Arhim. Ioanichie Bălan

Viața și nevoințele Arhimandritului Cleopa Ilie

Editura Mitropoliei Moldovei și Bucovinei 1999

I. CASA PARINTEASCA

Fericitul întru pomenire, Arhimandritul Cleopa Ilie, pãrintele nostru duhovnicesc, s-a nãscut în comuna Sulita, judetul Botosani, la 10 aprilie, anul 1912.

Pãrintii sãi, Alexandru si Ana Ilie, au fost un exemplu viu de trãire crestinã, fiind iubitori de Dumnezeu, de bisericã si de copii. Nu lipseau niciodatã de la sfintele slujbe, fãceau milostenie, se rugau mult împreunã cu copiii, si duceau o viatã curatã si bineplãcutã lui Hristos. Casa lor era ca o bisericã, asa cum povestea si Pãrintele Cleopa: ''Aveam o camerã toatã numai cu icoane. Un fel de paraclis.

Acolo ne rugam. Chiar si la miezul noptii ne sculam si fãceam rugãciuni''. Nu se auzea între ei de înjurãturi, betie, desfrâu, judecãti pentru avere si avorturi, ci viata de zi cu zi curgea lin ca o apã dulce de izvor, cãci asa se mostenea din mosistrãmosi si asa era traditia crestinã în partea locului.

Nu întâmplãtor s -au nãscut în aceastã zonã, cu rânduiala lui Dumnezeu, multi oameni mari, dintre care nu putini cãlugãri, preoti, ierarhi alesi si cuviosi, cum a fost si Sfântul Ioan cel Nou de la Neamt (1913-1960) si chiar Ieroschimonahul Paisie Olaru, duhovnicul Pãrintelui Cleopa. Între acestia nu gresim dacã îl numãrãm si pe vrednicul de pomenire, pãrintele nostru duhovnicesc al tuturor, Arhimandritul Cleopa Ilie.

El a fost ales de Dumnezeu de la nastere pentru a povãtui duhovniceste si a mângâia atât pe cãlugãri, preoti si ierarhi, cât si multimea credinciosilor.

Preacuviosia sa era duhovnicul si povãtuitorul de obste al tuturor celor cei cereau rugãciunile si voiau sã urmeze lui Hristos, si a fost o binecuvântare a lui Dumnezeu pentru întreaga noastrã tarã.

Casa pãrinteascã în care s -a nãscut Arhimandritul Cleopa Ilie era ca o bisericã vie, dar nu o înlocuia pe cea din sat, unde slujea vestitul preot de atunci, Gheorghe Chiriac. Cãci, precum spunea însusi Cuviosia sa, locuitorii din satul Sulita ascultau de preotul lor ca de Însusi Hristos si nimic nu fãceau fãrã sfatul si binecuvântarea

lui. De aceea, viata de zi cu zi curgea firesc, biserica era plinã de credinciosi, iar copiii, foarte numerosi, formau podoaba satului.

Asa erau satele românesti în primele decenii ale secolului al XXlea! Pentru aceasta si familia pãrintilor sãi a fost binecuvântatã de Dumnezeu cu zece copii, dintre care doi au murit de mici, iar opt copii (patru bãieti si patru fete) au supravietuit.

Pãrintii

Tatãl

Dupã traditie, strãmosii tatãlui sãu erau vestiti oieri, originari din comuna Sãlistea Sibiului, care, datoritã persecutiilor religioase din secolul al XVIII-lea, au fost nevoiti sã pãrãseascã Ardealul si sã se strãmute în Moldova, stabilindu-se în judetul Botosani. Din bãtrâni se pãstreazã aceastã amintire, cã au trecut Muntii Carpati în Moldova trei frati de o mamã cu numele de familie Ilie. Unul dintre ei s-a stabilit în judetul Botosani, devenind strãmosul Pãrintelui Cleopa.

Al doilea, de asemenea mare crescãtor de oi, s-a stabilit în comuna Pipirig - Neamt, si a avut ca ultim urmas pe Grigore Ilie, care s-a mutat nu demult la Domnul. Al treilea frate s-a fãcut pustnic în Muntele Athos, unde a si rãposat.

Alexandru Ilie, tatãl Pãrintelui Cleopa, s -a nãscut în anul 1871, la 12 septembrie, în comuna Sulita - Botosani. El era un bãrbat înalt, tãcut si bun gospodar. În anul 1902 s-a cãsãtorit cu Ana Bercea, din satul vecin, Dracsani, fiind cununati la biserica din sat de vrednicul Preot Gheorghe Chiriac, care mai târziu avea sã-i boteze si pe cei zece copii ai lor.

Alexandru se îndeletnicea îndeosebi cu agricultura, cu cresterea vitelor si cu negotul de animale, fiind numãrat printre cei dintâi gospodari din sat. Aveau 150 de oi, peste 20 de vite mari si 30 de hectare de pãmânt.

Despre tatãl sãu, Alexandru, Pãrintele Cleopa zicea urmãtoarele: ''Dumnezeu sã-l ierte pe tatãl meu. Era un om înalt, plesuv, cu barbã albã mare si foarte credincios. În fiecare sãrbãtoare se ducea cu copiii la bisericã si ajuta pe cei sãraci. Pe el nu la vãzut nimeni bãut sau înjurând sau fumând sau fãcând altceva dintr-acestea.

Dimineata, când sã plecãm la scoalã, mama ne zicea sã mâncãm ceva sau sã luãm în traistã. Dar tata zicea: ''Nu! Lasã- i, babã hãi, cã n-or sã moarã!'' Iar când veneam de la scoalã, luam Sfânta Anaforã si apoi mâncam. Fratii mei, mai cu seamã fratele Mihai, nu mâncau nimic pânã nu terminau Psaltirea de citit.

Pânã nu ne rugam un ceas, nu ne dãdea de mâncare, nimic. Chiar dacã nu era în post, zicea: ''Nu se mãnâncã acum. Când vii de la scoalã, la amiazã. Nu esti porc sã mãnânci de dimineatã''.

Nu stia carte, dar avea fricã de Dumnezeu. Sã adoarmã seara vreunul neînchinat?

Sau sã stea la masã pânã nu zicea ''Tatãl nostru''? Sau sã nu se ducã Duminica la bisericã? Sau sã audã c-a înjurat sau a fumat sau a furat ceva? Cã nu-l vedeai pe el cu acestea în veac. Avea o curea în cui, îi zicea ''Sfântul Neculai''. Dacã te prindea cu ceva, fereascã Dumnezeu! El zicea: ''Mãi, uite ''Sfântul Neculai''! Treci la rugãciune! Te-am fãcut cu doi ochi, stii carte, citeste Psaltirea si rugãciunile din carte!''

Odatã, venind de la scoalã, am gãsit pe drum un ham. L-am luat bucuros si lam dus acasã. Când m-a vãzut tata, m-a întrebat de unde l-am furat. Iar eu i-am spus: ''Lam gãsit si m- am gândit cã ne poate fi de folos''. Dar tatãl meu mi-a spus hotãrât: ''Du-te sil du înapoi, cã nu l-ai pus tu acolo!''

El a fost în casã sfesnic. El a fost stãpân peste noi''.

Ajungând la vârsta de 72 de ani, Alexandru Ilie si-a dat sufletul în mâinile lui Hristos, la 23 februarie 1943.

Mama

Ana Ilie, mama Pãrintelui Cleopa, s -a nãscut la 10 octombrie 1876 din pãrinti agricultori si buni crestini. În anul 1902 se cãsãtoreste cu Alexandru, cu care naste zece copii. Dintre acestia, cinci copii patru bãieti si o fatã - au intrat în viata monahalã.

Ana era o femeie simplã, micã de staturã, fãrã carte, dar cu o memorie deosebitã.

Ea adeseori plângea, cãci avea darul lacrimilor. Durerea ei cea mai mare era aceea cã aproape toti copiii i-au murit de tineri. Singurul care a supravietuit pânã la adânci bãtrâneti a fost Pãrintele Cleopa. Trei bãieti si o fiicã au rãposat la mãnãstire si ceilalti în satul natal. Cu toate acestea, a fost întãritã de Dumnezeu cu darul Sãu, ca sã-si poatã duce crucea care ia fost rânduitã de Sus.

Rãmânând vãduvã în anul 1943, a fost adusã de Pãrintele Cleopa la mãnãstire si apoi tunsã în monahism la Agapia Veche în anul 1947, sub numele de Agafia.

Dupã mai bine de douãzeci de ani, în toamna anului 1968, la 15 septembrie, Schimonahia Agafia Ilie se strãmutã la cele vesnice în vârstã de 92 de ani.

Copiii familiei Alexandru si Ana Ilie

Maria

Era fiica cea mai mare a familiei Ilie. Ea sa nãscut în anul 1903. Fiind cea mai în vârstã dintre copii, ea a îngrijit pe fratii ei mai mici, dându-le o bunã educatie. S-a cãsãtorit în satul natal si a nãscut o fiicã. A rãmas vãduvã de tânãrã. Dupã putin timp i-a murit si fetita.

Vasile

Sa nãscut în anul 1905, fiind al doilea copil din familie. Împreunã cu alti doi frati mai tineri, Gheorghe si Constantin viitorul Pãrinte Cleopa a pãscut oile pãrintilor sãi în preajma Schitului Cozancea din apropiere.

Aici a avut povãtuitor pe vestitul Schimonah Paisie Olaru, care era sihastru în pãdurile Cozancei.

În anul 1929, Vasile intrã în obstea Schitului Sihãstria Neamt, sub povãtuirea marelui egumen Ioanichie Moroi. Dupã doi ani de nevointã si ascultare la oi, se mutã la cele ceresti, în vara anului 1931.

Gheorghe (Monahul Gherasim)

Sa nãscut în anul 1907. Era foarte blând, evlavios si întelept, însã foarte aspru cu sine. S-a format duhovniceste în Schitul Cozancea, fiind sub ascultarea Schimonahului Paisie Olaru. Apoi a intrat în obstea Schitului Sihãstria spre sfârsitul anului 1927 si a fost cãlugãrit sub numele de Gherasim. Era cel mai nevoitor dintre toti fratii sãi, postind mult si rugându-se neîncetat. Stia Psaltirea pe de rost si o repeta zilnic, pãscând vitele schitului.

Dupã sase ani de viatã monahalã, îsi dã duhul în mâinile Domnului, în toamna anului 1933.

Profira

Sa nãscut în anul 1910 si nu a fost cãsãtoritã niciodatã. Ea a dus greul familiei, lucrând la câmp si purtând grijã de ceilalti frati mai mici.

Odatã, pe când prãsea la câmp, simtindu -se bolnavã, a rugat pe fratele ei Constantin (Cleopa) sã citeascã la Psaltire. Pe când el citea, Profira si-a dat duhul în mâinile Domnului.

Constantin (Pãrintele Cleopa)

Sa nãscut la 10 aprilie 1912, fiind al cincilea copil din cei zece ai familiei Alexandru Ilie. A urmat scoala primarã de sapte ani în satul natal. Avea o memorie cu totul deosebitã, asemãnându-se mamei sale. Timp de peste trei ani de zile a fãcut ucenicie duhovniceascã la Schimonahul Paisie Olaru, pustnic în Schitul Cozancea.

În anul 1929, la începutul lui decembrie, a intrat în obstea Schitului Sihãstria împreunã cu fratele sãu mai mare, Vasile. Dupã trei zile de ispitire, au fost primiti în obstea acestui schit, în ziua Sfântului Ierarh Spiridon, la 12 decembrie.

Pânã în anul 1935, Constantin a pãscut oile Schitului Sihãstria, împreunã cu alti frati. Apoi este luat în armatã în orasul Botosani. Se reîntoarce la schit în toamna anului 1936 si este tuns în monahism la 2 august 1937, primind numele de Cleopa. Dupã aceasta face ascultare la oile schitului pânã în vara anului 1942, fiind ajutat de monahii Galaction Ilie si Antonie Olaru.

În iunie 1942 este adus în schit si numit loctiitor de egumen, întrucât staretul Ioanichie Moroi era bolnav.

În anul 1944, la 27 decembrie, monahul Cleopa este hirotonit ierodiacon, iar la 23 ianuarie 1945 este hirotonit ieromonah de Episcopul Galaction Cordun, pe atunci staret al Mãnãstirii Neamt. Dupã aceastã datã este numit oficial egumen al Schitului Sihãstria.

În anul 1947, Schitul Sihãstria, numãrând peste 60 de vietuitori, a fost ridicat la rang de mãnãstire, iar Proto-singhelul Cleopa Ilie este fãcut arhimandrit, cu aprobarea Patriarhului Nicodim.

În anul 1948, fiind urmãrit de organele politice de atunci, se retrage pentru sase luni în pãdurile din jurul Mãnãstirii Sihãstria.

În anul 1949, la 30 august, Arhimandritul Cleopa Ilie este numit staret al Mãnãstirii Slatina Suceava si se transferã acolo cu 30 de cãlugãri din obstea Mãnãstirii Sihãstria, în urma deciziei Patriarhului Justinian. În locul sãu este numit staret Protosinghelul Ioil Gheorghiu.

La Mãnãstirea Slatina întemeiazã o obste care a ajuns la peste 80 de vietuitori.

peste 80 de vietuitori.

1954, fiind urmãrit de securitate, se retrage în Muntii Stânisoara, împreunã cu ieromonahul Arsenie Papacioc. Dupã mai bine de doi ani de viatã pustniceascã, este readus în mãnãstire, la porunca Patriarhului Justinian.

În anul 1956, revine la metanie, iar în primãvara anului 1959, se retrage pentru a treia oarã în Muntii Neamt, unde se nevoieste mai bine de cinci ani de zile.

În toamna anului 1964 revine în Mãnãstirea Sihãstria, ca duhovnic al întregii obsti, si povãtuieste fãrã întrerupere atât cãlugãri, cât si mireni, timp de 34 de ani, pânã la 2 decembrie 1998, când îsi dã duhul în mâinile lui Hristos.

Ecaterina

Era a treia sorã a Pãrintelui Cleopa. S -a nãscut în anul 1914. Dupã ce a terminat scoala primarã în satul natal, a intrat în monahism la Mãnãstirea Agapia Veche, devenind rasoforã, si s-a nevoit aici mai multi ani. Apoi sa retras la Mãnãstirea Agafton, din judetul Botosani, si a trecut la cele vesnice de tânãrã în aceastã mãnãstire.

Mihai

Era al patrule a frate al Pãrintelui Cleopa. S-a nãscut în anul 1917. Împreunã cu fratii sãi a pãstorit oile în poienile Schitului Cozancea mai multi ani. În anul 1934 a fost primit ca ucenic la Mãnãstirea Durãu, unde s-a nevoit câtiva ani. Apoi sa retras la Schitul Cozancea si si-a dat duhul în mâinile Domnului, în anul 1940.

Hareta

Sa nãscut în anul 1920. Urmeazã scoala primarã în sat si îsi ajutã pãrintii la munca câmpului. Ca si ceilalti frati ai ei, se mutã la Domnul din fragedã vârstã, pentru a se bucura neîncetat cu cetele îngeresti.

Alti doi copii

Ana Ilie mai naste doi copii, al cãror nume nu ne sunt cunoscute. Ei mor din pruncie, fiind înmormântati în cimitirul satului natal.

II. VIATA SI NEVOINTELE

CUM A FOST DARUIT MAICII DOMNULUI PRUNCUL CONSTANTIN

În primele douã luni dupã nastere, pruncul Constantin viitorul Pãrinte Cleopa - era tot timpul bolnav. De la o vreme nu mai mânca aproape nimic si plângea zi si noapte. Toti erau îngrijorati de viata lui.

Nestiind ce sã mai facã, mama lui, Ana, a fost sfãtuitã de bãtrânele din sat sã se ducã cu pruncul bolnav la vestitul duhovnic Conon Gavrilescu de la Schitul Cozancea, care era un mare exorcist si vindeca multi bolnavi cu sfânta rugãciune.

Ajungând la chilia duhovnicului Conon, unde astepta multã lume, si-a spus durerea ei, plângând cu multe lacrimi:

- Ce sã fac, pãrinte, cã acest copil de la o vreme nu mai mãnâncã si plânge într-una? Mã tem sã nu moarã.

- Stii ce sã faci? Sã-l dãruiesti Maicii Domnului!

- Cum sã-l dãruiesc Maicii Domnului?

- Iatã cum, a zis el. Ia o lumânare si un prosop, aseazã pruncul înaintea icoanei Maicii Domnului din bisericã si zi asa: ''Maica Domnului, îti dãruiesc tie copilul acesta care este bolnav! Fã ce stii tu cu el!''

Atunci mama pruncului s-a închinat cu lacrimi la icoana Maicii Domnului, fãcând trei metanii, si, cãzând în genunchi, a zis plângând: ''Maica Domnului, îti dãruiesc tie copilul acesta al meu, cã este bolnav si plânge mereu. Fã ce stii tu cu el!'' Si l- a trecut de trei ori pe sub sfânta icoanã.

De atunci pruncul Constantin sa fãcut sãnãtos. Aceasta a fost o adevãratã minune a Maicii Domnului, iar din momentul acela Constantin nu a mai fost bolnav de moarte toatã viata sa.

Asa miluieste Maica Domnului pe mamele care nasc copii în fricã de Dumnezeu.

COPILARIA

De mic copil, Pãrintele Cleopa avea multã evlavie la Maica Domnului. La unsprezece ani a învãtat Acatistul Bunei Vestiri pe de rost, cum singur spunea: ''Eram la desfãcat pãpusoi în tarinã si aveam cartea de rugãciuni ascunsã sub pãnusi. Pânã când venea tata cu cãruta cu popusoi, mai învãtam un icos, mai învãtam un condac. Si uite asa am învãtat Acatistul Maicii Domnului''.

Toti fratii sãi iubeau înfrânarea de mici. Mama sa spunea cã le punea uneori carne în traistã, când nu era post. Dar ei nu o mâncau, ci o dãdeau la altii si mâncau putinã pâine si ce mai aveau.

Iarãsi ne spunea Pãrintele Cleopa: ''Când eram mic si veneam de la scoalã, treceam printr-un sat si, vãzând cã bãietii dau cu pietre pe o casã cu tablã rosie, am început sã arunc si eu. Profesorul a auzit, ne-a luat pe toti si nea tras câte o palmã. Acum îi multumesc cã mi-a fãcut un bine si îl pomenesc la rugãciune!''

Spunea mama sa despre Constantin cã de copil ura cele lumesti si fugea de ele.

Când sa fãcut mai mãrisor si mergea cu oile, dacã se întâmpla sã fie o nuntã în sat si cânta muzica, nu trecea pe acolo, ci ocolea satul de departe si asa ajungea acasã!

CU OILE LA SCHITUL COZANCEA

În fiecare varã Alexandru Ilie fãcea stânã de oi pe dealurile si poienile din preajma Schitului Cozancea, la circa 5 kilometri depãrtare de sat. Apoi încredinta oile celor trei feciori mai mari ai sãi: Vasile, Gheorghe si Constantin, care cunosteau aceste locuri binecuvântate din fragedã copilãrie. Tot în aceastã parte se afla si chilia pustnicului Paisie Olaru, pãrintele lor sufletesc.

Acest ieroschimonah sa nãscut în comuna Lunca Botosani, în anul 1897, si s-a închinoviat în obstea Schitului Cozancea din apropiere, în anul 1922. Aici s-a nevoit 26 de ani întro micã chilie pustniceascã, lãudând pe Dumnezeu ziua si noaptea si mângâind multe suflete. Pentru aspra sa nevointã era cãutat de multi credinciosi, pe care îi mângâia duhovniceste.

De mici copii, Constantin si cu fratii sãi mergeau deseori la Schitul Cozancea, fiind foarte iubiti de Pãrintele Paisie. Ei se îngrijeau sã cânte la stranã, sã lucreze grãdina si sã ducã cele de nevoie pãrintilor bãtrâni din schit.

Asa a fost rânduit de Dumnezeu ca aceste tinere vlãstare sã se formeze sufleteste de mici, pentru marea nevointã cãlugãreascã ce le stãtea înainte. Ori de câte ori aveau vreo ispitã, alergau la pustnicul Paisie si îi cereau cuvânt de folos. Iar pãrintele îi sfãtuia sã tinã tãcere permanentã, sã zicã mereu rugãciunea ''Doamne Iisuse'', sã facã zilnic metanii, iar seara, dupã mulsul oilor, sã citeascã Psaltirea si Acatistul Maicii Domnului.

Fratii fiind ascultãtori, niciodatã nu ieseau din cuvântul bãtrânului. Dar diavolul îi ispitea din ce în ce mai mult, cã nu putea rãbda sã fie biruit de niste copii, care îl izgoneau cu puterea psalmilor. Pentru aceea multe ispite le fãcea vrãjmasul.

Odatã, pe când cei trei frati se jucau între ei, din lucrarea vicleanului, unul a fost atât de tare lovit, încât toti credeau cã a murit.

Altãdatã diavolul îi tulbura în timpul sfintei rugã -ciuni. Când se rugau noaptea, uneori dracii începeau sã facã zgomot în pod si sã grohãie ca porcii. La început, fiind mai mic, Constantin îi întreba pe frati: ''Voi auziti?'' Atunci fratele mai mare, Vasile, îi spunea: ''Stai linistit! Nul bãga în seamã! Lasã-l, mãi, cã atâta poate!''

Vãzând vrãjmasul cã fratii îl ard cu rugãciunea si cu postul, lea fãcut o ispitã si mai mare. Într-o searã târziu, pe când toti trei se rugau în genunchi si citeau la Psaltire în jurul focului de la stânã, deodatã au vãzut o pasãre strãinã, ca un vultur, mergând printre ei. Fratele mai mic, Constantin, fiind mai zburdalnic, a lãsat Psaltirea si a zis:

- Uite ce pasãre frumoasã este aceasta!

- Taci, roagã-te, si nu mai vorbi! i-a spus Vasile, fratele mai mare.

Pe când Constantin privea la pasãrea aceea ciudatã, care era de fapt diavolul, deodatã aceasta s-a aruncat în focul din vatrã, fãcând zgomot mare si, risipind tot jãratecul, a aprins stâna. Din aceastã cauzã au murit arse de foc mai multe oi.

Apoi cu greu au stins focul si au adunat oile speriate de vrãjmasul. Dupã aceasta au fugit la pustnicul Paisie si i-au spus tot ce au pãtimit de la diavoli.

Bãtrânul a stropit oile si stâna cu aghiasmã, iar pe cei trei frati ia îmbãrbãtat sã nu se teamã, cã diavolul este legat de Hristos si nu are putere sã ucidã pe oameni.

CUM S-AU IZBAVIT CEI TREI FRATI DE ISPITELE TINERETII

Când erau toti fratii acasã, mama lor se îngrijea sã -i însoare, ca sã nu se ducã la mãnãstire. De aceea, le aducea fete tinere la clacã, la depãnusat porumb si la alte treburi, cu gândul cã poate se însoarã vreunul dintre ei. Dar vãzând cã nu erau interesati de ele, ea plângea si se amãra foarte mult. Însã fratii, si îndeosebi Constantin, foloseau prilejul pentru a le povesti din Vietile Sfintilor si din alte cãrti bisericesti. Astfel, unele dintre ele au intrat în viata monahalã, iar dupã aceea s-au dus si ei la mãnãstire.

Mai povestea Pãrintele Cleopa cã prin anii 1925 -1926, tinerii din sat au hotãrât sã tocmeascã doi lãutari si sã joace în casa familiei Ilie, cum era obiceiul din bãtrâni. Alexandru si Ana, pãrintii sãi, erau bucurosi sã-si vadã feciorii jucând, ca sã- i laude tot satul.

Întro searã tinerii s-au adunat si au început sã cânte si sã joace. În clipa aceea fratele Gheorghe a vãzut cã icoana Maicii Domnului de pe perete plângea si au înteles cã este pãcat. Atunci cei trei frati, Vasile, Gheorghe si Constantin, iesind din casã, s-au ascuns. Vãzând mama lor cã lipsesc, i-a cãutat peste tot. Apoi, aflându-i, le-a zis: ''De ce ne faceti de râs în sat? Veniti si voi la joc!'' Dar Gheorghe, ascunzându-se putin, sia tãiat cu cutitul ghetele din picioare. Apoi a zis mamei sale: ''Cum sã vin la joc, mamã, dacã mi s-au stricat ghetele?''

În seara aceea pãrintii au înteles cã feciorii lor au ales altã cale în aceastã viatã si i-au lãsat sã slujeascã numai lui Hristos.

Încã de acasã, fratii lui mai mari, Gheorghe si Vasile, se pregãteau pentru viata de mãnãstire. Se sculau la miezul noptii, fãceau Utrenia, citeau la Psaltire si tineau post. Ei îl desteptau si pe Constantin, cãruia însã îi era necaz cã-i stricã somnul.

Sora mai mare, Maria, intrase în Oastea Domnului si l-a chemat si pe Constantin, zicându-i: ''Hai si tu în Oastea Domnului, cã ai darul cuvântului si nu-i asa greu ca la mãnãstire''. Atunci el s-a învoit. Noaptea urmãtoare, când l-au sculat iarãsi fratii la rugãciune, el a zis cã nu se mai scoalã si nu mai merge la mãnãstire. Apoi s-a culcat din nou fãrã grijã.

Mama lor muncea pânã noaptea târziu. Venind ea de la fântânã cu douã gãleti de apã, a vãzut în camera unde dormea Constantin un câine mare, care stãtea pe pieptul lui si îl lingea pe obraz. Atunci a strigat cãtre Vasile: ''Vai, Vasile, vino repede cã pe Costicã îl mãnâncã un câine!'' Atunci Constantin sa trezit si a mai apucat sã vadã doar coada unui câine mare, negru, care dispãrea. Vasile i-a spus: ''ãsta-i diavolul care se bucurã cã nu mai mergi la mãnãstire!'' Din clipa aceea, fratele Constantin nu sa mai îndoit sã meargã la mãnãstire si se scula noaptea la rugãciune ca sã nu mai vinã câinele.

CUM A ISPITIT DIAVOLUL PE FRATELE GHEORGHE

În anul 1927, Gheorghe s-a retras ca ucenic la pustnicul Paisie de la Cozancea.

Acolo fãcea ascultare de bãtrânul, lucra la grãdinã, cânta la stranã si repeta mereu rugãciunea lui Iisus, mâncând o datã în zi. Uneori mai stãtea si la Schitul Sihãstria din Muntii Neamt.

Odatã însã, ispitindu-l vrãjmasul si umblând dupã sfatul mintii sale, a intrat în chilie si a lãsat pe masã aceastã scrisoare: ''Iartã-mã, Pãrinte Paisie, cã am plecat în pãdure pentru cinci zile, sã mã pocãiesc!''

Seara, citind bãtrânul scrisoarea, a zis: ''Acest lucru este din ispita diavolului si nu îi va fi de folos fratelui Gheorghe, cãci a plecat fãrã binecuvântare!'' Pe la miezul noptii a bãtut cineva în usa chiliei sale:

- Binecuvinteazã, Pãrinte Paisie, si mã iartã pe mine, pãcãtosul!

- Cine esti tu? a întrebat bãtrânul.

- Fratele Gheorghe pãcãtosul!

- Cum se poate asta? Fratele Gheorghe este plecat în pãdure sã se pocãiascã pentru cinci zile!

- Iartã-mã, Pãrinte Paisie, cã am gresit!

- Dumnezeu sã te ierte, frate Gheorghe. Intrã în chilie si spune-mi ce ti s-a întâmplat.

- De mult voiam, Pãrinte Paisie, sã mã rog singur câteva zile în pãdure. Deci am luat Ceaslovul, Psaltirea, câteva lumânãri si chibrituri si m-am ascuns în pãdure într-o groapã. Acolo am început a face metanii si a mã ruga cu lacrimi. Pe la miezul noptii aud lângã mine un glas înfiorãtor: ''Ce faci aici?'' Mã întorc putin si vãd un arap urias, cu chip foarte înfricosãtor. Era vrãjmasul! Apoi îmi zice: ''De ce ai plecat fãrã blagoslovenie?'' Atunci, cuprins de mare fricã, am luat Ceaslovul si am fugit! Deci te rog, Pãrinte Paisie, iartã-mã pe mine pãcãtosul si mã primeste înapoi!

Din ceasul acela fratele Gheorghe nu a mai fãcut nimic fãrã binecuvântare.

CUM A FOST PRIMIT FRATELE GHEORGHE ÎN SCHITUL SIHASTRIA

Spre sfârsitul anului 1927, Gheorghe a intrat în obstea Schitului Sihãstria.

Vãzându-l mai râvnitor, egumenul l-a ispitit în felul urmãtor: l-a pus ca timp de trei zile sã stea la poarta schitului. Acolo el trebuia sã care un sac de pãmânt în spate, zicând de 10 ori psalmul 50, dupã care sã se odihneascã si iarãsi sã o ia de la capãt. La capãtul celor trei zile a venit egumenul la el si i-a spus:

- Ascultã, frate Gheorghe, cum mai este cu cãlu-gãria? Viata cãlugãreascã este grea. Trebuie sã postesti, sã te rogi, sã faci orice ti se porunceste, sã porti în spate osteneala cãlugãriei, cu dragoste pânã la moarte. Ai sã ai rãbdare sã trãiesti în nevointa aceasta pânã la sfârsit?

Fratele Gheorghe a rãspuns:

- Iertatimã pe mine pãcãtosul, cu ajutorul lui Dumnezeu voi împlini dupã slaba mea putere tot ce mi se va rândui.

Atunci egumenul l-a rânduit cu ascultarea la vitele schitului.

PLECAREA LA MANASTIRE A FRATILOR VASILE SI CONSTANTIN

În iarna anului 1929, dupã sãrbãtoarea Sfântului Ierarh Nicolae, Vasile si Constantin sau hotãrât sã plece la Schitul Sihãstria Neamt, pentru a sluji toatã viata lui Hristos. Dupã ce s-au rugat mult lui Dumnezeu cu post si metanii, au luat binecuvântare de la preotul satului si au spus pãrintilor gândul lor.

Cel mai greu la aceastã despãrtire a fost pentru mama lor, Ana, care plângea mereu. Dar tatãl lor îi zicea: ''Babã hãi, lasã-i sã se ducã! De ce nu am avut noi mintea lor când eram ca ei? Iatã, mâine plecãm la Domnul si ce ne-a folosit viata aceasta?''

L a urmã, fratii si-au pregãtit bagajul. Însã nu au luat cu ei decât douã traiste în care aveau câteva haine, Sfânta Scripturã, Vietile Sfintilor, Ceaslovul, Psaltirea si douã icoane mari pictate, pe care le iubeau foarte mult: icoana Sfântului Gheorghe, si icoana Maicii Domnului care a plâns în casã .

Apoi, îngenunchind, s-au rugat lui Dumnezeu si Maicii Domnului sã le binecuvinteze cãlãtoria si sã-i învredniceascã de nevointa cea duhovniceascã. Pânã la marginea satului au fost însotiti de pãrintii lor, Alexandru si Ana, care lãcrimau cu dragoste fireascã dupã copiii lor si nu se puteau despãrti de ei. Copiii însã îi încurajau si le vorbeau de Hristos si de viata vesnicã.

Dar, vãzând cã pãrintii lor nu se pot despãrti de ei, fratele mai mare Vasile a început a cânta condacul de la Acatistul Mântuitorului Hristos: ''Apãrãtorul cel mai mare si Doamne, Biruitorul iadului, ca cei ce neam izbãvit de moartea cea vesnicã, cele de laudã aducem Tie, noi robii Tãi si zidirea Ta. Ci, ca Cel ce ai îndurãri nenumãrate, de toate nevoile ne izbãveste pe noi, care strigãm: Iisuse, Fiul lui Dumnezeu, miluiestemã!'' Apoi s-au închinat, au sãrutat mâinile pãrintilor, si au plecat spre Schitul Cozancea. În clipa aceea pãrintii lor au cãzut jos si au început sã plângã în hohote.

La Cozancea au stat o zi la bunul lor povãtuitor, Schimonahul Paisie, care le povestea mereu despre pustnicii din Muntii Neamt, iar a doua zi au plecat spre Suceava, luândul cu ei si pe fratele Gheorghe, care fusese în vizitã la Schitul Cozancea.

INTRAREA ÎN MANASTIRE SI ISPITIREA DUHOVNICEASCA

Plecând pe jos spre Schitul Sihãstria, fratii au fãcut primul popas la Mãnãstirea Sfântul Ioan cel Nou de la Suceava. Aici s-au închinat la moastele sfântului, au ascultat Sfânta Liturghie, au citit Acatistul Maicii Domnului si s-au odihnit peste noapte.

Continuândusi drumul spre Schitul Sihãstria, au fãcut al doilea popas la Mãnãstirea Neamt, unde s-au închinat la icoana fãcãtoare de minuni a Maicii Domnului, ocrotitoarea mãnãstirilor din Moldova. Apoi, intrând pe Valea Secului, s-au închinat la ctitoria lui Nestor Ureche si odatã cu seara au ajuns la Schitul Sihãstria. Dând slavã lui Dumnezeu, erau fericiti cã lea cãlãuzit Maica Domnului pasii spre acesti munti binecuvântati unde s-au nevoit sute de sihastri de-a lungul secolelor.

La mãnãstire au fost întâmpinati de monahul Ilarion, economul schitului:

- Ce doriti, fratilor? i-a întrebat el.

- Vrem sã rãmânem în mãnãstire, pãrinte, si sã ne facem cãlugãri.

- Vreti sã vã închinati viata lui Hristos?

- Asa, cu ajutorul lui Dumnezeu, cuvioase pãrinte.

- Asteptati aici pânã vorbesc cu pãrintele staret.

Auzind bãtrânul staret despre sosirea fratilor, i-a spus economului: ''Dui la arhondaric, dã-le ceva de mâncare si, începând de mâine dimineatã, sã stea trei zile si trei nopti la poarta mãnãstirii, sã batã fiecare cu bãtul în butucii de la poartã si sã zicã neîncetat rugãciunea ''Doamne Iisuse'', fãrã sã le dati mâncare pânã a treia zi. Dacã vor avea rãbdare, îi primim în mãnãstire''.

Economul s-a întors la frati si i-a dus la arhondaric unde s-au odihnit. La miezul noptii au mers la Utrenie, iar a doua zi au fost dusi la poarta mãnãstirii si s-au rugat toatã ziua, lovind cu betele în trunchiul unui brad. Când loveau în butuc, ziceau si rugãciunea ''Doamne Iisuse''. Cãlugãrii si fratii treceau pe lângã ei, dar nimeni nu-i întreba nimic. Seara s-a reîntors economul si i-a întrebat:

- Ei, fratilor, a zis ceva copacul?

- Nu! au rãspuns ei.

- Nu-i este foame copacului?

- Nu! au zis ei.

- Iatã, asa trebuie sã rabde cãlugãrul în mãnãstire! Mergeti la arhondaric si dupã ce vã faceti pravila si canonul vã odihniti putin. Apoi veniti la Utrenie.

Urmãtoarele douã zile au fãcut la fel. A treia zi, seara, a venit staretul Ioanichie Moroi în poarta mãnãs-tirii, a binecuvântat pe cei doi frati, apoi ia dus în bisericã si le-a spus sã se închine la icoana fãcãtoare de minuni a Maicii Domnului.

Apoi, sau spovedit începând cu viata din copilãrie si au primit aghiasmã mare si putinã hranã, iar a doua zi s-au împãrtãsit cu Preacuratele Taine ale lui Hristos.

La urmã fratii Vasile si Constantin au fost trimisi de staret la oi, iar fratele Gheorghe a pãscut în continuare vitele. Dar, timp de trei luni, nau avut voie sã se vadã si sã vorbeascã unul cu altul.

Asa au fost primiti în mãnãstire acesti frati binecuvântati de Dumnezeu si de Maica Domnului.

PERSONALITATEA DUHOVNICEASCA A STARETULUI IOANICHIE MOROI

Întemeiat în anul 1655 de cãtre un sihastru sfânt, Atanasie, împreunã cu ucenicii sãi, Schitul Sihãstria a fost dependent de Mãnãstirea Neamt pânã în anul 1947, când a devenit mãnãstire de sine-stãtãtoare. Schitul a fost înnoit în anul 1734 de Episcopul Ghedeon de Husi si reînnoit în anul 1824, dupã rãscoala eteristã, de Mitropolitul Veniamin Costachi, pentru ca, dupã secularizarea dinCostachi, pentru ca, dupã secularizarea din1863, sã ajungã aproape pustiu.

În anul 1884, construinduse o fabricã de cherestea în imediata apropiere a schitului, putinii sihastri s-au retras în alte locuri mai linistite. Doar un singur cãlugãr, monahul Ionatan, a rãmas ca paznic al bisericii acestui schit, timp de douãzeci si cinci de ani. Pe atunci, la Sihãstria se fãcea Sfânta Liturghie numai o datã pe an, la 8 septembrie, de hramul schitului.

În aceastã perioadã, viitorul Ieroschimonah Ioanichie Moroi, mergând în pelerinaj la Mormântul Domnului si apoi în Muntele Athos, a renuntat la familie si sa fãcut monah la una din chiliile românesti din Athos. În anul 1900, a revenit în tarã si a intrat în obstea Mãnãstirii Neamt, având ascultarea de paraclisier.

În anul 1909, Mitropolitul Moldovei, Pimen Georgescu, a hotãrât desfiintarea fabricii de cherestea de la Sihãstria si reînfiintarea schitului. În acest scop, Schimonahul Ioanichie a fost hirotonit ieroschimonah si trimis ca egumen în acest schit.

Asa a renãscut Schitul Sihãstria, avân d în fruntea sa un egumen atonit foarte râvnitor pentru cele sfinte. Timp de peste 20 de ani, el a sãvârsit zilnic Sfânta Liturghie, fiind singurul preot slujitor. De asemenea, purta grijã de buna crestere a ucenicilor sãi si de toate cele necesare schitului.

Fãcându -se cunoscutã nevointa sa, veneau la Sihãstria multi credinciosi. Dintre acestia multi tineri cãutau viatã duhovniceascã, printre care s-au numãrat si cei trei frati, Vasile, Gheorghe si Constantin, care au intrat în obstea acestui schit, întrucât doreau o nevointã monahalã deosebitã si cãutau din copilãrie un asemenea egumen si duhovnic iscusit.

Începând din anul 1909 si pânã la sfârsitul vietii sale anul 1944 cât a fost egumen al schitului Sihãstria, Protosinghelul Ioanichie Moroi a reusit sã facã din acest schit pustiu o adevãratã sihãstrie duhovniceascã, dupã modelul celor din Muntele Athos. Sfânta Liturghie se sãvârsea zilnic, Utrenia se fãcea la miezul noptii si celelalte slujbe, la vremea lor. Bãtrânul însã nu dãdea binecuvântare de începerea slujbei pânã nu veneau toti fratii la bisericã. Spovedania se fãcea sãptãmânal, în fiecare vineri, iar Sfânta Împãrtãsanie se dãdea sãptãmânal, în fiecare vineri, iar Sfânta Împãrtãsanie se dãdea 40 zile, dupã râvna fiecãruia. Masa se dãdea o datã pe zi lunea, miercurea si vinerea, la ora 3 dupã amiazã, fãrã ulei, iar în celelalte zile se serveau douã mese cu ulei si brânzeturi, dupã rânduialã.

La chilii, fiecare era dator sã -si facã canonul rânduit pentru cãlugãri: 300 de metanii si 600 de închinãciuni, precum si citirea zilnicã din Psaltire. Cei care nu veneau la Utrenie si nusi fãceau canonul, nu primeau hranã în acea zi. De asemenea, nimeni nu avea voie sã primeascã rude în chilie, sã aibã bani si sã vorbeascã cele lumesti.

Toti cãlugãrii din obstea schitului citeau Psaltirea si repetau rugãciunea ''Doamne Iisuse'' în tãcere si smere-nie. Ba, erau cinci frati si cãlugãri care stiau întreaga Psaltire pe de rost si o repetau zilnic. Fiecare se nevoia dupã putere. Unii mergeau cu hranã la pustnicii din pãduri, iar altii se retrãgeau la bordeie în pãdurile din împrejurimi. Toate se fãceau însã cu binecuvântarea egumenului.

Dar si egumenul schitului, Protosinghelul Ioanichie, ducea o nevointã personalã

foarte asprã. Zicea Pãrintele Cleopa despre staretul sãu: ''Întrucât sãvârsea Sfânta Liturghie zilnic, nu mânca nimic de luni pânã sâmbãtã, multumindu-se numai cu Sfânta Împãrtãsanie si cu prescu-ra care se cuvine preotului slujitor. În aceste cinci zile egumenul venea la trapezã cu obstea si citea cuvânt de învãtãturã de la Sfântul Teodor Studitul. Însã sâmbãta si Duminica, ca si în celelalte sãrbãtori mari, lua masa împreunã cu toatã obstea''.

Ne povestea Pãrintele Cleopa si o minune petrecutã cu staretul sãu, Protosinghelul Ioanichie Moroi:

În anul 1925, dupã îndreptarea calendarului, egume-nul Sihãstriei era în mare îndoialã. Nu stia dacã este bun sau nu stilul nou. Deci, sa închis în chilie si a început sã posteascã si sã se roage ca Dumnezeu sã-i dea un semn cum sã tinã calendarul, pe stil vechi sau pe stil nou.

Dupã aproape 20 de zile de post, vãzând cãlugãrii cã egumenul nu mai dã nici un semn de viatã, s-au gândit ca nu cumva sã moarã din cauza postului. Atunci s-au sfãtuit sã strice usa si sã-i salveze viata.

Ierodiaconul Ghemnazie Pristav, fiind mai curajos, a scos usa chiliei din balamale cu tapina si l-a aflat pe egumenul Ioanichie cãzut jos, foarte slãbit, cu Psaltirea lângã el.

Apoi, întãrindu-se cu Preacuratele Taine si cu putinã hranã, în trei zile si-a revenit si a spus fiilor sãi duhovnicesti cât de multe si grele ispite a pãtimit de la diavoli în aceste timp de post aspru si de rugãciune. Uneori îl amenintau cã îl omoarã.

Alteori îl bãteau cu toiege de foc. Odatã, a vãzut o ceatã de diavoli cu culioane rosii, zicând:

- Hai sã tãiem pe bãtrânul acesta, cã vrea sã se facã sfânt! Apoi au strigat cu mânie asupra lui:

- Cine tia spus tie cã astãzi se mai fac sfinti?

- Dar vouã cine v-a spus cã nu se mai fac? le-a rãspuns egumenul.

În altã zi iarãsi l-au amenintat:

- Degeaba mai postesti, cã tot în mâinile noastre o sã cazi! Iar el le-a zis:

- Eu am nãdejde în mila lui Dumnezeu si în rugãciu-nile Maicii Domnului, cã mã voi izbãvi de mâinile voastre!

Dupã mai multe zile de post, a vãzut deasupra sa în vãzduh trei sfinti îmbrãcati arhiereste, care semãnau cu Sfintii Trei Ierarhi. Cel din mijloc ia zis cu glas ca de trâmbitã:

- Ioanichie, de ce te îndoiesti si nu faci ascultare? Nu stii cã neascultarea moarte lucreazã? Sau nu ai citit cã este mai mare ascultarea decât jertfa? Deci ascultã de cei mai mari, cã nu vei rãspunde tu de îndreptarea calendarului!

Apoi, binecuvântândul toti trei deodatã, s-au urcat spre cer si nu ia mai vãzut.

Din ziua aceea, bãtrânul nu s-a mai îndoit de îndreptarea calendarului.

În timpul sãu liber, staretul mergea cu fratii la ascultare, lucra în grãdinã, cerceta pe cei bolnavi si dãdea sfaturi la credinciosii care veneau la schit. Cel mai bun sfat, pe care îl dãdea adeseori ucenicilor sãi, era acesta: ''Mã bãieti, dacã vreti sã vã mântuiti, sã aveti frica lui Dumnezeu, sã vã pãziti mintea curatã si sã nu uitati pe ''Doamne Iisuse''!''

Protosinghelul Ioanichie Moroi avea si darul facerii de minuni si uneori izgonea duhurile rele din oameni.

Odatã a fost chemat la Târgu Neamt sã sfinteascã casa unei familii de credinciosi.

Cu el a mers si fratele Constantin Ilie. Dupã ce a terminat slujba de sfintire, credinciosii lau servit cu o canã de cafea cu lapte. Bãtrânul însã nu mânca niciodatã în afara mãnãstirii. Credinciosii insistând sã guste, staretul a spus: ''Iatã, binecuvântez cana aceasta si dacã nu veti vedea nici un semn, atunci voi gusta''.

Binecuvântând cana cu lapte, imediat au vãzut toti un sarpe învârtinduse în canã si s-au spãimântat, zicând: ''Noi am pus lapte în canã, de unde este acest sarpe?

Vã rog sã ne iertati''. Bãtrânul atunci a spus: ''Acesta este diavolul lãcomiei pântecelui!'' Si binecuvântând din nou cana, sarpele a dispãrut. La urmã, gazda a aruncat laptele.

Altã datã, un frate din schit voia sã se ducã la Târgu Neamt sã-si cumpere ceva pentru sine. Dar nu a luat binecuvântare de la staret. Mergând pe cale, sapte diavoli în chip de cãlugãri, foarte groaznici la vedere, l-au întâmpinat si îl bãteau cu bastoane de foc, chinuindul cumplit si fugãrindu-l prin pãdure. Apoi, ajungând la schit, fiind urmãrit de diavoli, striga în auzul tuturor: ''Nu mã lãsati! Sapte fug dupã mine! Nu mã lãsati! Sapte dupã mine!''

Fratii, prinzându-l, l-au legat si i-au spus staretului. Iar el ia fãcut rugãciune de dezlegare de blestem si de izgonire a duhurilor necurate. Apoi a spus fratilor sã-l dezlege. Fratii însã i-au zis: ''Dar dacã fuge iar?'' Iar staretul le-a rãspuns: ''Nu vã temeti. Dacã l-a dezlegat Dumnezeu, nu-l mai tineti voi legat!'' Si asa cu rugãciu-nile bãtrânului, fratele s-a fãcut cu totul sãnãtos.

Iatã doar câteva din faptele minunate ale cuviosului ieroschimonah si staret Ioanichie Moroi, care a povãtuit Schitul Sihãstria timp de 35 de ani si a format duhovniceste numerosi tineri, în fruntea cãrora era si viitorul Arhimandrit Cleopa Ilie.

DIN ISPITELE DE ÎNCEPUT ALE FRATELUI CONSTANTIN

Pe când fratele Constantin era cu ascultarea la vite, stãtea în chilie cu un alt frate, pe nume Nicolae, cãruia îi plãcea ordinea si curãtenia. Venind odatã de la ascultare, Constantin s- a descãltat de opinci si a intrat în chilie, fãrã a se scutura pe haine. Fratele Nicolae, cum la vãzut, i-a dat o palmã cã nu pãstreazã curãtenia.

Atunci Constantin sa dus la fratii sãi mai mari, descult si dezbrãcat cum era, si le-a spus ce i s-a întâmplat, iar ei i-au zis, mustrândul: ''Frate Constantin, unde sunt rãnile lui Hristos pe trupul tãu?''

Mai târziu ne spunea Pãrintele Cleopa: ''Iatã asa m -au mângâiat fratii mei mai mari! Si, neavând un adãpost, m-a luat fratele Vasile, stuparul schitului, si ma gãzduit pentru o vreme întro cãmarã unde tinea ramele de la stupi''.

Mai sp unea Pãrintele Cleopa: ''Când eram tânãr, veneam de la grajd si mã odihneam pânã la miezul noptii. Eram patru ucenici la Petru Ganea. El avea o chilie si toti dormeam jos, pe rogojini, cã erau putine chilii. Era unul Simion, unul Nistor, unul Pavel si eu.

''No, mãi Costache, mãi Nistor, no, mãi Simioane, mãi Pavele, auzitati mãi voi glasul arhanghelului?'' Când suna clopotul noaptea. ''No, mãi coconi, haideti la rugãciune!'' Cã noi dacã nu mergeam la Utrenie, a doua zi nu ne dãdea mâncare.

''No, Costache, iati opincile!'' Atunci era iarnã si eu ca sã nu mã mai încalt, cã aveam opinci, fugeam descult la paraclis. Obielele erau puse peacolo prin chilie pe sobã; toate erau ude. Paraclisul era undei aghiasmatarul acum. Stãteam descult acolo si el zicea bãtrânului Ioanichie Moroi: ''No, pãrinte staret, bãietul ãsta stã în colt dupã usã, no si descult fuge prin zãpadã. No, o sã se îmbolnãveascã!''

Dar bãtrânul Ioanichie zicea: ''Lasã-l mãi, sã se nevoiascã!''''.

IERODIACONUL CRISTOFOR SIHASTRUL

Umblând fratii Vasile si Constantin cu oile prin pãdurile Sihlei, au întâlnit mai multi cãlugãri pustnici în apropiere de pestera Sfintei Teodora si de Râpa lui Coroi, la trei kilometri de Sihla.

Odatã au aflat un bordei pustnicesc sub rãdãcinile brazilor din adâncul muntilor.

Au bãtut în usã, dar n-a rãspuns nimeni. Intrând înãuntru, au vãzut o masã si o hârtie pe ea unde scria: ''Aici locuieste jivina pãmântului, D.C.''. Unul dintre frati a zis: ''Câti robi ascunsi are Hristos în pãdurile acestea!''

Dupã câteva zile au aflat taina bordeiului, cãci a sosit întro searã la stâna Sihãstriei pãrintele ce se nevoia în acea colibã, Ierodiaconul Cristofor. A venit cu o traistã în spate, unde purta craniul unui sfânt pe care îl aflase în pãdure în chip minunat si care rãspândea o bunã mireasmã. Apoi Ierodiaconul Cristofor a mers împreunã cu fratii de la stânã la egumenul Sihãstriei, Protosinghelul Ioanichie, si i-a spus cum a aflat acele moaste pe care le purta la sine, zicând:

''Pe când mã întorceam de la Schitul Sihla la bordeiul meu de sub Râpa lui Coroi, unde am slujit Sfânta Liturghie cu egumenul Schitului în ziua Sfântului Prooroc Ilie Tesviteanul, am adormit pe potecã, sub un brad. Deodatã, o mânã nevãzutã ma sculat din somn. Nevãzând pe nimeni, am adormit din nou. Dupã putin timp, iarãsi m-a desteptat cineva si am vãzut în vãzduh un cuvios care mi-a zis: ''Pãrinte Cristofor, mergi o sutã de pasi la dreapta si vei gãsi lângã o pesterã micã osemintele mele. Te rog sã iei numai craniul meu si sã-l porti toatã viata la sfintia ta ca binecuvântare, iar celelalte oase sã le îngropi în pãmânt''.

Atunci am fãcut Sfânta Cruce si am plecat sã aflu acele sfinte moaste. Cum leam aflat, am început sã mã rog, apoi le- am sãrutat, am împlinit porunca si am plecat cu craniul la bordei. Mã simteam foarte fericit si plin de bucurie duhovniceascã.

Dar mã gândeam al cui era acest craniu. Rugându-mã mult, mia apãrut înainte cuviosul si mi-a zis: ''Pãrinte Cristofor, îti multumesc cã mi-ai îngropat osemintele si ai fãcut ascultare, luând craniul meu. Iar dacã doresti sã afli numele meu, mã numesc Ieroschimonahul Pavel''. Era duhovnicul Sfintei Teodora de la Sihla''.

Acest cuvios ierodiacon a zãbovit trei zile la Schitul Sihãstria, sãvârsind zilnic Sfânta Liturghie împreunã cu egumenul Ioanichie, si toti au sãrutat sfintele moaste ale Cuviosului Pavel.

Apoi Pãrintele Cristofor a plecat înapoi în pãdure, ducând si craniul pustnicului.

Zadarnic au încercat pãrintii din Sihãstria sã-i gãseascã mãcar bordeiul, cãci nimeni nu l-a mai aflat. Se vorbeste în traditia locului cã între Schitul Sihla si Râpa lui Coroi din apropiere este un loc tãinuit de Dumnezeu, pe care nimeni nu-l poate descoperi. Acolo s-au nevoit de-a lungul veacurilor multi sihastri sfinti.

Poate acolo sã fi adormit si Pãrintele Cristofor cu craniul Cuviosului Pavel în bratele sale.

PUTEREA PSALTIRII

Ne spunea Pãrintele Cleopa cum au cãlãtorit toti cei trei frati la Cernãuti, în vara anului 1930. Întrucât Gheorghe a fãcut armata acolo, au hotãrât sã se ducã împreunã pentru a ridica livretul militar al acestuia.

Luând binecuvântare de la Pãrintele Ioanichie, egumenul schitului, au plecat pe jos de la Neamt spre nordul Moldovei. Pe cale au rânduit sã meargã la distantã de 10-15 pasi unul de altul pentru a repeta neîncetat rugãciunea inimii si a zice pe de rost Psaltirea lui David.

Primul popas lau fãcut la Mãnãstirea Sfântul Ioan cel Nou de la Suceava. Apoi, plecând spre Cernãuti, au ajuns într- un sat din judetul Dorohoi si nu gãseau loc sã doarmã peste noapte. Dar o femeie credincioasã, vãzându-i strãini, i-a întrebat:

- Ce doriti, fratilor?

- Cãutãm o casã sã gãzduim peste noapte si nu gãsim!

- Avem noi o casã la marginea satului, în care nu locuieste nimeni. Dar nu stiu de veti putea dormi în ea, cãci este bântuitã de diavoli, din cauza unor vrãjitoare!

- Dacã ne primiti, noi dormim în ea!

- Bine, fratilor, hai sã vã duc acolo.

Ajungând în acea casã, fratii au mâncat ceva si, fiind obositi, sau culcat. Dupã putinã odihnã, duhurile rele i-au sculat din somn, fãcând mult zgomot. Atunci, fratii au scos Psaltirea, au aprins lumânãri si s-au rugat toti trei câteva ore. La început se auzeau zgomote, strigãte si tipete. Apoi, rugându- se fratii stãruitor, diavolii au fugit rusinati de puterea psalmilor.

Cãtre ziuã au atipit iarãsi putin, dar d emonii n-au mai îndrãznit sã se apropie.

Dimineata, venind stãpâna casei, i-a întrebat cum au dormit si, aflând cele petrecute, a cerut sfat cum ar putea sã-si izbãveascã casa de duhurile rele. Fratii i-au spus sã citeascã seara, la miezul noptii si dimineata Psaltirea, sã facã preotul aghiasmã în casã, sã posteascã, sã fie spovediti si asa demonii vor fugi.

Ajungând fratii la Cernãuti, si-au luat actele necesare de la regiment si sau întors iarãsi prin acelasi sat unde au poposit peste noapte. Stãpâna casei i-a primit cu bucurie si le-a mãrturisit cã de când s-au rugat ei, casa nu ia mai fost bântuitã de diavoli. Atunci a înteles femeia ce mare putere are Psaltirea împotriva duhurilor necurate si a vrãjitoarelor.

NEVOINTA FRATELUI VASILE

Timp de trei ani de zile, rasoforul Vasile, fratele mai mare al Pãrintelui Cleopa, a avut ascultare la stânã. El era asa de blând si plin de dragoste, încât îl iubeau toti, pânã si oile si câinii si pãsãrile cerului.

Nevointa lui era aceasta: în fiecare zi mânca o sing urã datã, dupã-amiazã, la ora trei. Stia Psaltirea, cele sapte Laude si mai multe acatiste pe de rost si le zicea zilnic, mergând dupã oi cu capul descoperit. Noaptea fãcea cinci sute de metanii si citea Vietile Sfintilor, cugetând mereu la judecãtile Domnului.

O altã nevointã a acestui suflet iubitor de Hristos era purtarea de grijã pentru pustnicii din pãdure. Pe atunci se nevoiau în jurul Sihãstriei si al Schitului Sihla peste 40 de pustnici, cãlugãri si maici. Fratele Vasile era prietenul pustnicilor.

C ând întâlnea vreunul prin munti si pãduri, chiar de nu- l cunostea, îi fãcea metanie si îi zicea: ''Binecuvinteazã-mã, pãrinte, si te roagã lui Dumnezeu pentru mine, pãcãtosul! Aveti nevoie sã vã dãm ceva de mâncare de la stânã?''

Dacã pustnicul încuviinta, fratele Vasile îi aducea a doua zi brânzã, cartofi, legume, sare si fãinã. Si avea numerosi sihastri pe care îi cunostea si îi cerceta la bordeiele lor.

Odatã a întrebat pe un sihastru:

- Pãrinte, ce sã fac sã mã mântuiesc?

- Frate Vasile, a zis bãtrânul, roagã-te mereu, fã

ascultare cu dragoste si sã ai smerenie. De vei pãzi acestea trei, cu sigurantã te mântuiesti!

PROFETIA

EPISCOPULUI SFÂNT IOAN

În toamna anului 1930, rasoforul Vasile pãstea oile împreunã cu fratele sãu Constantin, pe obcina Muntilor Sihlei. Vasile mergea înaintea oilor si se ruga, iar Constantin mergea în urma lor. În ceasul acela a trecut pe acolo un pustnic sfânt si minunat, Episcopul Ioan, însotit de un diacon. El fugise de la Kiev, prin anul 1918, din cauza prigoanei ateiste. Dupã ce i-a binecuvântat pe amândoi, Episcopul Ioan, fiind înainte vãzãtor, a zis cãtre fratele mai tânãr prin diacon, care stia limba românã:

- Frate Constantin, spunei fratelui Vasile sã se pre- gãteascã si sã meargã înainte, cã are de fãcut o cale lungã!

Diaconul a tradus aceste cuvinte fratelui Constantin. Apoi fericitul episcop a plecat spre Sihla la duhovnicul sãu, Ieroschimonahul Vasian, care era pustnic aproape de pestera Sfintei Teodora. Constantin însã n-a înteles ce însemnau vorbele episcopului. Dar, întâlninduse cu fratele sãu, care era în fruntea oilor, i-a spus cuvintele acelui pustnic sfânt.

Fratele Vasile a înteles profetia Episcopului Ioan, si anume, cã trebuie sã se pregãteascã pentru ceasul mortii, care se apropia.

SFÂRSITUL MINUNAT AL FRATELUI VASILE

În primãvara anului 1931, acest smerit ascultãtor si frate mai mare al Pãrintelui Cleopa s-a îmbolnãvit si a fost adus în schit. Odatã, iesind de la Sfânta Liturghie si rugându-se în fata bisericii, a avut o vedenie înfricosãtoare. De fricã a început a plânge si a striga cu glas tare:

- Preasfântã Nãscãtoare de Dumnezeu, miluieste-mã cã mã bat diavolii! Nu mã lãsa!

Iar cãtre pãrintii care s-au adunat în jurul lui a zis:

- Închinativã, pãrintilor! Închinati-vã cã, iatã, Stãpâna noastrã a venit! Maica Domnului este de fatã, cu Mântuitorul în brate! Iato deasupra noastrã!…

- Frate Vasile, de ce ai strigat asa de tare? l-au întrebat cãlugãrii.

- Pãrintilor, pe când mã rugam în fata bisericii, deodatã a apãrut o ceatã de diavoli foarte fiorosi cu toiege de foc în mâini, care au început sã mã batã cumplit si sã strige: ''În zadar te mai rogi, cã nu te-ai mântuit! Tu esti al nostru, cã esti pãcãtos!'' Atunci am început a striga cu nãdejde cãtre Maica Domnului. În clipa aceea s-a coborât din cer un nor alb, plin de luminã, pânã deasupra bisericii. Iar în nor am vãzut pe Maica Domnului cu pruncul în brate, zicându-mi:

- Nu te teme, cã de acum mai ai trei zile si vii la noi! Apoi Mântuitorul ne-a binecuvântat pe toti si norul s-a ridicat la cer... Pãrintilor, mare putere si îndrãznealã are Maica Domnului înaintea Mântuitorului nostru Iisus Hristos si foarte mult ascultã rugãciunile ei!

La urmã i-a zis egumenul Ioanichie:

- Frate Vasile, sã nu te însele vrãjmasul! Ia aminte de sine siti pãzeste mintea, cã multe sunt cursele lui!

Apoi a zis cãtre ceilalti frati:

- Dacã dupã trei zile fratele Vasile se va duce dintre noi,

întradevãr Maica Domnului i s-a arãtat! Iar dacã nu, atunci a

fost înselat de diavoli!

Dupã trei zile, exact la aceeasi orã, rasoforul Vasile Ilie

a adormit în pace, cu rugãciunea pe buze.

Cine stie câti pustnici sfinti se rugau în clipa aceea

pentru odihna sufletului sãu!

NEVOINTA SI SFÂRSITUL MONAHULUI GHERASIM ILIE

Monahul Gherasim Ilie era fratele mai mare al Pãrintelui Cleopa. El a pãscut vitele schitului patru ani de zile, fiind un suflet foarte nevoitor si singuratic. Dupã primirea schimei monahale, Pãrintele Gherasim si-a înmultit nevointa. Repeta zilnic Psaltirea si cele sapte Laude pe care le stia pe de rost, iar noaptea fãcea sute de metanii cu rugãciunea lui Iisus. Era un suflet foarte râvnitor, tainic, si avea mare evlavie cãtre Maica Domnului. Vorbea putin si avea darul lacrimilor.

Pãrintele Gherasim purta cu sine întotdeauna icoana Maicii Domnului. O învelea într-un servet curat, o punea în traistã, alãturi de Vietile Sfintilor, si pleca cu vitele la pãscut. În pãdure agãta icoana în trunchiul unui fag, citea Acatistul Bunei Vestiri si fãcea metanii.

Odatã, pe când se ruga, a început a plânge tare înaintea icoanei Maicii Domnului.

Trecând pe acolo un pãdurar, l-a întrebat:

- Ce ti sa întâmplat, pãrinte, de plângi asa?

- M-am lovit la un picior.

- Lasã, frate, cã o sã-ti treacã!

- Sã dea Dumnezeu sã-mi treacã!

Acest tânãr ostas al lui Hristos avea si o altã ne-vointã de tainã. Totdeauna cugeta la moarte si la ceasul înfricosatei judecãti. Când auzea cã vreun pãrinte este greu bolnav, se ducea lângã el, îl mângâia, se ruga pentru dânsul, îi citea din sfintele cãrti, apoi începea sã verse lacrimi.

- De ce plângi, Pãrinte Gherasim? îl întreba cel bolnav.

- Plâng pentru cã mi se apropie ceasul mortii, iar eu încã nu m-am pregãtit!

Monahul Gherasim se ducea uneori noaptea în cimitir si acolo se ruga si plângea singur la mormintele pãrintilor. Iar în chilie îsi fãcuse, în loc de pat, un sicriu, în care se odihnea câteva ceasuri.

Despre el ne mai povestea Pãrintele Cleopa: ''Iubitul meu frate, Gherasim, stia Psaltirea cu tot cu Cântãrile lui Moise si cu Pomelnicul si cu Paraclisul Maicii Domnului, din scoartã în scoartã. El a umblat trei ani cu vacile. Stia Psaltirea toatã, toatã, de la Fericit bãrbatul…, pânã la terminare. Sãracul, mare luptã a avut. Îl auzeam cum se certa cu diavolii. Ei îi luau metaniile, îl trãgeau de pãr si îi ziceau: ''Ce ai cu noi? Ne arzi cu psalmii!''. Iar el plângea. Noaptea când îi era somn îsi dãdea niste palme, zicând: ''Nu dormi, calule! Uite sicriul!'' Sicriul era rezemat de sobã. Nu dormea. Pânã la Utrenie fãcea 500 de metanii si zicea pânã la zece catisme.

Eu dormeam. Numi plãcea mie sã fac atâta rugãciune. Numai ce zicea: ''Scoalã! Hai la Utrenie!'' El nu dormea pânã la Utrenie. Dupã Utrenie se culca în sicriul din chilie pe niste paie, punândusi o cioatã sub cap. Într-o zi ia zis un pãrinte: ''Câte sicrie de acestea o sã putrezeascã pânã vei muri sfintia ta!'' El a rãspuns: ''Eu cred în bunul Dumnezeu a rãspuns el cã acesta îmi va fi mie casa de veci!''

Dormea trei ore, cel mult patru, dupã Utrenie. Eu m-am dus la staret, spunândui: ''Pãrinte staret, eu nu mai pot sta cu Gherasim! Toatã noapte se bate cu palmele, plânge!'' Uneori începea sã plângã si plângea câte douã ceasuri, de credeai cã sare cãmasa de pe el, dar dupã ce se nevoia tare. ''Mã, bãiete - a zis bãtrânul lasã-l, mãi! ãla are lucrarea lui. Tu nu stii ce-i cu el. El are mare lucrare cu Psaltirea. Are lupte''.

De aceea na trãit mult nici el, nici fratele Vasile, nici Costandie Uricaru. Si acela stia Psaltirea pe de rost. Stii de ce? Auzi ce zice paremia: Rãpitu-sau, ca sã nu schimbe rãutatea mintea lor...!''

Asa a trãit Pãrintele Gherasim. Odatã s-a îmbolnãvit si i-a zis egumenul:

- Sã-ti aducem un doctor ca sã te faci sãnãtos?

Iar el ia rãspuns cu lacrimi:

- Iertatimã, pãrintilor, eu m-am rugat lui Dum-nezeu sã-mi dea necaz si boalã, numai sã mã mântuiesc. Deci, dacã El a fãcut milã cu mine, eu sã mã împotrivesc? Lãsati-mã în mâna si în voia lui Dumnezeu, cã boala este spre mântuirea mea!

Fiind bolnav, Pãrintele Gherasim nu mai putea veni la bisericã. Dar de la Sfânta Liturghie nu lipsea. Îl aduceau fratii pe o pãturã si îl asezau jos în pronaos.

- Pãrinte Gherasim, îi spuneau ceilalti, de ce nu stai la chilie pânã te faci mai bine?

- Pãrintilor, iertati-mã pe mine, pãcãtosul. Am venit sã mai ascult o Sfântã Liturghie! Poate aceasta este ultima din viata mea! Cã nici o slujbã nu-i mai de nevoie pentru mântuirea noastrã decât dumnezeiasca Liturghie!

Întro zi a murit un cãlugãr bãtrân. Atunci Pãrintele Gherasim a zis cãtre toti cu lacrimi: ''Sã stiti, pãrintilor, cã dupã Pãrintele Vasile, mie îmi vine rândul sã plec din viata aceasta''.

Întradevãr, în ziua de 14 septembrie 1933, la Înãltarea Sfintei Cruci, mult nevoitorul Gherasim si-a dat sufletul în mâinile lui Hristos, culcat în sicriul pe care singur sil fãcuse. Sub cãpãtâi i s-a gãsit aceastã scrisoare adresatã fratelui sãu mai mic:

''Iubitul meu frate Constantin, sã stii cã pe frãtia ta te va tine Dumnezeu mai mult în aceastã viatã. Deci te rog sã nu mã uiti pe mine, pãcãtosul, la sfintele rugãciuni. Cãci si eu, cu multe lacrimi, m-am rugat lui Dumnezeu pentru tine si pentru toti fratii, sã vã aducã Domnul pe calea mântuirii!''

VEDENIILE MINUNATE ALE FRATELUI CONSTANTIN

Când se împlineau 40 de zile de la moartea fratelui sãu Gherasim, Constantin citea la Psaltire si tinea post, rugându-se pentru mântuirea lui.

Odatã a atipit putin si a vãzut cã mormântul fratelui sãu, din cimitirul vechi de lângã bisericã, s-a deschis si capacul de pe sicriu sa dat la o parte; iar de la Sfântul Altar a început sã curgã peste mormânt un izvor cu apã limpede ca cristalul si chipul fratelui se fãcea alb ca zãpada. Atunci Gherasim s-a desteptat ca din somn si a spus: ''Frate Constantine, rugãciunile Bisericii m-au mântuit...''.

În acelasi an, dupã mutarea la Domnul a fratilor sãi, Constantin era foarte întristat pentru sfârsitul lor atât de timpuriu. Dar se ruga cu lacrimi lui Dumnezeu sã-i descopere unde anume sunt sufletele lor. Si iatã, într-o searã a adormit în chilia sa si nu sa mai desteptat pânã dimineatã.

Dupã ce s -a trezit, sufletul sãu era foarte linistit si împãcat. Apoi s-a dus la egumenul schitului si i-a spus vedenia care o avusese în noaptea aceea. Zicea cã s-a întâlnit cu fratii sãi, Vasile si Gherasim, împreunã cu surorile sale plecate la Domnul, întro grãdinã minunatã plinã de flori si bunã mireasmã, cu pomi încãrcati de roade, unde pãsãri ceresti cântau laude lui Dumnezeu. Toatã noaptea aceea a petrecut-o împreunã cu fratii sãi plimbându-se împreunã si cântând cu multã bucurie duhovniceascã în grãdina Raiului!

La urmã fratii si -au luat rãmas bun de la el si, promitândui cã se vor ruga pentru dânsul ca sã fie cu totii împreunã, l-au îndemnat sã facã ascultare si sã se roage neîncetat, cã dupã o vreme va fi povãtuitor de suflete si apoi va veni si el lângã ei.

Apoi sau depãrtat sãltând de bucurie, iar Constantin s-a desteptat din somnul sãu adânc. Era deja ora 5 dimineata.

FRATELE CONSTANTIN PARACLISIER

Pe când era paraclisier, în anul 1932, Pãrintele Cleopa a fost martor ocular la câteva minuni petrecute în timpul Sfintei Liturghii, în biserica Schitului Sihãstria.

Iatã ce ne povestea el:

''Sã vedeti ce -am pãtit aici cu un preot foarte bun, Calistrat Bobu. Ca duhovnic, a trecut odatã pe la o maicã care se nevoia în pãdure. Pe atunci în pãdure erau vreo 50 de pustnici. Ea ia spus Pãrintelui Calistrat: ''La voi nu se pogoarã Duhul Sfânt, cã ati trecut pe stilul nou!'' De atunci, Pãrintele Calistrat era în îndoialã.

Odatã, pe când eram paraclisier, am observat cã anafora de la staret era albã si dulce, iar cea de la Pãrintele Calistrat era verzuie si acrã. Atunci l-am întrebat pe Pãrintele Ioanichie:

- Pãrinte staret, de ce când slujeste pãrintele Calistrat, anafora este verzuie si acrã?

- Mãi, bãiete, slujeste cu îndoialã! S-a dus la o pustnicã din pãdure si ea i-a spus cã nu vine darul Duhului Sfânt la Liturghie din cauza calendarului. Si iam spus cã are s-o pãteascã, fiindcã el se îndoieste cã nu vine Duhul Sfânt!

Odatã Pãrintele Calistrat sãvârsea Sfânta Liturghie si când a chemat harul Duhului Sfânt, numai ce vede cã agnetul s- a fãcut carne si curgea sânge pe Sfântul Disc si pe Sfântul Antimis. Iar când sa uitat în Sfântul Potir a vãzut sânge. Atunci m-a chemat pe mine:

- Frate Constantin, ia vino încoace! Ce vezi?

- Vai, pãrinte Calistrat! Sfânta Împãrtãsanie s-a fãcut carne si sânge!

Atunci ma trimis sã-l chem pe pãrintele staret. Staretul, când a venit, a pus sã se citeascã Psaltirea la stranã si a zis:

- Ei! Pãrinte Calistrat, acum crezi cã vine Duhul Sfânt si preface Darurile?

- Iartã-mã, pãrinte! Si a cãzut în genunchi.

- Ia uite! A venit Duhul Sfânt? Sa fãcut carne? S-a fãcut sânge? Te mai îndoiesti de acum, pãrinte?

- Cred, pãrinte staret. Te rog, iartã-mã!

- Ia si strânge Sfintele Taine!

Apoi a fãcut cu dalta o gaurã în piciorul Sfintei Mese, cã Sfânta Masã este Mormântul Domnului, si a îngropat acolo Sfintele Taine, cum ne învatã Sfintii Pãrinti. Iar potirul l-a sfintit din nou si la spãlat la spãlãtoarea din Altar împreunã cu Sfântul Antimis. Si am stat câteva ore pânã s-a citit Psaltirea toatã. Apoi a început din nou rânduiala Sfintei Liturghii, continuând de la Proscomidie: ''Si unul din ostasi cu sulita coasta Lui a împuns…''. Si asa sa sãvârsit Sfânta Liturghie si nu s-a mai repetat acea minune.

- Acum crezi? i-a zis staretul.

- Cred, pãrinte!

Apoi, Pãrintele Ioanichie i -a dat canon 40 de zile si i-a zis: ''De ce nu crezi, când eu îti spun, si te duci la babe sã te învete despre calendar?'' Asta s-a petrecut în anul 1932.

Tot pe atunci am fost martor la o altã întâmplare minunatã în timpul Sfintei Liturghii.

Odatã, când slujea staretul Ioanichie Moroi, dupã sfintirea Darurilor, a sãrit din Sfântul Potir un strop din Sfântul Sânge pe Sfântul Antimis. Acel strop a început sã strãluceascã, apoi sã rãspândeascã raze. Atunci Staretul Ioanichie a strigat cãtre mine:

- Frate Constantin, ia vino încoace!

Venind eu, mi-a zis staretul:

- Ce vezi aici pe Sfântul Antimis?

- Vãd o picãturã din Sfântul Sânge. Strãluceste atât de

tare, încât aproape nu mã pot uita.

Atunci staretul mi-a zis:

- Vezi cui îi slujim noi? De aceea sã fii cu mare fricã si

evlavie în Sfântul Altar!

Apoi, egumenul Ioanichie sa împãrtãsit cu acea picãturã din Sfântul Sânge.

Mai târziu, pe când aveam tot ascultarea de paraclisier, în mãnãstire era un preot care slujea si avea ulcer. Din aceastã cauzã nu putea suferi fumul de la cãdelnitã.

Acest preot de mai multe ori mia spus sã fiu mai atent si sã pun tãmâie mai putinã; dar eu, din neatentie, greseam mereu. Preotul, vãzând aceasta, nu mi-a mai spus, dar se mâhnea în sinea lui. De aceea, întro noapte, dupã ce am venit de la Utrenie si m-am culcat, am avut o vedenie înfricosatã si l- am vãzut pe preot înconjurat de raze de luminã.

Atunci miam dat seama cã avea o viatã sfântã, am alergat repede la el si i-am cerut iertare. Apoi am mers la staret, atunci noaptea, si mam mãrturisit, spunându-mi greseala''.

FRATELE CONSTANTIN PICTOR DE ICOANE

Povestea Pãrintele Cleopa, zicând: ''Pe când eram frate, aveam talent la picturã.

Mã învãtase pictura icoanelor un cãlugãr, Nil, de la Mãnãstirea Secu. Dupã ce am deprins desenul si pictura cu acuarele, am început cu vopsele. Uneori venea egumenul la chilia mea, se uita cum pictez si îi plãcea. Dar eu începusem sã mã ispitesc de bani, cã singur îmi cumpãram vopselele si cele de nevoie pentru pictarea sfintelor icoane.

Odatã a venit pãrintele staret la mine si m-a ispitit:

- Ce pret are icoana aceea?

- Nu are pret, preacuvioase! iam rãspuns.

- Pe aceea, frate Costicã, s-o tii la pret cã este frumoasã! mã încerca bãtrânul.

Când am vãzut eu cã trebuie sã mã tocmesc cu oamenii si sã am bani, m-am temut sã nu mã biruiesc de mândrie si de iubire de argint. Apoi, întro zi a venit Pãrintele Chiriac, economul schitului, la chilia mea si mia zis: ''Frate Costicã, lasã pictura si hai la ascultare!'' Deci am lãsat toate si am fost trimis sã pasc oile.

Asa mam izbãvit atunci de douã pãcate - de mândrie si de iubirea de argint!''

MONAHUL GALACTION ILIE, CEL DINTÂI PARINTE DUHOVNICESC AL FRATELUI CONSTANTIN

Acest cãlugãr îmbunãtãtit, originar prin strãmosii sãi din Sãlistea Sibiului, s-a nãscut în comuna Pipirig-Neamt, din pãrinti sãraci. În tinerete a fost cioban la oile satului.

Apoi, dorind sã urmeze lui Hristos, în anul 1918 a intrat în nevointa cãlugãreascã la Schitul Sihãstria, primind tunderea în monahism în anul 1925. Aici a avut aceeasi ascultare binecuvântatã, pãstorind oile schitului timp de 25 de ani. Acest cuvios pãrinte era un mare nevoitor. El a contribuit mult la formarea duhovniceascã a fratelui Constantin Ilie - viitorul Pãrinte Cleopa -, care ia fost ucenic la stânã între anii 1930- 1942.

Iatã câteva din ostenelile acestui bãtrân binecuvântat de Dumnezeu:

Spunea ucenicul sãu, fratele Constantin, cã pãrintele Galaction nu mânca niciodatã, pânã nu-si fãcea obisnuitul canon cãlugãresc. Când îl chemau fratii la masã, bãtrânul rãspundea: ''Iertati-mã, fratilor, eu nu miam fãcut pe astãzi datoria cãtre Dumnezeu. Deci cum sã mãnânc dacã nu mi-am fãcut datoria?''

Apoi pãrintele se retrãgea în pãdure, îsi termina rugãciunile si metaniile si pe urmã stãtea la masã.

Spunea iarãsi ucenicul sãu cã bãtrânul nu mânca miercurea si vinerea pânã seara, dupã ce rãsãreau stelele. Atunci pãrintele îsi fãcea semnul Crucii, cerea iertare de la toti, lua anaforã si apoi mânca linistit. Odatã l-a întrebat ucenicul:

- Pãrinte Galaction, ziua este mare si sfintia ta esti slab si bãtrân. Nu ar fi bine sã dezlegi cu masa mai devreme?

- Frate Constantin, ascultã ce mi-a spus pãrintele Atanasie din Mãnãstirea Neamt.

Odatã, un sfânt a vãzut cum era dus un mort la groapã, iar înaintea si în urma sicriului mergeau doi îngeri frumosi. Atunci sfântul i-a întrebat: ''Cine sunteti voi?'' Iar îngerii au rãspuns: ''Eu mã numesc ''Miercurea'' si eu ''Vinerea''! Am venit aici cu porunca Domnului sã ajutãm acest suflet, care în toatã viata a postit miercurea si vinerea în cinstea patimilor lui Hristos''. De când mia spus pãrintele Atanasie istoria aceasta, nam mai mâncat nimic în aceste zile, ca sã-mi ajute si mie Sfânta Miercuri si Sfânta Vineri în ceasul mortii.

Acest smerit pãrinte, dacã vedea pe cineva trecând pe lângã stânã, îndatã zicea ucenicului sãu:

- Dute, frate Constantin, si cheamã pe omul acela sã stea la masã cu noi, cã aici la oi este izvor si, dacã nu dai deloc din el, izvorul seacã. Iar dacã dai câte ceva, Dumnezeu tine oile sãnãtoase si nu se cunoaste de unde dai, cã este binecuvântarea Domnului peste noi.

Mai spuneau ucenicii lui cã n-au vãzut niciodatã pe pãrintele Galaction sã mãnânce singur sau pe ascuns. Dacã primea ceva de mâncare din mãnãstire, nu gusta nimic pânã nu venea la stânã. Aici îi chema pe toti si împãrtea egal la fiecare.

- De ce nu mãnânci niciodatã singur, pãrinte Galaction? îl întrebau fratii. Iar el le rãspundea:

- Mare primejdie este pentru cãlugãr sã mãnânce pe ascuns! Apoi, cu inima plinã de pace, adãuga:

- Ei, fratilor, dragostea si cu frãtia mult întrece bogãtia!

Pãrintele Galaction era cel mai sãrac cãlugãr din mãnãstire. Avea un singur rând de haine, un cojoc si câteva schimburi. Odatã l-a întrebat ucenicul:

- De ce nu-ti faci si sfintia ta niste haine bune, cum au ceilalti pãrinti? Iar bãtrânul i-a zis:

- Frate Constantin, eu m-am spovedit la un pustnic pe care l-am întâlnit umblând cu oile pe munte. Acela mi-a spus: ''Pãrinte Galaction, sã ai atâta avere cât sã o poti duce odatã în spate, când te muti dintr-un loc în altul''. Apoi mia adãugat: ''Sã nu-ti rãmânã niciodatã canonul de metanii, sã zici neîncetat rugãciunea lui Iisus si sã te împaci cu toti mai înainte de asfintitul soarelui! De vei pãzi toate acestea, Dumnezeu îti va face parte de mântuire!''

Altã datã a întâlnit bãtrânul în pãdure un pustnic sfânt si l-a întrebat:

- Spunemi, pãrinte, când va fi sfârsitul lumii?

Iar cuviosul sihastru, suspinând, ia rãspuns:

- Stii când va fi sfârsitul lumii? Când nu va mai fi cãrare de la vecin la vecin! Adicã atunci când va lipsi dragostea dintre oameni!

Seara, obisnuia Pãrintele Galaction sã punã pe frati la citit, din Pateric si din Sfânta Scripturã, cã foarte mult dorea sã asculte cuvântul Domnului.

Odatã a zis ucenicului sãu:

- Frate Constantin, te rog mai citeste din Sfânta

Scripturã despre rã bdarea lui Iov!

Cât timp fratele Constantin citea, Pãrintele Galac-tion

lãcrima. Apoi a adãugat:

- Iatã, acesta a fost un om mare pe lume, cã n-a cârtit

înaintea lui Dumnezeu când i-a luat atâtea oi, atâtea vite si

copii. Dar eu, pãcãtosul, cât sunt de slab în credintã! Cã dacã se

îmbolnãveste sau piere vreo oaie, nici nu pot mânca în ziua

aceea!

- De ce nu poti mânca atunci, Pãrinte Galaction? îl

întreba ucenicul.

- Apoi mai am curaj sã mãnânc, când vãd cã Dumnezeu

pedepseste turma pentru pãcatele mele?

D upã 12 ani de ascultare la oile mãnãstirii si la alte ascultãri, în vara anului 1942 monahul Cleopa Ilie a fost ales loctiitor de egumen la Sihãstria, iar bãtrânul Galaction a rãmas cu alti ucenici la oi.

În toamna anului 1946, dupã aproape 30 de ani de ascultare, Pãrintele Galaction si-a rupt un picior. Pe când zãcea în pat si îsi astepta sfârsitul, a auzit cã a murit un cãlugãr, anume Nazarie. Deci a spus fostului sãu ucenic, Pãrintele Cleopa, care acum devenise staret:

- Vã rog, pãrinte staret, sã nu-l îngropati pe Pãrintele Nazarie fãrã mine! Nu faceti cheltuialã de douã ori! Mâine searã, la ora sase, mã voi duce si eu din viata aceasta!

A doua zi, la ora prevestitã, Pãrintele Galaction, bunul ostas al lui Hristos si-a dat duhul în mâinile Domnului. În ziua aceea împlinea 64 de ani! Asa sa sãvârsit acest fiu al ascultãrii, pãrintele sufletesc de la oi al Arhimandritului Cleopa Ilie!

LA OILE SIHASTRIEI

Pãrintele Cleopa ne povestea: ''În anii în care am fost cioban la oile schitului împreunã cu fratii mei, am avut mari bucurii duhovnicesti. Stâna, oile, trãirea în liniste si singurãtate pe munte, în mijlocul naturii, miau fost scoalã de cãlugãrie si teologie.

Atunci am citit eu Dogmatica Sfântului Ioan Damaschin, Teologhicon sau Descoperirea adevãratei credinte ortodoxe. Mãi bãiete, atât de drag mi-era. Când se încãlzea vremea, cârlanii, berbecii, se bãgau în tufe. Era otavã în Poiana Ciresului si stãteau acolo. ''Stati acolo!'' le ziceam eu si citeam Dogmatica.

Când vedeam cele scrise despre Preasfânta Treime, deosebirea între înger, om si Dumnezeu, despre însusirile Preasfintei Treimi, când citeam despre Rai, despre iad dogmele Sfântului Ioan Damaschin uitam ziua sã mãnânc.

Era un bordei vechi în care mã adãposteam si unde îmi aducea cineva din mãnãstire mâncare. Si seara când veneam, mã întrebam: ''Eu oare am mâncat azi?'' Vedeam mâncarea acolo si ziceam: ''Nam mâncat!'' Toatã ziua mã ocupam cu Dogmatica Sfântului Ioan Damaschin. Erau brânduse pe acolo, cã era toamnã, si puneam câte o brândusã zãloagã la carte. Cât am fost la oi si la vaci, am citit: Sfântul Macarie Egipteanul, Sfântul Macarie Alexandrinul, Vietile Sfintilor - care le aveam toate 12 volumele cumpãrate de acasã, de la Mãnãstirea Cozancea. Leam avut în traistã când am venit la mãnãstire. Citeam si mi se pãrea cã trece ziua ca un ceas. Si Vietile Sfintilor, foarte te întãresc. Foarte.

Asa, mãi copii, totdeauna sã ai o carte cu tine. Citeste Acatistul Mântuitorului, a Maicii Domnului, zi rugãciunea ''Doamne Iisuse''. Si sã ai si ceva de ploaie.

În acesti ani m-am rugat mult si am citit Sfânta Scripturã si alte numeroase scrieri ale Sfintilor Pãrinti, precum: Patericul, Scara Sfântului Ioan Scãrarul, cãrtile Sfântului Teodor Studitul, Sfântului Isaac Sirul, Sfântului Efrem Sirul, Putul Sfântului Ioan Gurã de Aur, Exaimeronul Sfântului Vasile cel Mare si altele. Cãrtile acestea le împrumutam din bibliotecile Mãnãstirilor Neamt si Secu si le purtam cu mine în desagã, cu oile pe munte.

Dupã ce terminam pravila, scoteam cãrtile Sfintilor Pãrinti si citeam lângã oi pânã seara. Si parcã-i vedeam pe Sfintii Antonie, Macarie cel Mare, Ioan Gurã de Aur si ceilalti cum îmi vorbeau. Pe Sfântul Antonie cel Mare îl vedeam cu barbã albã, mare, cu un chip luminat si îmi povestea, încât tot ce-mi spunea se întipãrea în mintea mea, precum ai scrie cu degetul pe cearã. Tot ce am citit atunci nu mai pot uita.

Mai târziu am început si eu sã scriu cãrti, dar, fiindcã leam scris fãrã binecuvântare, le-am dat foc. Mergând la pãrintele staret Ioanichie si spunând ceam fãcut, el mi-a dat binecuvântare, zicând: ''Sã scrii tot'''.

RUGACIUNE SI ASCULTARE

Pe când era la oi, fratele Constantin a citit într-o carte cã orice cãlugãr trebuie sã citeascã cele sapte Laude. De aceea lea învãtat pe de rost. Dar nu putea sã le zicã, cãci oile îl necãjeau. Atunci s-a dus la pãrintele staret Ioanichie si i-a spus cã nu poate face Ceasurile (Laudele). Iar staretul l-a întrebat: ''Cu a cui binecuvântare leai învãtat si cine te-a pus sã faci Ceasurile? Tu sã citesti Rugãciunile de dimineatã si Acatistul Maicii Domnului, iar seara Rugãciunile spre somn si Paraclisul Maicii Domnului, si în tot timpul sã zici ''Doamne Iisuse…''. Iar Ceasurile le sãvârseste Biserica pentru toti, cãci se citesc zilnic la stranã''.

CUM S-A VINDECAT FRATELE CONSTANTIN

Întro primãvarã Constantin a avut hemoragie, fiind bolnav de plãmâni. Atunci Pãrintele Galaction, care rãspundea de stânã, l-a trimis sã scoatã rãdãcini de urzicã, sã le fiarbã si sã bea zeama. Fãcând asa, s-a vindecat.

Dupã mai multi ani, ajungând staret la Sihãstria, s -a dus la Bucuresti cu unele treburi si a vorbit credinciosilor în aceeasi zi în patru locuri. Stiind cã a fost bolnav de plãmâni, o credincioasã s-a mirat de unde are atâta putere si l-a dus la doctorul Atanasiu, care, fãcându-i raze, l-a întrebat: ''Ce ai fãcut matale, pãrinte, cã ti-a crescut un plãmân nou?'' Iar pãrintele i-a spus cum a bãut zeamã de rãdãcini de urzici si cu ajutorul lui Dumnezeu sa fãcut sãnãtos.

O MINUNE

A SFÂNTULUI IOAN CEL NOU

Odatã, frate le Constantin a plecat peste munte la sora sa, Ecaterina, de la Mãnãstirea Agapia Veche. În pãdure, la locul numit Poiana Trapezei, sa vãzut înconjurat de o turmã mare de porci mistreti, fiind amenintat de moarte. Vãzând cã se apropie de el, a început sã cânte cu voce tare condacul Sfântului Ioan cel Nou de la Suceava: ''Apãrãtorului si sprijinitorului crestinãtãtii…''.

În clipa aceea nu a mai vãzut nimic în jurul sãu. Dupã ce a mai urcat putin si a ajuns în vârful dealului, de spaimã si de obosealã a cãzut la pãmânt. Dupã ce si-a revenit, cu mare greutate a ajuns la Mãnãstirea Agapia Veche.

ÎNTÂLNIREA CU RASOFORUL ILIE IACOB (SFÂNTUL IOAN IACOB DE LA NEAMT)

Cuviosul Ioan Iacob de la Neamt a intrat în viata monahalã mai întâi la Mãnãstirea Neamt, în anul 1933, fiind orfan de ambii pãrinti. Staretul Mãnãstirii Neamt de atunci era Episcopul Nicodim Munteanu, viitorul Patriarh al României.

Episcopul Nicodim, dupã ce l -a binecuvântat si l-a închinat la icoana fãcãtoare de minuni a Maicii Domnului din biserica lui Stefan cel Mare, ia rânduit sã facã ascultare la farmacia mãnãstirii cu monahul Iov, care ducea viatã sfântã. Apoi a fost numit ajutor de bibliotecar al Mãnãstirii Neamt unde se îngrijea de buna pãstrare a vechilor manuscrise si dãdea cãrti pentru citit monahilor din obstea lavrei si a schiturilor din împrejurimi.

La acest cuvios frate, ajuns mai târziu la Locurile Sfinte, venea si fratele Constantin Ilie de la Schitul Sihãs-tria sã cearã cãrti duhovnicesti din biblioteca mãnãstirii. Odatã, prin anul 1934, fratele Constantin a împrumutat de la rasoforul Ilie Iacob cartea ''Alfavita sufleteascã'', scrisã de Sfântul Dimitrie al Rostovului. În vara aceluiasi an, rasoforul Ilie, venind la Sihãstria împreunã cu economul marii lavre, l-a întrebat pe fratele Constantin, care pãstea oile pe vale:

- Frate Constantin, ai terminat de citit cartea ''Alfavita sufleteascã''?

- Mai am de citit putin si, dupã ce termin, o aduc la bibliotecã.

- Bine, frate Constantin, Dumnezeu sã-ti ajute pe calea mântuirii! La Mãnãstirea Neamt sunt multe cãrti sfinte. Citeste- le acum cât esti tânãr, cã la bãtrânete vei avea alte griji!…

PLECAREA LA ARMATA

În anul 1935, fratele Constantin Ilie a fost chemat la armatã. Deci, lãsând oile pe munte, a coborât în schit, s-a spovedit la pãrintele egumen, sa împãrtãsit cu Trupul si Sângele Domnului si, dupã ce s-a rugat îndeajuns, a cerut binecuvântare si a plecat la Botosani, fiind încorporat într-un regiment de transmisiuni.

Acolo a continuat cu rugãciunea si cu înfrânarea. A fãcut si o cerere specialã precum cã este vietuitor de mãnãstire si nu are voie sã mãnânce carne.

Comandantul regimentului ia aprobat sã ia de la cantinã ceea ce îi convine. Iar el s-a înfrânat si s-a rugat mult si de aceea, cât timp a fost în armatã, nu a avut nici o necurãtie trupeascã în somn.

Multã vreme a purtat hainã monahalã în cadrul armatei, fiind rânduit la infirmerie.

Aici ajuta pe cei bolnavi, îsi fãcea pravila rânduitã, se ocupa de curãtenie si era cinstit de toti, atât de ofiteri, cât si de soldati.

Comandantul regimentului se bucura de prezenta sa si îl proteja întru toate, cãci fãcea rugãciune seara si dimineata în capela regimentului cu soldatii, iar în sãrbãtori îi ducea pe toti la bisericã. Astfel multi se bucurau de prezenta si de viata sa închinatã lui Hristos.

De aceea, de multe ori era pus de cadrele militare sã vorbeascã celorlalti soldati.

Chiar si ofiterii se adunau sã-l asculte si multi se foloseau de cuvintele lui.

În cazuri speciale, când unii soldati bolnavi aveau nevoie urgentã de preot, fratele Constantin le aducea preotul militar sã-i spovedeascã si sã-i împãrtãseascã. Ba unii dintre ei îi cereau sfat duhovnicesc, cum ar putea sã intre si ei în viata monahalã.

La terminarea stagiului militar, i sa propus sã rãmânã în cadrul armatei: ''Stai aici, cãci cu memoria pe care o ai, vei ajunge general!'' Dar el a refuzat, spunând cã este ''soldat în armata lui Hristos, Împãratul Împã-ratilor''.

În anul 1936, tânãrul caporal Constantin Ilie, fiind eliberat din armatã, s-a reîntors din nou la Schitul Sihãstria, dând laudã lui Dumnezeu si Maicii Domnului pentru toate.

LEGAMÂNTUL SCHIMONAHULUI PAISIE CU FRATELE CONSTANTIN

Povestea Pãrintele Cleopa ucenicilor sãi:

''Când eram militar si mai aveam câteva luni pânã la eliberare, am stat la Pãrintele Paisie în concediu si l-am ajutat la lucru, deoarece construia o chilie nouã cu paraclis. Aici avea ca ucenic pe un unchi al meu, Pãrintele Ghenadie, un om al lui Dumnezeu, care a fost toatã viata cioban la oi si nu s-a mai cãsãtorit, iar la bãtrânete s-a retras la Schitul Cozancea.

Pãrintele Paisie, vãzând cã termin concediul si trebu -ie sã mã întorc la regiment, m-a luat deoparte si mi-a zis:

- Spunemi, frate Constantin, dacã te eliberezi din armatã, nu vii aici la mine?

La aceasta, eu iam rãspuns:

- Preacuvioase Pãrinte Paisie, nu vreau sã te mint. Eu sunt legat sufleteste de Schitul Sihãstria, unde m-am dus întâi si unde au adormit fratii mei în Domnul.

Aici în Cozancea este prea aproape de satul meu si as vrea sã fiu mai strãin si necunoscut de rudele mele. Dupã eliberarea mea, mã voi întoarce tot la Sihãstria!

El, auzind, a lãcrimat si a zis:

- Eu am nãdãjduit cã voi avea un ucenic din familia voastrã. Dar dacã nu ai de gând sã vii aici dupã armatã, atunci si eu, nu dupã multã vreme, voi merge tot la Sihãstria!

- Bine, Pãrinte Paisie! Eu acum mã întorc la regiment…

- Dacã pleci, merg si eu sã te conduc!

Am mers împreunã pânã la locul de unde se vedeau câmpiile si dealurile spre satul meu. Atunci pãrintele a zis cu lacrimi în ochi:

- Hai sã facem un jurãmânt! Sã facem mai întâi trei metanii!

- Da, Pãrinte Paisie! Sã facem!

Dupã ce am fãcut trei metanii amândoi, el a zis aceastã rugãciune: ''Preasfântã Treime, Dumnezeul nostru, pentru rugãciunile Preacuratei Nãscãtoare de Dumnezeu si ale tuturor sfintilor Tãi, rânduieste ca, de va muri fratele Constantin înaintea mea, sã fiu eu la capul lui; iar de voi muri eu mai înainte, sã fie el la capul meu! Amin''.

Dupã aceea, cu multe lacrimi ne -am luat rãmas bun unul de la altul. Aceastã despãrtire a noastrã s-a întâmplat în vara anului 1936''.

Acest legãmânt s -a împlinit dupã 54 de ani, adicã la 18 octombrie 1990, când marele duhovnic al Moldovei, Ieroschimonahul Paisie Olaru, îsi dãdea duhul în mâinile lui Hristos în Mãnãstirea Sihãstria, la orele 4 dimineata. În acel ceas de plecare cãtre viata de dincolo, Arhimandritul Cleopa Ilie a stat lângã capul bãtrânului si s-a rugat cu lacrimi pentru el, citindu-i molitfele de dare a sufletului.

Dupã mai bine de opt ani de la mutarea Ieroschi - monahului Paisie la cele ceresti, adicã la 2 decembrie 1998, si Arhimandritul Cleopa Ilie îsi dãdea duhul în mâinile lui Hristos, lãsând orfani duhovniceste sute de cãlugãri si zeci de mii de credinciosi care îi erau fii sufletesti. Suntem încredintati cã acesti mari pãrinti duhovnicesti ai monahismului românesc sunt împreunã astãzi în raiul desfãtãrii si se roagã cu toti sfintii pentru mântuirea noastrã, a tuturor!

TUNDEREA ÎN MONAHISM

Eliberânduse din armatã în toamna anului 1936, rasoforul Constantin Ilie a fost trimis iarãsi la aceeasi ascultare de mai înainte. Fiind cel mai tânãr la oi, ajuta pe ceilalti pãrinti, Galaction Ilie si Antonie Olaru. Apoi dãdea oile la strungã, le mulgea, fãcea curãtenie în stânã, închega laptele pentru brânzã si mergea cu oile la pãscut.

Toti cei trei pãstori de oi erau foarte blânzi, smeriti, tãcuti si iubeau cel mai mult sfânta rugãciune. De aceea, toate se sãvârseau în liniste si pace si nu aveau nici o tulburare în ascultarea lor.

În anul 1937, la sfârsitul lunii iulie, rasoforul Constantin Ilie a fost rânduit de egumen sã fie fãcut cãlugãr. Acum avea 6 ani de ucenicie în schit si armata fãcutã. Tunderea sa în monahism a fost aprobatã de Sfânta Mitropolie a Moldovei cu ordinul nr. 10042 din 1936 si a avut loc la 2 august 1937. Nasul sãu de cãlugãrie a fost rânduit Schimonahul Proclu Popa, un mare nevoitor plin de iubire si smerenie, originar din comuna Piatra Soimului, judetul Neamt.

Fratele Constantin îl ruga pe bãtrân sã -l ia sub mantie, însã el îi zicea:

- Frate Costicã, eu sunt tare bãtrân, am 77 de ani, si nu mai pot. Te rog, cautã pe altcineva sã-ti fie nas!

- Pãrinte Proclu, dacã nu mã iei sfintia ta sub mantie, nu mã mai cãlugãresc degrabã! a zis rasoforul Constantin.

Auzind bãtrânul si blândul Schimonah Proclu aceste cuvinte, s-a bucurat mult, zicând:

- Bine, frate Costicã, pregãteste-te cã la noapte te iau sub mantie!

Începând slujba tunderii în cãlugãrie, toti pãrintii si fratii se rugau lui Dumnezeu sã-l întãreascã pe calea vietii duhovnicesti, ca sã-si ducã crucea pânã la sfârsit.

Dar, când sã-i punã numele de cãlugãrie, un pãrinte apropiat egumenului, anume Schimonahul Nicolae, i-a spus:

- Pãrinte staret, puneti-i numele Cleopa, cã tot nu avem nici un cãlugãr cu acest nume!

- Bine zici, pãrinte Nicolae!

Apoi staretul a rostit:

- Fratele nostru, monahul Cleopa, îsi tunde perii capului sãu, în numele Tatãlui, Amin; si al Fiului, Amin; si al Sfântului Duh, Amin. Sã zicem pentru dânsul: ''Doamne miluieste!''

Dupã ce a fost tuns în chipul cãlugãresc, monahul Cleopa a fost binecuvântat de staretul sãu, iar nasul lui l-a închinat la icoana Maicii Domnului si la asezat în stranã, dupã traditie.

Asa a fost tunderea în monahism a Pãrintelui Cleopa, care avea sã fie unul din cei mai mari stareti si pãrinti duhovnicesti ai tãrii noastre!

ALTA ISPITIRE CU IUBIREA DE ARGINT

Pãrintele Cleopa ne spunea: ''Când eram frate în Sihãstria, nimeni nu-si încuia chilia, cãci nici nu avea cine si ce fura. Tot ce aveam nevoie, ni se dãdea de la obste. Dar sã vezi cum a vrut vrãjmasul sã mã prindã odatã cu patima iubirii de argint. Prin anul 1937, când eram bucãtar, a venit un credincios la noi si mia zis: ''Pãrinte Cleopa, iatã ce monede noi si frumoase au iesit!'' Si mi-a dat una si mie.

Eu am dus banul la chilie, lam pus pe fereastrã sub o hârtie, ca sã nu-l vadã nimeni, si am încuiat usa. De la bucãtãrie mã duceam mereu la chilie si sãltam hârtia de pe geam, sã vãd dacã nu a dispãrut banul. Nu trecea mult si iar mã duceam la chilie!

Întro zi, vãzând eu cã mi-a lipit vrãjmasul inima de ban, încât tineam usa încuiatã si mã gândeam numai la el, am fãcut semnul Sfintei Cruci, am descuiat din nou usa chiliei si am dat banul la un sãrac.

Asa am scãpat de iubirea de argint!''

ARDEREA SCHITULUI SIHASTRIA

ARDEREA SCHITULUI SIHASTRIA

1941, Schitul Sihãstria numãra peste 35

de pãrinti si frati. Însã chiliile erau toate din lemn de brad si destul de vechi, cãci bãtrânul staret Ioanichie, având peste 80

de ani, cu greu putea sã se îngrijeascã de toate cele de trebuintã.

În data de 30 mai 1941, apropiinduse sãrbãtoarea Înãltãrii Domnului, când mii de pelerini vin sã se închine la mãnãstirile nemtene si sã asculte Sfânta Liturghie de la Mãnãstirea Neamt, fratii si pãrintii de la Sihãstria se sileau si ei sã facã fatã numerosilor credinciosi care poposeau câte o noapte în fiecare mãnãstire.

Dar fiind secetã si bãtând un vânt uscat, deodatã de la o scânteie s-a aprins o chilie de lemn si, întro jumãtate de ceas, toatã incinta era cuprinsã de flãcãri, arzând toate chiliile, acoperisul bisericii de piatrã si paraclisul de lemn cu hramul Sfintii Pãrinti Ioachim si Ana, si nu s-au mai putut salva decât putine obiecte de cult.

În acea învãlmãsealã, câtiva credinciosi au intrat prin flãcãri si au scos din paraclis Sfânta Evanghelie, Sfintele Taine, câteva icoane si sfintele vase. Dar, nestiind unde se aflã Sfintele Moaste, leau lãsat în Sfântul Altar si au fugit afarã. Si pe când toti se întristau pentru pierderea sfintelor moaste, deodatã s-a vãzut prin vãzduh o cutie albã de argint cu o panglicã rosie lungã, unde se pãstrau moastele sfintilor, care, iesind singurã din paraclis si zburând pe deasupra, a cãzut în mijlocul curtii.

Vãzând pãrintii aceastã minune, au ridicat cutia cu sfintele moaste, leau sãrutat si au multumit lui Dumnezeu cu lacrimi. Iatã cã Dumnezeul minunilor face minuni în toatã vremea si locul, dacã avem credintã si ne rugãm Lui cu lacrimi si smerenie!

Apoi bãtrânul staret Ioanichie Moroi, vãzând cã toatã osteneala lui de peste 30 de ani s-a risipit într-un singur ceas, cu lacrimi în ochi a fãcut trei metanii în fata bisericii de piatrã rãmasã fãrã acoperis, si a zis cuvintele dreptului Iov: Domnul a dat, Domnul a luat! Fie numele Domnului binecuvântat! Amin. Prin asemenea ispite, primejdii si necazuri i-a fost dat sã treacã acestui cuvios staret, pânã s-a mutat la cerestile lãcasuri. Dar Protosinghelul Ioanichie nu se descuraja, ci îi îmbãrbãta pe toti, zicând: ''Pãrintilor, sã nu vã descurajati cã a ars mãnãstirea. Cã pentru pãcatele noastre a ars si pentru ca sã se reînnoiascã ctitorii!

Sfintiile voastre rãbdati toate ispitele cu tãrie si nu pãrãsiti locul acesta sfintit prin rugãciunile si lacrimile înaintasilor nostri. Numai sã tineti cu tãrie rânduiala acestui schit. Cã cine nu tine rânduiala locului, îl izgoneste locul de aici! Pãstrati rânduielile cãlugãresti si nu lãsati nesãvârsite nici într-o zi dumnezeiasca Liturghie si cele sapte Laude. De veti face asa si veti duce viatã curatã si veti avea dragoste între voi, sã stiti cã Maica Domnului va ridica din cenusã acest sfânt lãcas si veti avea pace si mântuire în locul acesta. Iar de nu veti pãzi cu sfintenie pravila, postul si datoriile voastre cãlugãresti, sã stiti cã se va pustii locul acesta. Cã lui Dumnezeu mai mult îi place un loc pustiu si curat, decât un loc cu cãlugãri multi si dezbinati!''

CUM A FOST ALES LOCTIITOR DE EGUMEN MONAHUL CLEOPA

Dupã incendiul din vara anului 1941, Schitul Sihãs -tria supravietuia din ce în ce mai greu. Bãtrânul staret, în vârstã de 82 de ani, era tot mai bolnav. Nu mai putea sluji Sfânta Liturghie si cu greu spovedea si dãdea sfaturi. Ba, a fost si bãtut de hotii Baltã, care i-au scos un ochi.

În vara anului 1942, în Sihãstria slujea numai Ieroschimonahul Ioil Gheorghiu, ucenicul bãtrânului staret, ajutat de Ieromonahul Calistrat Bobu. Apoi, din cauza lipsei de chilii, dupã incendiul amintit, o bunã parte din frati si cãlugãri sau dus la Mãnãstirile Neamt si Secu. Mâncarea se fãcea într-o bucãtãrie de varã, iar masa se dãdea la obste într-un beci, care tinea loc de trapezã în timpul zilei, iar noaptea era dormitor pentru pãrinti.

Staretul Ioanichie Moroi avea însã si mângâieri. Odatã, pe când era bolnav si se îngrijora pentru soarta schitului, a intrat în chilia lui o femeie îmbrãcatã cu bunã cuviintã si, apropiindu-se de el, ia zis: ''Nu te întrista, Pãrinte Ioanichie. De acum ne vom îngriji noi de acest sfânt lãcas!'' Era Preasfânta Nãscãtoare de Dumnezeu, patroana schitului! Într- adevãr, din anul 1942 s-a simtit permanent acoperãmântul si binecuvântarea Maicii Domnului peste Sihãstria.

În aceeasi perioadã, pãrintii duhovnici, împreunã cu tot soborul, la propunerea egumenului Ioanichie Moroi, au hotãrât sã-l numeascã loctiitor de egumen pe monahul Cleopa Ilie, care era tânãr, hotãrât si foarte duhovnicesc. Atunci duhovnicii si bãtrânii au fãcut rugãciune în bisericã la icoana Maicii Domnului si apoi au urcat cu totii la stâna schitului de pe muntele Tãciunele, ca sã-l cheme pe Pãrintele Cleopa ca loctiitor de staret pânã va rândui Dumnezeu un egumen.

Era în Postul Sfintilor Apostoli. Când au ajuns cu totii la stânã, fratii, împreunã cu Pãrintele Cleopa, tundeau oile. Atunci Ierodiaconul Ghemnazie Pristav, care era mai îndrãznet, i-a zis:

- Pãrinte Cleopa, a venit vremea, ca pe timpul lui David, sã lasi pe cele fãtãtoare si de acum sã pasti pe cele cuvântãtoare! Iatã, schitul este ars, staretul nostru este orb si bolnav si cãlugãrii se risipesc! Vino si ajutã la refacerea schitului. Te vrem cu totii, te cheamã si pãrintele staret Ioanichie, care nea crescut pe toti, cã el nu mai poate!

Auzind aceste cuvinte, Pãrintele Cleopa a zis:

- Eu sunt prea tânãr si nu pot sã fiu staret la schit. Cãutati pe altcineva, cã eu nu mã pricep sã povãtuiesc sufletele si sunt om pãcãtos!

- Ba nu, Pãrinte Cleopa, acum te cheamã Dumnezeu si trebuie sã faci ascultare, cum ai fãcut totdeauna! Te vom ajuta si noi si, cu rugãciunile Maicii Domnului, avem nãdejde cã vei putea salva obstea schitului nostru care se risipeste din zi în zi!

- Vã rog, pãrintilor, a zis monahul Cleopa, mai lãsati- mã sã mã rog lui Dumnezeu si sã mã gândesc o lunã de zile, cã sunt tânãr si nu stiu ce sã fac! Dacã nu, mã duc la Mãnãstirea Secu!

- Bine, Pãrinte Cleopa, te lãsãm o lunã de zile sã te rogi!

Apoi, coborând de la stânã, a zis duhovnicul Calistrat: ''Prea repede lam luat pe Pãrintele Cleopa! Sã ne rugãm la Maica Domnului si sã-l mai lãsãm sã se gândeascã!''

A doua zi, Pãrintele Cleopa a scris o carte postalã Pãrintelui Paisie de la Schitul Cozancea si i-a cerut sfat ce sã facã în aceastã grea încercare. Iar el a postit trei zile si s-a rugat în tainã lui Dumnezeu sã se facã voia Sa.

Dupã zece zile a primit de la pustnicul Paisie o carte postalã cu urmãtorul cuprins: ''Dragul tatei, de la mine pãcãtosul sã fii ca si cum n-ai da si ca si cum n-ai lua! Nu te bucura când teor pune staret si nu te supãra când te-or scoate din stãretie! Fã ascultare de bãtrânul staret si de soborul pãrintilor si lasã-te întru toate în voia lui Dumnezeu!''

Astfel, Schimonahul Paisie la binecuvântat sã ajute la înnoirea Schitului Sihãstria si trecând o lunã de zile de rugãciune si asteptare, monahul Cleopa a luat conducerea administrativã a obstii. Pãrintii si fratii s-au bucurat de aceastã schimbare si toti ascultau de cuvântul sãu. Ba si bãtrânul staret era fericit cã ucenicul sãu iubit a fost rânduit de Dumnezeu sã povãtuiascã acest schit.

LOCTIITOR DE EGUMEN

Prima grijã a Pãrintelui Cleopa a fost aceea de a reînnoi incinta si chiliile arse de foc în anul 1941. Cu ajutorul Mãnãstirii Neamt, care a dat gratuit sute de metri cubi de lemn si cherestea, si al credinciosilor din împrejurimi, în toamna anului 1942 sa început constructia a douã corpuri de chilii cu peste 20 de încãperi, în locul celor distruse de foc. În anii urmãtori, 1943-1944, la aceste chilii au lucrat cel mai mult credinciosii din satul Rãdãseni - Suceava, care erau evacuati din cauza rãzboiului în pãdurile seculare din împrejurimi.

Noul egumen era foarte pretuit, atât de obstea schitului, cât si de credinciosii refugiati aici, întrucât era foarte evlavios, postea mult, era blând, îi îmbãrbãta pe toti, cãlugãri si mireni, si îndeosebi avea darul cuvântului prin care cãlãuzea si hrãnea duhovniceste pe fiecare.

Dupã ce frontul a trecut la vest de Carpati, Pãrintele Cleopa a continuat constructia chiliilor si a acoperit cu tablã biserica de piatrã.

Astfel, cu harul lui Dumnezeu si cu binecuvântarea Maicii Domnului, protectoarea acestui sfânt asezãmânt, Pãrintele Cleopa s-a dovedit de la început un cãlugãr foarte râvnitor, un egumen curajos si duhovnicesc si un bun iconom.

SFÂRSITUL STARETULUI IOANICHIE MOROI

Dupã 33 de ani de asprã nevointã duhovniceascã, Protosinghelul Ioanichie Moroi sa îmbolnãvit greu si nu mai putea conduce Schitul Sihãstria. Dar era fericit cã ucenicul sãu, monahul Cleopa, a fost rânduit sã-i continue activitatea duhovniceascã.

Ultimii doi ani de viatã, m arele staret i-a petrecut mai mult în chilie, rugându-se lui Dumnezeu ziua si noaptea, spovedind si dând sfaturi ucenicilor sãi. Dar era fericit cã schitul se înnoia atât duhovniceste, cât si material.

În anul 1943, boala staretului Ioanichie se agravase. Zi si noapte avea doi ucenici care îl îngrijeau. Iar în august 1944, fiul sãu dupã trup, monahul Nicanor, a fost împuscat de ostasii rusi în apropierea frontului.

La 3 septembrie 1944, simtindu-si aproape sfârsitul, bãtrânul i-a chemat pe toti lângã patul sãu si le-a dat ultimul sfat. Adicã sã se roage neîncetat, sã facã ascultare cu dragoste, sã iubeascã sfânta bisericã si sã ducã viatã curatã în Hristos. Apoi, cerându-si iertare, ia sãrutat pe toti si le-a zis de trei ori: ''Marti mã duc la Tata!…'', proorocind prin aceasta sfârsitul vietii lui.

Dupã o viatã cu grele încercãri si mari suferinte, la 5 septembrie, orele 10, marele staret Ioanichie Moroi si-a dat sufletul în mâinile Tatãlui Ceresc, lãsând în urma lui un vrednic continuator în lucrarea de înnoire a acestui schit, pe Pãrintele Cleopa. Fiind plâns de tot soborul, a fost înmormântat în cimitirul nou din livada mãnãstirii.

Trecând câtiva ani, si Schimonahia Augustina din Mãnãstirea Agapia, fosta lui sotie, si-a dat sufletul cu pace, fiind înmormântatã în cimitirul mãnãstirii.

CUM A FOST ALES EGUMEN DEPLIN MONAHUL CLEOPA

Dupã mutarea la cele ceresti a bãtrânului egumen Ioanichie Moroi, toatã grija Schitului Sihãstria apãsa pe umerii monahului Cleopa. Dar el nu voia sã primeascã hirotonia în diacon si preot, cãci se temea de aceastã mare rãspundere în fata lui Dumnezeu. Iatã însã cum a rânduit Dumnezeu sã fie hirotonit si apoi sã fie numit egumen deplin al schitului:

În luna octombrie, anul 1944, monahul Cleopa împreunã cu câtiva frati au mers la via schitului din comuna Racova - Buhusi, pentru a aduce struguri. Pe cale, aproape de Buhusi, ia iesit înainte o femeie evlavioasã, având în mâinile sale un rând de vesminte preotesti, un liturghier si un toiag de preot si i-a zis:

- Pãrinte, au rãmas în casa mea aceste vesminte si obiecte sfinte de la un preot militar, care stãtea la noi pe timpul rãzboiului. Apoi, mergând cu frontul mai departe, le-a lãsat în casa noastrã si nu stiu ce sã fac cu ele!

- Soro, dã-le la o bisericã sau la o mãnãstire care are nevoie de ele, cã nu este bine sã tii în casã aceste obiecte sfinte!

- Pãrinte, dacã le dau sfintiei tale, le primesti?

- Dã-nile nouã, crestinã, si le ducem la mãnãstire, cã este pãcat sã stea oriunde!

- Poftim, pãrinte, vesmintele, cartea si toiagul! Multumesc lui Dumnezeu cã v-am întâlnit sã vi le dau!

Luând aceste obiecte, Pãrintele Cleopa le -a pus în cãrutã si cugeta în sine: ''Oare de ce a adus aceastã femeie vesmintele, toiagul si liturghierul tocmai la mine? Nu cumva este un semn cã Dumnezeu vrea sã fiu hirotonit preot si sã povãtuiesc cu toiagul acesta obstea Schitului Sihãstria?''

Întorcându-se de la vie si spovedindu-se, a spus duhovnicului toate acestea. Iar duhovnicul, întelegând cã este un semn de la Dumnezeu, ia zis: ''Fã ascultare, Pãrinte Cleopa, cã aceasta am fãgãduit toti la cãlugãrie si fãrã aceasta nu ne putem mântui! Apoi cine sã conducã obstea schitului, dacã toti fugim de rãspundere? Cã zic Sfintii Pãrinti: ''Ascultarea este viatã, iar neascultarea este moarte''!''

Dupã douã luni, la 27 decembrie 1944, când se prãznuieste Sfântul Arhidiacon Stefan, monahul Cleopa a fost hirotonit ierodiacon; iar la 23 ianuarie 1945, când se prãznuieste Sfântul Sfintit Mucenic Clement, a fost hirotonit ieromonah de Episcopul Galaction Cordun, pe atunci staret al Mãnãstirii Neamt.

Dupã putin timp, Ieromonahul Cleopa Ilie avea sã fie numit oficial egumen al Schitului Sihãstria.

SCHITUL SIHASTRIA ÎNTRE ANII 1945-1946

Odatã cu încetarea rãzboiului, lucrãrile de reînnoire a schitului, începute în anul 1942, au continuat încã trei ani. Astfel, în anul 1945 s-a terminat si sa sfintit trapeza nouã, unde puteau lua masa peste o sutã de persoane. De asemenea s- au terminat în bunã parte chiliile de pe latura de nord a incintei, cu zece încãperi mari, si bucãtãria pentru întreaga obste. În anii 1945-1946 sa refãcut si corpul de chilii din partea de sud a incintei, compus tot din zece încãperi, însã mai mici.

Iatã ce povestea Pãrintele Cleopa despre greutãtile care le-a întâmpinat cu înnoirea schitului: ''Când m-au numit staret, era foarte greu. Schitul nu avea nici de unele. Hramul venea si noi nu aveam nimic pregãtit. Chiliile erau arse si clopotele topite, iar la biserica mare fusese de asemenea mistuit de flãcãri acoperisul. Atunci mam dus la Mãnãstirea Neamt sã împrumut ceva bani. Dar nu miau dat, cãci nu aveau fonduri.

Apoi am trecut pe la Protosinghelul Ioachim Spãtaru, omul lui Dumnezeu! La el se afla un bun crestin din Bucuresti, Constantin Vâlsan, director general la Telefoane. Acesta, auzind cã nu avem nimic pentru hram, mi-a dat 800.000 de lei, bani multi pe vremea aceea. Când am venit la Sihãstria, mã astepta Pãrintele Ioil Gheorghiu, duhovnicul nostru, care se ruga lui Dumnezeu ca sã primim ceva ajutor. Auzind de donatia primitã, s-a mirat si a multumit lui Dumnezeu''.

În primãvara anului 1946, credinciosii din comuna Rãdãseni Suceava, care fuseserã evacuati pe timpul rãzboiului în pãdurile din jurul Sihãstriei, au hotãrât sã construiascã, în mod gratuit, un nou paraclis de iarnã în locul celui incendiat în anul 1941, cu acelasi hram Sfintii Pãrinti Ioachim si Ana.

Ctitorul acestui nou sfânt lãcas a fost Ieromonahul si duhovnicul Gherasim Câmpanu, originar din acelasi sat. Pânã la sfârsitul anului 1946, paraclisul era aproape gata. Lipsea doar catapeteasma, care era în lucru, si pictura interioarã.

Prin aceasta, locuitorii din Rãdãseni, ca si din alte sate, au sãvârsit un act de recunostintã lui Dumnezeu si nevoitorilor din acest schit, pentru cã au fost izbãviti de primejdii si de moarte la Sihãstria, pe timpul rãzboiului din vara anului 1944.

ãstria, pe timpul rãzboiului din vara anului 1944.

1946, a rânduit Dumnezeu sã vinã numerosi tineri si vârstnici în obstea schitului, mãrindu-se mult numãrul vietuitorilor. Aceasta s-a întâmplat din douã motive. Întâi, din cauza foametei si a sãrãciei care amenintau întreaga tarã, si al doilea, pentru renumele deosebit pe care începuse sã-l aibã Protosin-ghelul Cleopa. De aceea Schitul Sihãstria luase o amploare atât duhovniceascã, cât si materialã deosebitã.

Sufletul acestei propãsiri era, desigur, Pãrintele Cleopa, omul lui Dumnezeu, care începuse sã fie tot mai vestit în partea locului. Cãci în timp ce alte mãnãstiri si schituri aveau lipsã de personal si mai ales lipsã de pãrinti duhovnicesti, Sihãstria înflorea din zi în zi datoritã blândului si milostivului egumen al acestui schit. El era pãrinte, tatã si povãtuitor sufletesc al tuturor: cãlugãri, intelectuali, credinciosi de rând, sãraci si cersetori.

Zilnic era cãutat de toti si stãtea în mijlocul mul -timii, ajutând, sfãtuind, mustrând, hrãnind si împãcând pe fiecare. Astfel, Pãrintele Cleopa s-a fãcut cunoscut în tarã mai ales prin darul cuvântului si prin predici, apoi prin spovedanie si sfãtuire duhovniceascã, si, al treilea, prin milostenie.

Datoritã bunãtãtii si întelepciu nii sale duhovnicesti, Dumnezeu sporea harul si darul în el si le revãrsa peste obstea acestui schit, cu rugãciunile Preasfintei Nãscãtoare de Dumnezeu, ocrotitoarea acestui sfânt asezãmânt.

EPISCOPUL SFÂNT IOAN DIN MUNTII SIHLEI SI PARINTELE CLEOPA

Fericitul Episcop Ioan sa întâlnit întâia oarã cu fratii Constantin si Vasile în toamna anului 1930, în Muntii Sihlei, la locul numit ''Râpa lui Coroi'', când i-a profetit lui Vasile prin fratele sãu Constantin ''cã trebuie sã se pregãteascã cã are de mers o cale lungã''. Într-adevãr, dupã sase luni, fratele Vasile s- a mutat la Domnul.

Despre alte întâlniri ale acestui episcop minunat cu Pãrintele Cleopa nu avem cunostintã; dar credem cã ele au avut loc cu sigurantã. Însã vremurile tulburi din anii 1940-1950 au fãcut sã nu se vorbeascã în public despre acest episcop sfânt, care sa nevoit în aceastã zonã pânã dupã anul 1951.

Cele trei ''întâlniri'' din anii 1946-1947 ale Protosinghelului Teodul Varzare, duhovnicul Mãnãstirii Agapia, cu acest sfânt episcop, în Poiana Trapezei, pe poteca ce coboarã dinspre Agapia spre Sihãstria, sunt destul de concludente.

Prima întâlnire a avut loc în primãvara anului 1946, când episcopul a cerut sã i se aducã hârtie si cernealã ''cã are ceva de scris''.

Vãzând pe duhovnic, epi scopul l-a binecuvântat cu amândouã mâinile si i-a zis cu glas profetic: ''Pãrinte Teodul, te duci la Sihãstria, la Pãrintele Cleopa? De multe ori mã duc si eu la Sihãstria si stau la slujbã în bisericã, însã, cu darul lui Dumnezeu, nu mã vede nimeni! Stiu cã sfintia ta vrei sã te retragi din Agapia la Sihãstria, dar sã nu te duci. Rãmâi acolo si fã ascultare, cã nu degeaba te-a trimis Dumnezeu la Agapia. Acolo este mântuirea sfintiei tale!''

Iatã la ce mãsurã de sfintenie ajunsese acest mare episcop si vas al Duhului Sfânt! El venea la sfintele slujbe la Sihãstria, dar nu-l vedea nimeni. Însã el îl cinstea în chip deosebit pe Pãrintele Cleopa.

A doua întâlnire între Pãrintele Teodul si Episcopul Ioan a avut loc în vara aceluiasi an, în acelasi loc, când pãrintele ia adus hârtie si cernealã dupã cum i-a cerut, dar nimeni nu stie dacã fericitul episcop a scris ceva si ce anume.

Episcopul, binecuvântândul iarãsi cu amândouã mâinile, la sãrutat pe frunte si i-a zis: ''Pãrinte Teodul, te duci la Sihãstria. Mai bine întoarcete înapoi la Agapia, cã Pãrintele Cleopa lipseste azi din schit, cãci este chemat la Mãnãstirea Neamt la consiliu!'' Iatã ce minunat era acest episcop plin de harul Duhului Sfânt! El se ruga pentru Pãrintele Cleopa si îl ajuta haric sã povãtuiascã bine acest sfânt locas.

Astfel acest episcop sfânt, care fusese vicar la Mitropolia din Kiev pânã în anul 1918, dupã care s-a refugiat în România si sa nevoit în Muntii Sihlei, era în strânsã legãturã duhovniceascã cu Mãnãstirea Sihãstria si cu Pãrintele Cleopa cu care, probabil, se întâlnea fie tainic, noaptea, fie în Duhul Sfânt, prin sfânta rugãciune. Unii pãrinti duhovnici cred cã acest sfânt episcop se vedea uneori cu Pãrintele Cleopa, pe când acesta se retrãsese în anul 1948 în Muntii Sihãstriei, întrucât amândoi îsi aveau chiliile pustnicesti în partea locului.

Noi suntem încredintati cã cei ce slujesc lui Hristos cu inimã curatã, se cunosc si aici si dincolo de mormânt, se cautã unii pe altii, se iubesc, se ajutã si se roagã unii pentru altii. Cãci aceasta este bucuria cuviosilor, lauda dreptilor si mângâierea sfintilor, ca, atât ''în trup'', cât si ''în afarã de trup'', sã se cunoascã haric unii cu altii în Iisus Hristos, Mântuitorul lumii.

A treia si ultima întâlnire a Episcopului Ioan cu Pãrintele Teodul a avut loc în vara anului 1947, când dorea sã se reîntoarcã în patria sa.

RIDICAREA SCHITULUI SIHASTRIA LA RANG DE MANASTIRE

În anul 1947, fãcându -se cunoscut peste tot numele si activitatea duhovniceascã si administrativã a Protosin-ghelului Cleopa Ilie, egumenul Schitului Sihãstria, Patriarhia Românã a luat în atentie eforturile de înnoire generalã a acestui sfânt asezãmânt monahal.

Cel dintâi care a propus ridicarea Schitului Sihãstria la rang de mãnãstire independentã si de sine stãtãtoare, a fost Arhimandritul Teofil Pandele, care era director si inspector general la Ministerul Cultelor, si care supraveghea activitatea tuturor mãnãstirilor din tarã, atât pe linie de minister, cât si la nivel de Patriarhie.

Cercetând canonic si administrativ situatia Schitului Sihãstria si constatând cã acest asezãmânt îndeplineste toate conditiile legale pentru a fi ridicat la rang de mãnãstire, Arhimandritul Teofil Pandele a fãcut un memoriu amplu pe care l-a înmânat atât Patriarhului Nicodim si Mitropolitului Moldovei, Irineu Mihãlcescu, cât si Ministerului Cultelor. Cercetându-se la fata locului, sa constatat cã Schitul Sihãstria are o obste de peste 50 de vietuitori si cã desfãsoarã o activitate duhovniceascã si misionarã deosebitã în partea locului, fiind condusã de un staret autodidact de mare renume.

Luând în considerare toate acestea, la propunerea Mitropoliei Moldovei, Patriarhul României a aprobat ridicarea Schitului Sihãstria la rang de mãnãstire cu decizia patriarhalã nr. 299/30 iunie 1947, precum si ridicarea Protosinghelului Cleopa Ilie la rang de arhimandrit cu decizia patriarhalã nr. 379/19 septembrie 1947.

Aceasta sa hotãrât întrucât el a reusit ca, numai în cinci ani de zile, sã facã dintr-un schit ars integral, o mãnãstire renumitã si bine organizatã.

Hirotesia în arhimandrit a Pãrintelui Cleopa a fost fãcutã de Episcopul Valerie Moglan, Vicarul Mitropoliei Moldovei, în Mãnãstirea Sihãstria, la 19 septembrie 1947. În predica sa, Episcopul Valerie a adresat Arhimandritu-lui Cleopa urmãtoarele cuvinte: ''Pãrinte Cleopa, primeste bastonul acesta. Cine ascultã de sfintia ta, de Dumnezeu ascultã! Cine nu ascultã, poti sã-l bati cu toatã pãdurea, cã om din el tot nu mai faci!''

Dãm mai jos actul sinodal de ridicare la rang de mãnãstire a Schitului Sihãstria - Neamt, cu hramul Nasterea Maicii Domnului:

PATRIARHUL ROMÂNIEI Nr. 298 Cabinet

1947 iunie 30

D E C I Z I U N E A nr. 299

Din mila lui Dumnezeu, Nicodim, Arhiepiscop al Bucurestilor, Mitropolit al Ungro-Vlahiei si Patriarh al României.

Având în vedere raportul Nr. 83/947, al Sf. Schit Sihãstria din Jud. Neamt, prin care solicitã ridicarea la rangul de Mãnãstire;

Având în vedere, cã personalul Sf. Schit trece de 50 de persoane;

Având în vedere dragostea si abnegatia cu care personalul Sf. Schit Sihãstria din jud. Neamt îsi îndeplineste îndatoririle monahale,

D E C I D E M :

Art. I. Sf. Schit Sihãstria, din jud. Neamt, se ridicã la rangul de Mãnãstire, numindu-se pe viitor ''Sf. Mãnãstire Sihãstria'', jud. Neamt.

Art. II. P.C. Pãr. Staret al Sfintei Mãnãstiri Neamtu- Secu, jud. Neamt, este însãrcinat cu aducerea la îndeplinire a prezentei Deciziuni.

Datã în sedinta noastrã Patriarhalã, astãzi 30 Iunie 1947.

P A T R I A R H , N I C O D I M

Odatã cu aceastã hotãrâre sinodalã, a trecu t sub ascultarea Mãnãstirii Sihãstria si Schitul Sihla, care era condus atunci de Ieromonahul Clement Popovici. De asemenea, a fost transferatã în posesia Mãnãstirii Sihãstria poiana numitã Piciorul Crucii, precum si Muntele Tãciu-nele.

Aceste putine date s-au scris pentru a nu fi uitate în timp de cei ce vor urma dupã noi.

TUNDEREA ÎN MONAHISM A MAMEI PARINTELUI CLEOPA

Nemaiavând pe nimeni acasã, bãtrâna mamã Ana Ilie plângea zilnic pentru cei nouã copii mutati de timpuriu la Domnul. Singura ei alinare în sat era biserica si cimitirul. În fiecare sãrbãtoare era nelipsitã de la bisericã, iar dupã slujbã îsi plângea copiii în cimitir.

Ultimul ei sprijin era acum Pãrintele Cleopa, sta -retul Sihãstriei, care fusese ales de Dumnezeu sã slujeascã Biserica lui Hristos.

Copiii îi muriserã toti de tineri, în afarã de Pãrintele Cleopa, iar sotul ei, Alexandru, se mutase si el la cele vesnice, în anul 1943.

Despre acest moment pãrintele povestea: ''Când a murit tata, mama îmi trimitea telegramã dupã telegramã, chemândumã la înmormântare.

Mai târziu, când ne-am întâlnit, mama m-a întrebat:

- De ce n-ai venit la înmormântarea tatei?

- Eu am venit la mãnãstire si nu mai am tatã, nici

mamã! am rãspuns.

- Cum asa? Eu nu sunt mama ta? întrebã bãtrâna printre lacrimi.

- Vino la mãnãstire si atunci esti mama mea!''

Întro toamnã târzie de noiembrie, din anul 1946, Pãrintele Cleopa si-a adus mama din satul natal, Sulita, la Schitul Sihãstria, pentru a fi închinoviatã în obstea Mãnãstirii Agapia Veche.

Aici se ruga în bisericã ziua si noaptea si se bucura mult pentru fratii tineri veniti sã slujeascã lui Hristos, socotindu-i ca pe proprii ei copii.

În toamna anului 1947, la 21 septembrie, mama Pãrintelui Cleopa a fost tunsã în monahism pe seama Mãnãstirii Agapia Veche, schimbându-i-se numele din Ana în Agafia. Apoi a fost închinoviatã în obstea acestei mãnãstiri, în primãvara anului 1948, si încredintatã unei maici duhovnicesti, numitã Olimpiada. Aici s-a nevoit în chip monahicesc peste 20 de ani, rugându-se lui Dumnezeu ziua si noaptea, împãrtindu-si bucuriile si necazurile cu cele trei ucenice ale ei, monahiile Mihaela, Iustina si Iulia.

În fiecare zi Maica Agafia cãra lemne la bucãtãrie, desi era bãtrânã. Ucenica ei îi zicea: ''Maicã Agafie, de ce cari lemne cu spinarea la bucãtãrie?'' Iar ea rãspundea: ''Dar eu sã mãnânc mâncarea degeaba?''

Când venea câte un sãrac la Agapia Veche si maica nu avea bani, lua de la ucenicele ei câte ceva si le spunea: ''Am luat de la voi oleacã, cã eu nu am!'' Iar ele îi rãspundeau: ''Bine, Maicã Agafie, cã ai luat''. Ea însã dãdea totul la sãraci!

Maica Agafia si când era în lume dãdea multã milostenie la sãraci. Uneori povestea cã o ocãra sotul ei si îi zicea: ''Mãi femeie, eu degeaba aduc cu cãruta, cã tu dai totul cu traista!''

Din timp în timp, Maica Agafia trecea muntele si venea la Sihãstria sã vorbeascã cu Pãrintele Cleopa si sã plângã la mormintele fiilor ei din cimitir: rasoforul Vasile si monahul Gherasim. Apoi se întorcea la Agapia Veche, mângâiatã de cuvintele pãrintilor din Sihãstria.

O MINUNE A MAICII DOMNULUI

Era în vara anului 1947. Arhimandritul Cleopa pleca la Bucuresti sã aducã obiecte bisericesti pentru noul paraclis. Ajungând în capitalã, pãrintii de la Patriarhie l-au invitat la o întâlnire duhovniceascã în casa profesorului universitar Alexandru Mironescu, unde erau deja adunati numerosi preoti, profesori si credinciosi.

Între ei erau si Arhimandritii Benedict Ghius, Dosoftei Morariu, Gherontie Ghenoiu, Pãrintele Profesor Dumitru Stãniloae si multi alti intelectuali. Se puneau întrebãri si se dãdeau rãspunsuri duhovnicesti. În acel moment a intrat în salã si Pãrintele Cleopa. Invitatii s-au sculat în picioare si, cerând binecuvântare, asteptau ca pãrintele sã le vorbeascã cuvânt de folos.

Fiind rugat, Pãrintele Cleopa a început sã le spunã un cuvânt de la Sfintii Pãrinti despre cinstirea Maicii Domnului. În timp ce vorbea el, deodatã s-a sãvârsit o minune!

Icoana mare a Maicii Domnului din perete, pe care era închipuit si Proorocul David, a început sã se clatine tare timp de câteva minute si sã scoatã un sunet ca de harpã. Pãrintii si credinciosii adunati în salã, fiind cuprinsi de emotie, nu stiau ce minune sã fie aceasta. Unii plângeau, altii îsi fãceau cruce, altii se închinau la icoana Maicii Domnului, iar altii se rugau cu lacrimi, fiind cuprinsi de uimire.

Dintre toti, Arhimandritul Benedict Ghius a fost cel mai mult miscat, repetând mereu: ''Maica Domnului… Maica Domnului… O minune!… O minune!''

Dupã câteva minute, icoana s -a oprit pe loc, pendulul bãtea normal si toti, cuprinsi de emotie, se rugau la Maica Domnului sã aibã milã de tara si de poporul român. Aceastã minune a Maicii Domnului cu Pruncul în brate a întãrit mult în credintã pe toti cei ce erau de fatã, mângâindu-le sufletul.

Dupã ce Pãrintele Cleopa si -a încheiat cuvântul, au cântat cu totii axionul Maicii Domnului si s-au retras fiecare cu gândul la minunea sãvârsitã. Cei mai multi au considerat cã prin aceastã minune Maica Domnului a binevoit sã arate un semn de îmbãrbãtare si de mângâiere pentru binecredinciosii crestini, întrun moment în care urmau sã vinã grele încercãri peste tara noastrã.

SFINTIREA NOULUI PARACLIS

Primul paraclis al Schitului Sihãstria, cu hramul Sfintii Pãrinti Ioachim si Ana, a fost construit în anul 1846, de duhovnicul Calistrat de la Mãnãstirea Secu. În anul 1941, arzând vechiul paraclis, credinciosii din comuna Rãdãseni au construit alãturi un nou paraclis din lemn, cu acelasi hram.

Tot acum s-a terminat si catapeteasma din lemn de stejar, sculptatã de fratii Vasile si Ioan Resmeritã, din comuna Grumãzesti - Târgu Neamt si sau cumpãrat sfintele vase, vesminte si celelalte obiecte de cult necesare.

În toamna anului 1947, paraclisul cu hramul Sfintii Pãrinti Ioachim si Ana era pregãtit pentru sfintire. Data sfintirii s-a stabilit la 26 octombrie, când se prãznuieste Sfântul Mare Mucenic Dimitrie, Izvorâtorul de Mir.

Slujba de sfintire sa sãvârsit de Episcopul Valerie Moglan, de la Mãnãstirea Neamt, care a rostit si un frumos cuvânt duhovnicesc.

În aceeasi toamnã, dupã terminarea lucrãrilor din paraclis, Pãrintele Cleopa cãuta un pictor sã picteze interiorul. Dar nu era multumit cu cei care se ofereau.

Atunci a rânduit Dumnezeu sã se afle un pictor iscusit, basarabean, numit Ioan Protcencu, originar din Ucraina, care lucra icoane pentru biserici în apropierea Capitalei. La stãruinta Pãrintelui Cleopa, pictorul a fost adus la Sihãstria si, în primãvara anului 1948, a început pictura muralã în paraclis. El era un crestin profund si meditativ. Se ruga mult, vorbea foarte putin si practica rugãciunea lui Iisus. Picta numai cu post. Iar dupã ce mânca, nu mai picta nimic în acea zi, considerând un pãcat sã picteze dupã masã. Dupã ce se odihnea putin pe o bancã din livadã, întotdeauna singur, se întorcea la camera sa si pregãtea vopsele pentru ziua urmãtoare.

Înainte de sfârsitul lui a primit schima monahalã sub numele de Irineu. Viata lui exemplarã îi îndemna si pe fratii din mãnãstire sã se nevoiascã mai mult pentru mântuirea lor.

BUCURII SI NECAZURI

Nu putem trece sub tãcere necazurile pe care le suferea Mãnãstirea Sihãstria, si mai ales staretul acestui sfânt asezãmânt, spre sfârsitul anului 1947, datoritã unei vestite bande de tâlhari, care au prãdat mãnãstirile si oamenii din zona Neamt timp de peste 6 ani, fãcând peste tot tulburare, pagubã si smintealã.

Mãnãstirea Sihãstria si Schitul Sihla, în zona cãrora se adãposteau hotii, au pãtimit multe de la ei, fiind mai izolate de celelalte mãnãstiri.

Îndatã dupã sfintirea paraclisului, incinta mãnãstirii a fost înconjuratã de hoti.

Credinciosii au fost retinuti în bisericã sub amenintarea armelor, iar ei au luat tot ce au gãsit mai bun în magazia mãnãstirii.

Despre aceastã întâmplare spunea Pãrintele Cleopa: ''Întro searã, pe când eram staret si stãteam la slujba privegherii în bisericã, a venit Baltã cu ai lui, m-au scos de la slujbã si mi-au cerut vin, mâncare si bani. Si fiindcã nu aveam nimic, m-au luat, mau dus în pãdure si m-au legat de un copac ca sã mã împuste. Atunci unul dintre ei i-a spus celui mai mare: ''Nu îti aduci tu aminte cum ne dãdea sã mâncãm când era la stânã? Si acum vrei sã-l împusti?'' Si sau luat la ceartã între ei si au plecat în pãdure, iar pe mine m-au dezlegat si am venit la mãnãstire''.

A doua zi, Pãrintele Cleopa, întristat de toate acestea, s- a dus la Episcopul Valerie din Mãnãstirea Neamt si i-a cerut sfat:

- Preasfintite, ce sã facem sã scãpãm mãnãstirea de acesti hoti, care ne pradã si ne tulburã de sase ani?

- Pãrinte Cleopa, stii ce sã faceti? Sã faceti privegherea Acoperãmântului Maicii Domnului în fiecare marti seara si sã cititi ziua si noaptea la Psaltire în bisericã câte douã ore fiecare, de la staret pânã la ultimul frate. Dacã veti face asa, Maica Domnului va îndepãrta pe acesti hoti si vã va binecuvânta cu tot ce aveti trebuintã, iar mãnãstirea va fi pãzitã de orice primejdie!

Auzind aceasta, staretul Cleopa a rânduit sã se facã privegherea Acoperãmântului Maicii Domnului în mod regulat, marti seara, iar Psaltirea sã se citeascã neîncetat în bisericã, când nu este slujbã. Aceastã rânduialã se respectã nestirbit pânã astãzi, iar acei rãufãcãtori au fost prinsi si pedepsiti dupã lege. De atunci Mãnãstirea Sihãstria a fost pãzitã de toate primejdiile, cu rugãciunile Maicii Domnului, protectoarea acestui sfânt lãcas.

CUM A IZBAVIT PARINTELE CLEOPA O FEMEIE DE LA MOARTE

În anul 1947, întro noapte din postul Crãciunului, Pãrintele Cleopa a spovedit multã lume pânã dupã ora 12 si se simtea obosit. Când voia sã se odihneascã putin, a intrat o femeie tulburatã, care plângea, si i-a zis:

- Pãrinte, stau aici de sase ore… Am venit sã mã spovedesc, cãci am pãcate foarte mari pe suflet.

- Femeie, sunt obosit. Te rog sã vii dimineatã.

- Pãrinte, dacã nu mã primesti acum la spovedanie, eu mã duc sã mã omor. Uite, am si o funie la mine. Am fãcut pãcate mari si am avortat multi copii.

Primestemã, cã nu mai pot rãbda!

Atunci pãrintele a spovedit pe acea femeie, a îmbãr - bãtat-o, a întãrit-o sufleteste, ia dat canon de pocãintã si a dezlegato de pãcatele ei cele mari. A doua zi, dupã Sfânta Liturghie, femeia a luat aghiasmã mare, a sãrutat sfintele icoane si sa întors linistitã la casa sa. Asemenea cazuri dificile se repetau de mai multe ori, însã Pãrintele Cleopa, cu blândetea si întelepciunea sa, reusea întotdeauna sã-i mângâie, sã-i linisteascã si sã-i împace pe toti.

ÎNCHINOVIEREA

PARINTELUI PAISIE LA SIHASTRIA

În calitate de egumen si apoi staret la Mãnãstirea Sihãstria, Arhimandritul Cleopa dorea mult sã aducã în obstea sa pe cel dintâi pãrinte duhovnicesc al sãu, Ieroschimonahul Paisie. Cu voia lui Dumnezeu, în anul 1948, la 1 decembrie, marele duhovnic Paisie Olaru de la Schitul Cozancea a fost închinoviat în obstea Mãnãstirii Sihãstria, spre mângâierea si bucuria tuturor.

Chiar din primele zile, Ieroschimonahul Paisie a fost rânduit sã povãtuiascã si sã mãrturiseascã credinciosii care veneau aici în numãr tot mai mare. Astfel, Mãnãstirea Sihãstria, atât prin staretul ei de atunci, cât si prin duhovnicii iscusiti carei avea, a creat un curent înnoitor de viatã duhovniceascã în mãnãstirile din tinutul Neamt.

Zilnic veneau cãlugãri si credinciosi la Sihãstria, din alte mãnãstiri si asteptau sã vorbeascã cu Pãrintele Paisie duhovnicul si sã-si deschidã inima înaintea lui.

Preoti, cãlugãri, credinciosi de prin sate si orase, intelectuali si tineri de toate vârstele ieseau luminati din chilia sa si dãdeau laudã lui Dumnezeu pentru cã le-a rânduit un pãrinte duhovnicesc atât de blând si iscusit.

Vinerea era zi de spovedanie sãptãmânalã a monahilor. Mai mult de jumãtate din obstea Mãnãstirii Sihãstria se mãrturisea regulat la Pãrintele Paisie si se mângâia de întelepciunea, tãcerea si smerenia sa. Pãrintele nu vorbea mult, ci zidea duhovniceste pe toti mai ales prin bunãtatea si statornicia sa. În general reusea sã spovedeascã în medie între 50 si 100 de suflete pe zi, monahi si credinciosi din toate zonele tãrii.

PRIMA RETRAGERE ÎN MUNTI A ARHIMANDRITULUI CLEOPA

Pãrintele Cleopa, umblând multi ani cu oile mãnãstirii prin munti, cunostea toate locurile si chiliile pustnicilor din zona Sihlei si a Sihãstriei. De asemenea cunostea si numerosi cãlugãri sihastri foarte nevoitori, care se osteneau în adâncul codrilor, necunoscuti de nimeni afarã de Dumnezeu si de duhovnicii lor.

În anul 1948, la 21 mai, când se prãznuiesc Sfintii Împãrati Constantin si Elena, cuviosia sa a slujit Sfânta Liturghie cu un sobor de preoti si a rostit predica zilei, lãudând râvna marilor împãrati, care au dat libertate crestinilor si au construit numeroase biserici.

Sfintia sa povestea mai târziu ucenicilor sãi: ''În ziua Sfintilor Împãrati Constantin si Elena tineam predicã si am zis: ''Sã dea Dumnezeu ca si conducãtorii nostri de acum sã fie ca Sfintii Împãrati, ca sã-i pomeneascã Biserica în veac!'' Atunci unul din popor m-a si înregistrat si nici nam apucat sã-mi scot vesmintele, cã a venit o masinã si mi-au zis sã merg cu ei. M- au dus la Târgu Neamt si acolo m-au pus într-un beci care nu avea decât un pat de ciment. Apoi m-au anchetat timp de cinci zile, tinândumã fãrã apã si fãrã mâncare. Pe urmã mi-au dat drumul''.

Dupã câteva zile, un crestin binefãcãtor i -a spus în tainã Pãrintelui Cleopa sã se retragã pentru un timp, fie în munti, fie în altã parte. Auzind de aceasta, staretul s-a consultat cu câtiva duhovnici si în acea noapte sa retras în Muntii Sihãstriei, la locul numit ''Piciorul Cucului'', în adâncul pãdurii, la peste sase kilometri mai sus de mãnãstire. Acolo si-a fãcut un bordei din lemn în pãmânt si se ruga neîncetat ziua si noaptea, cerând ajutorul si mila lui Dumnezeu si a Maicii Domnului.

O datã pe sãptãmânã venea noap tea ieromonahul Macarie, îl spovedea si îi aducea câte ceva de mâncare. Mai venea uneori si monahul Antonie de la stânã, cu care fãcuse ascultare la oi.

Ne spunea Pãrintele Cleopa cã, pe când îsi fãcea bordeiul, veneau niste pãsãrele si se asezau pe crestetul lui. Iar când sa împãrtãsit prima datã în fata bordeiului, au venit la el un stol de pãsãri, cum nu mai vãzuse niciodatã pânã atunci. Ele aveau pe frunte un semn în formã de cruce si cântau foarte frumos tot timpul cât sa împãrtãsit. Apoi au zburat.

Mai târziu, terminându-si Sfintele Taine, sa hotãrât sã sãvârseascã Sfânta Liturghie. Dupã ce s-a pregãtit, citindu-si toate rugãciunile, a asezat Sfântul Antimis pe o buturugã din apropiere si a început slujba. Când a dat binecuvântarea, zicând: Binecuvântatã este Împãrãtia Tatãlui si a Fiului si a Sfântului Duh, acum si pururea si în vecii vecilor. Amin, a apãrut din nou un stol de pãsãrele foarte frumoase. Pãsãrelele s-au asezat întro tufã din apropiere si au început sã cânte. Pãrintele s-a întrebat în sine: ''Ce sã fie aceasta?'' Dar un glas tainic ia spus: ''Acestia sunt cântãretii de la stranã!''

Apoi a continuat Sfânta Liturghie si sa împãrtãsit. Dupã ce a fãcut otpustul, pãsãrelele au zburat. Si zicea Pãrintele Cleopa cã de atunci nu a mai vãzut în pãdure pãsãri asa de frumoase ca acelea. Desigur, faptul cã s-a împãrtãsit si minunea cu pãsãrelele l-au mângâiat foarte mult. Deci a multumit din inimã lui Dumnezeu pentru multa Sa iubire de oameni.

Cât timp a stat în acest loc, l-a mai ajutat Protosinghelul Ioil Gheorghiu, monahul Antonie de la oi si un crestin din satul Mitocul Bãlan. Semnalul de întâlnire cu pãrintele Antonie era acesta: ucenicul lovea o datã într-un copac si dacã pãrintele auzea lovitura, lovea si el o datã, în alt copac. Dacã unul nu rãspundea, celãlalt astepta pânã auzea semnalul dinainte stabilit.

Pãrintele Ioil îi aducea alimente, sare, grâu, pesmeti si le punea sub un copac cãzut, pentru cã nu stia nimeni locul unde avea bordeiul.

Pãrintele Cleopa se nevoia mult în bordeiul sãu din pãmânt, rugându-se ziua si noaptea. Pentru aceea si diavolii îi fãceau multe ispite si-l înspãimântau, fie treaz, fie prin somn si prin nãluciri de tot felul, precum spunea mai târziu ucenicilor sãi:

''Odatã, pe la miezul noptii, citeam pravila, fiind la Acatistul Acoperãmântului Maicii Domnului. Deodatã a început un duruit puternic. Mãi, zic eu, este cutremur mare! Când am deschis oleacã usa, am vãzut o roatã cât brazii de mare si niste arapi împrejurul ei, cu furci de foc. Si a zis unul: ''Acesta-i staretul Sihãstriei! Bãgati-l în roatã!'' Si imediat m- am trezit pe roatã deasupra. Roata se învârtea si ei stãteau gata cu furcile, ca sã cad de pe roatã în furcile lor.

Dar eu aveam la mine Acatistierul si am zis: ''Dativã la o parte, cã am acte de la Maica Domnului!'' Atunci n-am mai vãzut nici roatã, nici nimic… Si m-am trezit în bordei''.

Pãrintele Cleopa citea zilnic Acatistul Acoperã - mântului Maicii Domnului. Întro zi, când a deschis cartea sã citeascã, a simtit o bunã mireasmã de crini si de trandafiri. Atunci sa rugat lui Dumnezeu sã depãrteze de la el acea mireasmã, pe care a simtit-o timp de 40 de zile, când deschidea cartea si voia sã citeascã Acatistul Acoperãmântului, temându- se sã nu fie o înselare de la vrãjmasul. Si n-a mai citit acatistul un timp, dândusi seama cã acel miros este înselare de la diavolul, ca sã-l arunce în mândrie. Cãci spunea Pãrintele Cleopa: ''Când te rogi, nu este bine sã primesti nici un fel de miros sau vreo impresie simtitã, cã atunci vin si dracii de fatã si vor sã te arunce în mândrie''. Când a reluat citirea acatistului, nu a mai simtit acea mireasmã. Asa a scãpat de cursele diavolului!

Dupã sase luni de retragere în munti, Arhimandritul Cleopa a fost readus ca staret în obstea Mãnãstirii Sihãstria, spre bucuria tuturor, atât a cãlugãrilor, cât si a credinciosilor.

***

Dupã 40 de ani, Pãrintele Cleopa împreunã cu doi ucenici au plecat pentru a cãuta bordeiul în care a stat în anul 1948. Au mers încet prin pãdure câteva ore la locul unde se nevoise pãrintele, dar nu l-au aflat. Apoi au plecat mai departe. Când s-au întors, fiind obositi, s-au asezat pe marginea unei râpe, pentru a gusta ceva.

În timp ce mâncau, Pãrintele Cleopa a observat cã erau asezati chiar pe locul bordeiului. Acum însã era dãrâmat. Se mai puteau vedea doar bucãti de lemn, carton, si fier. Pãrintele era foarte bucuros cã si-a gãsit bordeiul din anii tineretii si a zis: ''Iatã o adevãratã minune! Când credeam cã ne-am ostenit în zadar, Domnul ne-a bucurat cu aflarea bordeiului!'' Apoi, dând slavã lui Dumnezeu, sau întors la mãnãstire.

ARHIMANDRITUL CLEOPA STARET LA MANASTIREA SLATINA

Dupã aproape un an de liniste, s -a asternut iarãsi întristare peste obstea Mãnãstirii Sihãstria. Era în luna august, anul 1949, când Arhimandritul Cleopa a fost chemat la Sfânta Patriarhie de cãtre Patriarhul Justinian, care îl aprecia foarte mult, si a fost rânduit sã plece cu un grup de 30 de cãlugãri din obstea Mãnãstirii Sihãstria la Mãnãstirea Slatina - Suceava, pentru a înnoi obstea si viata duhovniceascã de acolo.

Reîntors la Sihãstria, Pãrintele Cleopa a ales 30 de pãrinti, duhovnici, preoti, monahi si rasofori, printre care si Ieroschimonahul Paisie Olaru. Apoi, lãsând staret la Sihãstria pe Protosinghelul Ioil Gheorghiu, ucenicul marelui staret Ioanichie Moroi, a rânduit plecarea la 30 august 1949.

Ruperea obstii în douã si despãrtirea dintre ei a fost dureroasã pentru toti. Fiecare lãcrima si se ruga, cerând ajutorul Maicii Domnului. Apoi Pãrintele Cleopa cu cei 30 de pãrinti si frati au fost însotiti pe cale de tot soborul, iar în apropiere de Pârâul Alb siau luat rãmas bun unii de la altii, sãrutându-se si lãcrimând. În clipa aceea tocmai venea la Sihãstria duhovnicul Mãnãstirii Agapia, Arhimandritul Maxim, un mare protopsalt si un pãrinte hotãrât si iscusit.

Asistând la aceastã despãrtire, i -a încurajat si pe unii si pe altii, zicând: ''Pãrintilor, de ce sunteti asa întristati? Sfintii Pãrinti si-au dat viata pentru Hristos si au apãrat Ortodoxia, iar sfintiile voastre plângeti aici ca la râul Babilonului? Auziti cum cântã Biserica: ''Sfintilor mucenici, care bine v-ati nevoit si vati încununat, rugativã Domnului sã se mântuiascã sufletele noastre!'' Deci, faceti ascultare si vã va ajuta Dumnezeu cu rugãciunile Maicii Domnului!'' Apoi au cântat ''Cuvine-se cu adevãrat'' si ''Apãrãtoare Doamnã'' si s-au despãrtit.

Mãnãstirea Slatina, ctitoria lui Alexandru Lãpusneanu, din anul 1554, care avea doar sapte bãtrâni în vechea obste, îi astepta. Începutul a fost mai greu, dar în câteva luni de zile noua obste s-a acomodat si toate au intrat în normal.

Pãrintele Cleopa a început înnoirea vietii duhov -nicesti la Slatina, punând în bunã rânduialã sfintele slujbe de zi si de noapte si Sfânta Liturghie. A rânduit, de asemenea, spovedania sãptãmânalã, scoalã monahalã pentru frati si viatã de obste dupã modelul Sfântului Teodor Studitul.

Din anul 1950 s-au închinoviat la Slatina si câtiva teologi iscusiti, care îl stimau în mod deosebit pe Pãrintele Cleopa. Între acestia amintim pe Protosinghelul Petroniu Tãnase, Ierodiaconul Antonie Plãmãdealã, viitorul mitropolit al Ardealului, Arhimandritul Dosoftei Morariu, Protosinghelul Gherontie Bãlan, Ieroschimonahul Daniil Tudor si Ieromonahul Arsenie Papacioc.

Toti acestia îl ajutau pe Pãrintele Cleopa la buna organizare a acestei mãnãstiri voievodale, fãcând din Mãnãstirea Slatina o adevãratã academie duhovniceascã, unicã în acea vreme în întreaga tarã.

Vestea înnoirii acestei mãnãstiri s -a rãspândit peste tot, încât veneau în pelerinaj numerosi credinciosi, studenti, intelectuali, oameni de toate vârstele si clasele sociale, si primeau sfaturi de la Pãrintele Cleopa si de la ceilalti duhovnici. Sub povãtuirea Protosinghelului Petroniu s-a organizat si un frumos cor bisericesc, format din peste 30 de frati tineri, care te misca pânã în adâncul sufletului.

Asa a început înnoirea duhovniceascã a Mãnãstirii Slatina.

POVATUITOR DUHOVNICESC AL MAI MULTOR MANASTIRI DIN MOLDOVA

Arhimandritul Cleopa a fost rânduit de Mitropolia Moldovei sã supravegheze si sã îndrume viata duhovniceascã a mai multor mãnãstiri din împrejurimi: Putna, Moldovita, Râsca, Sihãstria si schiturile Sihla si Rarãu, dupã modelul Mãnãstirii Slatina. De aceea mergea cu regularitate la fiecare dintre ele si, dupã ce le cerceta si dãdea sfaturi duhovnicesti, se întorcea din nou la Slatina.

Preacuviosia sa punea accent cel mai mult pe ascultarea cu dragoste, spovedania sãptãmânalã, rugãciunea ''Doamne Iisuse'' si participarea la sfintele slujbe; iar la chilii cerea pravila rânduitã si împlinirea canonului cãlugãresc. Cãci numai asa se pot forma cãlugãri buni, râvnitori pentru Hristos, ascultãtori si smeriti. Iar când se iveau anumite tulburãri sau ispite în aceste mãnãstiri, pãrintele trimitea unul sau doi duhovnici si fãcea pace si liniste.

În toate mãnãstirile amintite mai sus se fãcea regulat scoalã monahalã si se mentinea aceeasi rânduialã de viatã duhovniceascã.

Timp de trei ani de zile, toate aceste mãnãstiri au progresat mult în viata monahalã, datoritã atât staretilor respectivi, cât mai ales Arhimandritului Cleopa, care supraveghea îndeaproape buna desfãsurare a vietii duhov- nicesti, spre lauda lui Dumnezeu si bucuria credinciosilor.

CUM A SCAPAT PARINTELE CLEOPA DE STARETIA MANASTIRII NEAMT

Pe la începutul anului 1951, Patriarhul Justinian, dorind sã înnoiascã duhovniceste Mãnãstirea Neamt, cea mai mare lavrã din tarã, a propus sã-l transfere pe Arhimandritul Cleopa la Neamt cu 70 de cãlugãri din Slatina si Sihãstria.

Pãrintele Cleopa, auzind aceasta, s -a întristat mult si s-a rugat Maicii Domnului sã-l izbãveascã de aceastã ispitã, amintindusi de sfatul duhovnicului Vichentie de la Mãnãstirea Agapia, care spunea: ''Mãi bãiete, când vei da de necazuri mari, sã postesti trei zile si sã te rogi cu lacrimi si Dumnezeu te va învãta ce sã faci!'' Si iatã cum a procedat.

Într-o noapte s-a închis în chilia sa, stiind numai ucenicul sãu, Ieromonahul Serapion, si s-a rugat cu post timp de sapte zile, de luni pânã Duminicã.

Dupã sapte zile, noaptea, cum stãtea pe scaun si atipise putin, a vãzut o luminã cereascã în jurul icoanei Maicii Domnului din perete. Apoi Maica Domnului ia grãit din icoanã, zicându-i: ''Nu te întrista pentru tulburãrile de la Mãnãstirea Neamt, cã le voi linisti eu. Dar sã nu fii în îndoialã''. Cãci un gând îi spunea sã se ducã la Neamt si altul, sã se ducã la pustie.

Apoi sa dus la duhovnicul sãu, Ieroschimonahul Paisie, s-a spovedit si ia spus tot ce a auzit si a vãzut la icoana Maicii Domnului din chilie. Bãtrânul i-a zis: ''Este un semn dumnezeiesc. Dar nu mai spune deocamdatã nimãnui vedenia aceasta.

Acum pregãteste -te si mâine sã te împãrtãsesti. Si de va fi de la Dumnezeu sã te ducã la Mãnãstirea Neamt, Maica Domnului o sã te ajute. Iar de nu va fi voia Lui, vei rãmâne pe loc''.

A doua zi, dupã Sfânta Liturghie, Pãrintele Cleopa a primit vestea cã patriarhul s-a sfãtuit cu mai multi si a hotãrât sã rãmânã lucrurile pe loc, ca mai înainte. Asa s-au linistit toate, cu rugãciunile Maicii Domnului si cu binecuvântarea duhovnicului sãu, Ieroschimonahul Paisie.

A DOUA RETRAGERE ÎN MUNTI A STARETULUI CLEOPA, ÎNTRE ANII 1952-1954

Pânã în primãvara anului 1952, Mãnãstirea Slatina a înflorit mult, numãrându-se printre cele mai organizate mãnãstiri din tara noastrã. Acum avea peste 80 de vietuitori, dintre care 60 erau tineri. Credinciosii veneau în sãrbãtori sã asculte sfintele slujbe si predica Pãrintelui Cleopa, care misca inimile tuturor. Astfel toate se desfãsurau în pace si cu bunã rânduialã. Însã Pãrintele Cleopa spunea în tainã cãtre ucenicii sãi: ''Eu sunt numai cu trupul aici la Slatina, dar cu sufletul sunt tot acolo la Sihãstria, unde m-am cãlugãrit si am trãit atâtia ani''.

Diavolul însã, care nu doarme niciodatã, nu putea rãbda buna nevointã si armonia monahilor din Mãnãstirea Slatina. De aceea a îndemnat securitatea de atunci sã facã o anchetã amãnuntitã în obstea acestei mãnãstiri. Sosind noaptea, organele de securitate au venit întrun numãr mare, au cercetat si amenintat pe staret si pe cei mai de seamã din mãnãstire. La urmã au retinut pe câtiva dintre ei, în frunte cu Pãrintele Cleopa, Ieromonahul Arsenie Papacioc si fratele Constantin Dumitrescu.

Ducândui la Fãlticeni, i-au anchetat toatã noaptea. Atunci Pãrintelui Cleopa i se reprosa: ''Dumneata sabotezi economia nationalã si spui cã astãzi este Gheorghe, si mâine Vasile si este sãrbãtoare, iar oamenii pun tapina jos si nu mai lucreazã!''

Pãrintele Cleopa însã le rãspundea: ''Cum sã nu spun cã este sãrbãtoare, dacã este scrisã în calendar de Sfânta Bisericã?'' La sfârsit i-au spus pãrintelui sã nu mai facã propagandã religioasã si i-au dat drumul.

Ajungând noaptea la mãnãstire, Pãrintele Cleopa s -a spovedit la duhovnicul sãu si, cu sfatul lui, s-a retras în tainã, împreunã cu Ieromonahul Arsenie Papacioc, în Muntii Stânisoarei si în alte locuri necunoscute de noi, pânã s-au linistit tulburãrile de la Slatina. Unul altuia se spovedeau si aveau Sfintele Taine cu ei, din care se împãrtãseau la douã-trei sãptãmâni, ei nefiind împreunã tot timpul. Au stat ascunsi multã vreme în pãdurile din preajma satelor Negrileasa si Ostra, adãpostinduse la o stânã pãrãsitã si primind alimente o datã pe lunã de la un bun crestin, pe nume Straton.

Multi lupi erau atunci prin Muntii Stânisoarei, dar cei care le aduceau de mâncare nu se temeau de ei, pentru rugãciunile celor doi pustnici tãinuiti.

Dupã întoarcerea sa la Sihãstria, Pãrintele Cleopa povestea uneori momente din pribegia sa în munti:

''Când eram prin pãdure, pribeag, mã mai cercetau ''prietenii'' mei, care erau acestia: mos martin si vicleana vulpe. Cu ''mosul'' scãpam mai ieftin. Când îl auzeam mormãind, îi aruncam câte un cartof si pleca; dar cu vulpea nu era tot asa. Ea venea noaptea pânã la usa bordeiului si dacã, din întâmplare, uitam ceva de mâncare afarã, bucuria ei. Avea ea grijã!

Odatã am uitat ceaunul în care fãceam mâncare. Mai avea ceva în el. A venit vulpea fãrã nici o rusine si a început sã mãnânce. Eu am vãzut-o pe ferestruicã si am iesit afarã. Ea, când ma vãzut, a dat sã fugã, dar toarta ceaunului i-a cãzut dupã cap. Acum nu-mi era de mâncare, îmi pãrea rãu de ceaun, cã nu mai aveam în ce sã fac mâncare. Fugeam dupã ea si strigam: ''Lasã ceaunul!…'' Dar ea, tot vicleanã. S-a apropiat de o creangã, a agãtat ceaunul, a scos capul si a fugit. Eu am fost bucuros cã mi-a rãmas ceaunul!

Am avut si alti prieteni mai grozavi. Acestia erau pâsii sau sobolanii de pãdure.

Dacã nu stii sã te organizezi, acestia te lasã fãrã mâncare în toiul iernii. Aveam în chilie un sac cu posmag legat la grindã. Cum se lãsa seara, veneau si ''enoriasii''.

Au gãurit bordeiul si veneau la posmag. Mie nu-mi era de posmag, pe cât mã supãram cã nu pot sã-mi fac pravila.

Cum începeam sã citesc, ei începeau sã rontãie la posmag. Ce sã fac? Am luat un bãt în mâna dreaptã si Psaltirea în mâna stângã. Asa îmi fãceam eu pravila: Doamne, auzi rugãciunea mea, iar cu bãtul, ''poc'' dupã pâsi! Dupã ce loveam, se fãceau cã-s morti. Apoi continuam: ascultã cererea mea si alte câteva stihuri, si iar începeau sã rontãie si eu cu bâta iar îi loveam. Si iaca asa îmi fãceam eu pravila pânã am astupat toate gãurile''.

Odatã, mergând prin pãdure, într-o toamnã târzie, l-a prins o ploaie rece, care la udat pânã la piele. Fiind foarte departe de bordei, a trebuit sã meargã o bucatã bunã de drum cu hainele ude. Pe cale, fiind frig si suflând si un vânt rece, aproape a anchilozat si a cãzut jos nu departe de bordei, fãrã a se mai putea misca.

Pãrintele se gândea: ''Acum voi muri si nu am Sfânta Împãrtãsanie la mine''.

Atunci s-a rugat fierbinte si încet-încet sa târât pânã la adãpost. Acolo cu greu si-a fãcut focul, s-a asezat lângã el, s-a uscat si asa sia revenit si a scãpat de moarte.

Dar Pãrintele Cleopa a avut si altfel de ispite, dupã cum ne spunea:

''Eram întro noapte la ora unu în bordei. Fãcusem Miezonoptica si eram pe la sfârsitul Utreniei, când deodatã aud: buf, buf, buf…! Se cutremura pãmântul. Eu am iesit sã vãd ce se aude, dar când am deschis usa la bordei am vãzut afarã o luminã mare si în luminã, o masinã de alamã cu multe roti.

Din ea a coborât un om înalt, cu ochii mari, pe jumãtate albi si pe jumãtate negri, care numai atât a zis apãsat: ''Ce cauti aici?'' Atunci miam adus aminte ce zic Sfintii Pãrinti. Cã dacã ai Sfintele Taine, Îl ai pe Hristos viu! Eu aveam Sfintele Taine întro scorburã de brad în bordei. Si când am vãzut asa, am intrat repede înãuntru, am cuprins bradul cu Sfintele Taine în brate si numai atât am zis: ''Doamne Iisuse, nu mã lãsa!''

Sã vezi tu atunci rugãciune când este dracul la usã! Si când mam uitat din nou afarã, l-am vãzut cum se dãdea înapoi alungat de puterea lui Hristos. Lângã bordei era o râpã mare unde a cãzut acel duh necurat. Dar cum a cãzut? Când a ajuns la râpã, s-a dat de trei ori peste cap cu tot cu masinã si pe urmã a cãzut si s-a fãcut un zgomot mare de mi-au tiuit urechile pânã a doua zi la ora unu''.

Altãdatã, în timp ce stãtea în bordei, a auzit iarãsi zgomot. Si când a iesit afarã, se fãcea cã începuse un adevãrat rãzboi. Vedea tancuri venind spre el, soldati înarmati alergând, si i se pãrea cã o întreagã armatã încerca sã-l prindã. Atunci a început rugãciunea lui Iisus si toatã nãlucirea a dispãrut.

Povestea si Pãrintele Arsenie o întâmplare din pustie cu Pãrintele Cleopa: ''Ne-a apucat odatã o ploaie mare într-o pãdure nu prea înaltã, mare cât casa. Pãrintele Cleopa era într-o parte si eu întraltã parte. Cãutam tufisuri mai dese sã ne adãpostim. Pãrintele însã insista, asa, pe sub ramuri, sã vin la el. Pânã acolo erau cam 30 de metri. Eu ziceam cã locul meu este mai bun, iar sfintia sa zicea cã locul lui. Atunci m-am gândit: ''Nu! Stai, mãi bãiete! Ia sã ascult eu pe Pãrintele Cleopa!'' Am fugit de acolo si imediat a trãsnit locul acela în care am fost eu. Ma impresionat! Iatã ce înseamnã ascultarea!''

În iarna anului 1953, fiind foarte frig, Pãrintele Cleopa era primit prin casele rãzlete ale credinciosilor. Seara, pãrintele tinea câte un cuvânt de folos la cei din casã. Apoi zicea gazda: ''Pãrinte, am un nepotel. Sã vinã si el?'' ''Da, sã vinã!''

Dupã un timp iarãsi zicea: ''Pãrinte, am si o nepoatã. Sã vinã si ea sã asculte cuvântul?'' ''Sã vinã si ea!'' Dar când observa pãrintele cã se adunã prea multi, lãsa un biletel pe masã, pe care scria: ''Eu am plecat. Iertati-mã!'' si se retrãgea în munti.

Pe când se afla la un credincios, a avut si o altã ispitã. Vrãjmasul, luând chip de veveritã, s-a asezat deasupra icoanei în camera unde locuia. Pãrintele, mâniindu-se, a aruncat cu ceva dupã ea. Dar imediat dupã aceea a început sã plângã, cãci, de fapt, trebuia sã se foloseascã numai de rugãciune în lupta cu diavolul.

Pãrintii Cleopa si Arsenie s-au nevoit în Muntii Stânisoarei pânã în vara anului 1954, când Patriarhul Justinian a obtinut aprobare ca cei doi nevoitori sã se reîntoarcã la mãnãstire sau sã vinã la Patriarhie.

Când au venit sã-l scoatã din pustie pe Pãrintele Cleopa si sã-l ducã la Patriarhie, se temea ca nu cumva sã fie o cursã. Dar a început a se ruga lui Dumnezeu ca sã-i arate dacã trebuie sau nu sã meargã. Atunci i-a venit în minte cuvântul Sfântului Ioan Scãrarul, care zice: ''Rusine îi este pãstorului sã se teamã de moarte, când moartea este rânduitã de ascultare''! Si si-a zis pãrintele: ''Cine mã cheamã? Mã cheamã Patriarhul Bisericii! Dacã mã trimite la moarte, merg la moarte!''

Astfel, dupã mai bine de doi ani de nevointã pustniceascã, Pãrintii Cleopa si Arsenie au plecat la Bucuresti însotiti de Ieroschimonahul Daniil Tudor.

Aici au fost primiti cu multã dragoste de Patriarhul Justinian, cu care se sfãtuiau duhovniceste în fiecare searã. Apoi au fost trimisi la mai multe mãnãstiri din jurul Capitalei pentru a spovedi si a povãtui pe cãlugãri.

Dupã aceea Pãrintii Cleopa si Arsenie s-au reîntors la Mãnãstirea Slatina, spre bucuria cãlugãrilor si a credinciosilor din partea locului.

ACTIVITATE MISIONARA CU CREDINCIOSII DE STIL VECHI

În primãvara anului 1955 s -a organizat, mai ales în Moldova, o actiune de lãmurire si combatere a stilului vechi, iulian. În aceastã încercare de readucere a credinciosilor stilisti în sânul Bisericii Ortodoxe, au fost rânduiti zeci de teologi, stareti si duhovnici, care umblau prin satele cu stilisti si încercau sã-i reîntoarcã la Biserica mamã.

La aceastã miscare a participat în mod deosebit si Arhimandritul Cleopa Ilie, staretul Mãnãstirii Slatina, care era vestit canonist si cunostea foarte bine Pidalionul si Dreptul canonic al Bisericii Ortodoxe. S-a mers prin toate satele afectate de stilism, sau fãcut consfãtuiri canonice pe tema vechiului si noului calendar, s-au dat destule explicatii celor rãzvrãtiti, si o parte din credinciosii stilisti au revenit în sânul Bisericii strãbune spre bucuria tuturor.

PELERINAJ PE LA SFINTELE MANASTIRI

La începutul anului 1956, Arhimandritul Cleopa se retrage din ascultarea de staret al Mãnãstirii Slatina, lãsând în locul sãu pe Protosinghelul Emilian Olaru, un ucenic al lui. Iar el, însotit de doi ucenici, a fost chemat într-o misiune duhovniceascã la Timisoara si Arad. Aici a întâlnit pe Mitropolitul Banatului, Vasile Lãzãrescu, care tocmai atunci pregãtea racla pentru moastele Sfântului Iosif cel Nou de la Partos.

De aici, Pãrintele Cleopa viziteazã Mãnãstirea Vasiova, unde a slujit mai multi ani vestitul duhovnic Vichentie Mãlãu, unul dintre cei mai mari duhovnici ai tãrii noastre, despre care sfintia sa afirma cã ''ar putea fi canonizat oricând''.

Apoi Pãrintele Cleopa cu ucenicii sãi a fost trimis la Mãnãstirea Gai din apropiere de Arad, unde a stat un timp. Aici a pus rânduialã duhovniceascã întocmai ca la Sihãstria. Dar când a tras clopotul de Utrenie, credinciosii, nefiind deprinsi cu slujba de miezul noptii, au chemat pompierii sã stingã focul, crezând cã s-a aprins mãnãstirea. Pãrintele i-a chemat în bisericã si le-a tinut o predicã miscãtoare de suflet. Printre cuvintele spuse de el au fost si acestea: ''Focul care s-a aprins aici la Mãnãstirea Gai, sã nu se mai stingã pânã la sfârsitul lumii!''

De la Gai, Pãrintele Cleopa era invita t din când în când la Episcopul Aradului, Andrei Magieru, cu care se sfãtuia duhovniceste si pe care l-a si spovedit.

Dupã ce viziteazã si alte mãnãstiri din partea locului, se întoarce din nou în Moldova si se stabileste pentru câteva luni la Mãnãstirea Putna. Aici a fost solicitat sã ajute la înnoirea duhovniceascã a acestei mãnãstiri, unde fusese numit un nou staret, în persoana Arhimandritului Dosoftei Morariu, unul din ucenicii sãi din tinerete.

La Mãnãstirea Putna vorbea zilnic cu mult patos tuturor pelerinilor din tarã si de peste hotare despre vitejia binecredinciosului voievod Stefan Vodã al Moldovei, despre jertfa cu care sia apãrat tara si dreapta credintã si despre numeroasele sale ctitorii, care dãinuiesc si astãzi pe pãmântul nostru sfânt.

Aic i a avut prilejul sã vorbeascã atât la tineri, cât si la vârstnici, la români, ca si la strãini, despre frumusetile Ortodoxiei, despre eroismul înaintasilor nostri, despre frumoasele mãnãstiri pictate în exterior atât de minunat, spre slava lui Dumnezeu si binecuvântarea neamului românesc.

În acest scurt popas la Mãnãstirea Putna, Pãrintele Cleopa a îmbinat în predicile sale, în chip armonios, evla-via ortodoxã strãbunã cu patriotismul înaintasilor nostri si, nu mai putin, cu jertfa atâtor generatii de monahi, care au tinut vie candela dreptei credinte si sufletul neamului nostru.

În toamna anului 1956, Pãrintele Cleopa îsi ia cojocul si cãrtile sale duhovnicesti, pe care le iubea atât de mult, si se întoarce la metanie, în Sfânta Mãnãstire Sihãstria, povãtuitã în acea vreme de Protosinghelul Ioil Gheorghiu, ucenicul de chilie al marelui staret Ioanichie Moroi.

MANASTIREA SIHASTRIA ÎNTRE ANII 1949-1959

Smeritul staret, Protosinghelul Ioil, urmasul Arhimandritului Cleopa, a condus cu multã întelepciune obstea Mãnãstirii Sihãstria timp de zece ani. Cea mai mare virtute a sa era prezenta regulatã, în fiecare zi si noapte, la toate slujbele bisericii.

Era primul care intra si ultimul care iesea din bisericã. De aceea, când vedea câte un frate sau pãrinte cã întârzie la sfintele slujbe, îi zicea: ''Tãtucutã, veniti la timp la bisericã! Sã nu pierdeti sfintele slujbe, dacã nu aveti altã ascultare, cã de aceea am venit la mãnãstire!''

Preacuviosia sa avea vocatia bisericii mai mult decât toti pãrintii si fratii mãnãstirii si era o icoanã vie pentru fiecare. Apoi era si duhovnicul obstii împreunã cu Ieroschimonahul Paisie Olaru, reîntors în anul 1953 de la Slatina. Acesti doi pãrinti alesi de Dumnezeu au împodobit viata duhovniceascã în Mãnãstirea Sihãstria, mentinândo la aceeasi mãsurã ca si în timpul stãretiei Pãrintelui Cleopa, adunând în jurul lor numerosi tineri iubitori de Hristos.

În toamna anului 1956, Pãrintele Cleopa a revenit si el la metanie cu constiinta împãcatã cã a fãcut ascultare unde a fost trimis de Bisericã. De acum viata duhovniceascã la Sihãstria se întãreste si mai mult. Pãrintele Cleopa spovedea si povãtuia pe credinciosi la chilia sa din deal; Pãrintele Paisie spovedea si învãta pe fiii sãi duhovnicesti la chiliile din pãdure, fiind foarte iubitor de tãcere si liniste; iar Pãrintele Ioil era întotdeauna prezent întâi la bisericã si apoi la stãretie.

Cei trei pãrinti sporiti în rugãciune si har au dat o nouã dimensiune duhovniceascã Mãnãstirii Sihãstria în acesti ani de cumpãnã. Modelul viu al fiecãruia dintre ei îndemna pe fiii lor duhovnicesti sã se roage mai mult, sã facã voia Domnului si sã se pregãteascã pentru zilele grele care se întrezãreau la orizont.

Obstea Mãnãstirii Sihãstria trecuse de 80 de pãrinti si frati, toti râvnitori si rugãtori, toti iubitori de Hristos. Cea mai mare bucurie a obstii era ascultarea zilnicã a Dumnezeiestii Liturghii si a slujbelor de la miezul noptii. Tinerii fãceau ascultare în timpul zilei si erau prezenti la bisericã mai ales noaptea; iar bãtrânii erau nelipsiti de la bisericã atât ziua, cât si noaptea.

Toate se fãceau în liniste, cu pace, cu bucurie si cu sfat si toti ascultau de cei trei mari duhovnici ai Sihãstriei: Pãrintii Paisie, Cleopa si Ioil. Pãrintele Paisie îsi îndemna ucenicii la viata de liniste, de tãcere si rugãciune. Pãrintele Cleopa îi îndemna pe toti, cãlugãri si mireni, sã nu uite de ceasul mortii, sã asculte de duhovnic si sã apere, cu timp si fãrã timp, dreapta credintã ortodoxã. Iar staretul Ioil îi îndemna sã nu lipseascã de la slujbele bisericii.

Astfel Mãnãstirea Sihãstria devenise o cetate duhov - niceascã a Ortodoxiei românesti, un lãcas de rugãciune pentru toti fiii Bisericii lui Hristos si o casã de liniste sufleteascã si de bucurie, unde te puteai întâlni mai usor cu Dumnezeu.

bucurie, unde te puteai întâlni mai usor cu Dumnezeu.

1959, Sihãstria, ca si celelalte mãnãstiri românesti, a trãit câtiva ani de liniste si aleasã sporire duhovniceascã, dar la orizont se întrezãrea o mare furtunã împotriva Bisericii lui Hristos. Ateismul si sectarismul de toate nuantele pregãteau un nou atac împotriva Ortodoxiei, atât de încercatã de-a lungul istoriei.

Cãci acesta a fost dintotdeauna destinul Bisericii apostolice: sã fie permanent persecutatã, permanent supravegheatã, însã permanent vie, tare, biruitoare si mântuitoare.

PERSECUTIA ÎMPOTRIVA BISERICII DIN ANII 1959-1964

Persecutia din anii 1959-1964 a însemnat cea mai grea perioadã a monahismului românesc din secolul XX.

Persecutia a început în luna aprilie, anul 1959. Mai întâi au fost exclusi din monahism pentru toatã viata staretii si duhovnicii care aveau o activitate duhovniceascã mai intensã si la care veneau multi credinciosi. În aceeasi lunã a fost exclus din toate mãnãstirile din tarã întregul tineret, adicã fratii si rasoforii.

Spre sfârsitul anului 1959 s-a votat de cãtre guvernul ateu din Bucuresti un decret special prin care erau exclusi din mãnãstiri toti cãlugãrii pânã la 55 de ani si maicile pânã la vârsta de 50 de ani. Decretul a fost aplicat cu severitate, sub controlul securitãtii si cu supravegherea organelor politice din fiecare zonã. Pânã în primãvara anului 1960 au fost exclusi din mãnãstiri peste 4000 de monahi si monahii.

Cele mai greu lovite au fost însã mãnãstirile din Moldova, fiind mai multe si cu vocatie duhovniceascã mai mare. Unele mãnãstiri, ca Sihãstria si Slatina, au fost transformate în mãnãstiri-azil; Sihãstria pentru monahi bãtrâni si Slatina pentru maici bãtrâne. La Sihãstria au fost adusi peste 40 de bãtrâni din mãnãstirile Moldovei, care, dupã mai multi ani, s-au mutat la Domnul. Mormintele lor se gãsesc în cimitirul mãnãstirii.

Schiturile mici, mãnãstirile rãmase fãrã cãlugãri, ca si mãnãstirile profund misionare au fost închise sau transformate în parohii, pe care le deserveau preotii de mir, iar primirea de noi tineri în mãnãstiri era interzisã si supravegheatã de securitate.

Staretul Mãnãstirii Sihãstria, Protosinghelul Ioil Gheorghiu, împreunã cu Ieromonahul Varsanufie Lipan, ucenicul Arhimandritului Cleopa, au fost si ei exclusi din monahism, la 22 aprilie 1959, fiind trimisi fiecare cu domiciliul fortat în satul natal - Protosinghelul Ioil, în comuna Dumbrava Rosie si Ieromonahul Varsanufie, în comuna Pipirig - Neamt. Astfel, Mãnãstirea Sihãstria îsi pierduse staretul si peste 40 de vietuitori sub vârsta impusã de decret, iar Arhimandritul Cleopa îsi pierduse ucenicul de chilie si majoritatea fiilor sãi sufletesti.

A TREIA RETRAGERE ÎN MUNTI

Vãzând aceastã situatie grea si stiind cã este mereu supravegheat de organele politice, Pãrintele Cleopa, îndemnat de Duhul Sfânt, s-a retras din nou pentru a treia oarã - în Muntii Moldovei, la mult iubita sa liniste. Întâi s-a dus în pãdurile din jurul comunei Hangu.

De aici sa îndreptat spre nord, cãtre Muntele Hãlãuca Pipirig. Apoi, sia fãcut un mic bordei din lemn, nu departe de culmea Muntelui Petru Vodã, unde a stat peste doi ani, fiind ajutat de un crestin devotat din partea locului, numit Pavel Marin.

Prin anul 1962 a venit la el si ucenicul sãu, Pãrintele Varsanufie, cu care sa nevoit împreunã în mai multe locuri mai bine de trei ani. Printre cei care l-au ajutat în mod deosebit pe Pãrintele Cleopa în aceastã retragere au fost Dumitru Nitã si Gheorghe Olteanu din Dolhesti, comuna Pipirig, precum si rudele Pãrintelui Varsanufie din aceeasi comunã.

Ambii pãrinti se spovedeau unul la altul sãptãmânal si se împãrtãseau la douã-trei sãptãmâni cu Sfintele Taine aduse din Mãnãstirea Sihãstria.

Pe mãsurã ce treceau anii, toti asteptau cu nerãbdare reîntoarcerea acasã a Pãrintelui Cleopa. Toti doreau sã vinã, dar poate cel mai mult bãtrâna sa mamã, Maica Agafia din Mãnãstirea Agapia Veche. Nu-l vãzuse de aproape sase ani si nar fi vrut sã plece la Domnul fãrã sã-l mai întâlneascã o datã.

Pãrintele Cleopa însã nu mai venea. Se învãtase cu linistea si cu neîncetata rugãciune, iar mângâierile Duhului Sfânt îi odihneau sufletul ziua si noaptea.

Ajutat de rugãciunile tuturor fiilor sãi duhovnicesti, era încã sãnãtos si se îndeletnicea, pe lângã rugãciune, si cu scrierea cãrtilor sfinte, ''pe rãdãcinile brazilor'', dupã cum mai târziu singur mãrturisea.

Iatã titlurile câtorva din scrierile sale realizate în cei peste cinci ani de nevointã pustniceascã în munti: Predici pentru monahi, numitã si Urcus spre înviere; Spovedania arhiereilor, Spovedania staretilor, Spovedania duhovnicilor, Spovedania preotilor de mir, Spovedania monahilor, Despre vise si vedenii, precum si Minunile lui Dumnezeu din zidiri.

Arhimandritul Cleopa a scris si alte cuvinte de folos, din care unele sau tipãrit, iar altele s-au pierdut cu timpul. Dar cele care sau pãstrat pânã astãzi dovedesc cã pãrintele era foarte râvnitor pentru Sfânta Scripturã, pentru scrierile Sfintilor Pãrinti si Sfintele Canoane, si mai ales pentru neîncetata rugãciune.

Sfintia sa se ruga în singurãtate între 10 -12 ore în timp de o zi si o noapte. Dupã cum ne spunea mai târziu ucenicul sãu, Ieromonahul Varsanufie, Pãrintele Cleopa obisnuia sã citeascã dimineata urmãtoarele rugãciuni: Rugãciunile diminetii, câteva acatiste, din care nu lipseau Acatistul Mântuitorului si al Bunei Vestiri. Apoi citea Canonul de pocãintã, Canonul îngerului pãzitor, Canonul puterilor ceresti si câteva catisme din Psaltire.

Dupã amiazã citea Vecernia, Pavecernita si câteva canoane din Bogorodicinã.

Apoi, dupã o micã pauzã, mânca o datã în zi cãtre searã si continua cu rugãciunile de searã si Paraclisul Maicii Domnului. În restul timpului repeta rugãciunea lui Iisus. Se învrednicise sã dobândeascã si rugãciunea inimii, cum ne spunea ucenicul sãu, încât uneori plângea cu lacrimi fierbinti si simtea o mare cãldurã duhovniceascã în inima sa, care ardea ca o vãpaie de foc.

SIHASTRIA FARA PARINTELE CLEOPA

În perioada persecutiei, în Mãnãstirea Sihãstria slujbele se fãceau cu greutate din lipsã de slujitori. Duhovnicii erau tot mai putini, credinciosii veneau pe la mãnãstiri cu oarecare teamã, iar tinerii care doreau sã rãmânã, erau primiti ca lucrãtori în haine civile.

Lipsa Arhimandritului Cleopa si a Protosinghelului Ioil Gheorghiu, a îngreuiat si mai mult viata duhovniceascã. Acum toatã greutatea apãsa pe umerii bãtrânului duhovnic Paisie. Mai mult decât toti, sfintia sa spovedea ziua si noaptea cãlugãri si mireni; mângâia, îmbãrbãta, dãdea sperantã tuturor, rugându-se lui Dumnezeu cu credintã.

Toti întrebau de Pãrintele Cleopa si -l pomeneau la sfintele lor rugãciuni. Toti ar fi dorit mãcar sã-l vadã si sã se bucure de cuvintele sale, dar nimeni nu stia unde anume se nevoieste si se roagã lui Dumnezeu. Însã toti simteau tainic puterea rugãciunilor lui. Si aceastã încredintare dãdea sperantã tuturor cã mai devreme sau mai târziu se va reîntoarce la fiii sãi sufletesti.

Noul staret al Mãnãstirii Sihãstria, Protosinghelul Caliopie Apetri, a fost rânduit în mod providential sã conducã aceastã obste. El era, de fapt, ucenicul Pãrintelui Cleopa, cu care stãtuse împreunã si la Mãnãstirea Slatina. Totodatã, era un pãrinte foarte curajos, îndrãznet, râvnitor pentru cele sfinte si plin de bunãtate.

Toate aceste calitãti, împreunã cu harul lui Dumnezeu, lau ajutat sã mentinã în aceeasi râvnã si rânduialã obstea Mãnãstirii Sihãstria, timp de 12 ani.

Slujbele se fãceau tot asa de frumoase ca în trecut, se rosteau predici, credinciosii veneau din ce în ce mai numerosi si starea criticã din anii 1959-1962 sa ameliorat mult dupã 1963.

De aceea putem zice împreunã cu Proorocul David: Cine este Dumnezeu mare ca Dumnezeul nostru? Tu esti Dumnezeu, Care faci minuni!

LACRIMILE MAICII AGAFIA

Era în vara anului 1964. Evenimentele din lume decurgeau spre binele crestinãtãtii. Oamenii îsi recãpãtau speranta zilei de mâine. Mãnãstirile, aceste cetãti ale Ortodoxiei milenare, se rugau stãruitor pentru biruinta Crucii lui Hristos.

Bisericile erau tot mai pline de credinciosi, pelerinajele pe la mãnãstiri se înmultiserã, iar Dumnezeu se întorsese cu fata spre noi, pãcãtosii.

Veneam de la Târgu Neamt spre Mãnãstirea Sihãstria, prin Agapia Veche. Voiam sã mai mângâi pe mama Pãrintelui Cleopa si sã-i duc câte ceva din cele de nevoie.

Când am ajuns în poarta mãnãstirii, bãtrâna Maicã Agafia astepta sã vinã câte un închinãtor ca sã-i vorbeascã. Cum vedea pe cineva intrând în incinta mãnãstirii, Maica Agafia, fãrã sã-l cunoascã, îl întreba: ''Ascultã, dumnea-ta! N-ai vãzut pe Cleopa meu?'' Credinciosul îi spunea: ''Nu, maicã, nu- l cunosc!''

Când veneau alti credinciosi sã se închine, bãtrâna se apropia de ei si-i întreba si pe ei cu lacrimi în ochi: ''Nati vãzut cumva pe Cleopa meu?'' Iar ei îi rãspundeau: ''Nu stim, maicã, nu lam vãzut!'' Atunci bãtrâna, suspinând, îsi stergea lacrimile din ochi, privind undeva departe.

Întelegând marea ei durere, m-am apropiat de Maica Agafia sã-i dau cele pregãtite pentru ea, si i-am spus cu blândete:

- Maicã Agafie, nu mai întreba pe oameni unde este Pãrintele Cleopa, cã ei nu stiu unde se aflã!

Atunci bãtrâna mi-a spus cu lacrimi de durere:

- Ei, Pãrinte Ioanichie, dacã n-ai fost mamã!…

Cuvintele ei mau umplut de lacrimi si, dupã ce m-am închinat în bisericã, i-am spus:

- Lasã, Maicã Agafie, cã în curând Pãrintele Cleopa va veni la Sihãstria! Apoi am plecat peste munte la mãnãstire.

A doua zi dupã amiazã, Maica Agafia, cuprinsã de dor pentru fiul ei, Cleopa, sia luat bãtul în mânã si, fãrã sã spunã nimic la maici, a pornit peste munte spre Sihãstria. Dar, fiind singurã si având peste 88 de ani, a rãtãcit poteca în pãdure si spre searã, a gãsit-o un om si a duso la o cabanã forestierã. Nu mai stia nici sã se întoarcã înapoi, nici sã vinã la Sihãstria. Muncitorii de la cabanã i-au dat o camerã de dormit peste noapte. În acest timp clopotele Mãnãstirii Agapia Veche se trãgeau necontenit si toate surorile o cãutau prin pãdure. Abia a doua zi pe la amiazã au aflat-o si au întrebat-o:

- Cum ai ajuns aici, Maicã Agafia?

- Am vrut sã mã duc la Sihãstria, sã vãd dacã n-a venit Cleopa meu! Dar mam rãtãcit. M-a adus un om la cabana asta si nu stiu pe unde sã merg.

- Hai cã te ducem noi, Maicã Agafia!

Ajungând la Sihãstria, Maica Agafia a îngenunchiat în fata mormintelor celor doi fii ai ei, Vasile si Gherasim, si, dupã ce a plâns singurã îndeajuns, s-a sculat, a sãrutat crucile, s-a închinat în bisericã si a spus surorilor:

- Deacum pot sã mor! Dar nu mã lãsati sã rãmân aici?

- Nu, Maicã Agafie! Hai sã mergem înapoi!

- Hai sã mergem…

REÎNTOARCEREA PARINTELUI CLEOPA LA MANASTIREA SIHASTRIA

În luna august 1964, bucuria negrãitã a eliberãrii tãrii si a tuturor românilor robiti de comunism cuprinsese pe toti. Închisorile rãmãseserã goale, cei care supravietuiserã au fost eliberati, mãnãstirile si toatã tara fãceau rugãciuni de multumire lui Dumnezeu si toti sperau în mai binele zilei de mâine.

La sfârsitul aceleiasi luni, însotit de un binevoitor, am ajuns la bordeiul Pãrintelui Cleopa, tãinuit de vederea celor multi. Îngenunchind, iam sãrutat mâna, ne-am îmbrãtisat si am plâns împreunã. Mi se pãrea cã visez. Apoi, Domnul întãrindu- ne, ne-am rugat îndelung, si iam spus Pãrintelui Cleopa: ''Preacuvioase pãrinte, am venit, trimis de pãrintii de la Sihãstria, sã vã aducem acasã, dupã aproape sase ani de despãrtire. S-au deschis închisorile si Dumnezeu ne-a binecuvântat tara cu putinã libertate. Deci, vã rugãm sã vã întoarceti la Sihãstria!

Toti pãrintii vã asteaptã plângând de bucurie. Vã asteaptã si credinciosii, dar cel mai mult vã doreste Pãrintele Paisie, duhovnicul nostru al tuturor, care v-a crescut de mic, si Maica Agafia, mama sfintiei voastre!…''

Pãrintele Cleopa însã ezita. Se învãtase cu linistea. O luptã tainicã era în sufletul sãu. Sã renunte la liniste pentru folosul altora? Sau sã rãmânã mai departe la pustie? Atunci, vãzându-l în aceastã cumpãnã, l-am lãsat sã se roage lui Dumnezeu încã douã sãptãmâni. La 29 septembrie, de ziua Sfântului Chiriac Sihastrul, Pãrintele Cleopa cu ucenicul sãu, Varsanufie, mergând peste munti si vãi, prin pãduri cunoscute numai de ei, au sosit în Mãnãstirea Sihãstria.

Bucuria a fost mare, pãrintii si fratii îl sãrutau cu lacrimi în ochi si dãdeau slavã lui Dumnezeu cã s-a întors iarãsi sãnãtos la chilia sa. Drept multumitã, în seara aceea s-a fãcut priveghere de noapte. Ziua urmãtoare, Pãrintele Cleopa a petrecuto împreunã cu duhovnicul sãu, Ieroschimonahul Paisie.

Asa a fost reîntoarcerea în obstea Sihãstriei a Arhimandritului Cleopa.

ACTIVITATEA DUHOVNICEASCA A PARINTELUI CLEOPA

Vestea venirii sale în Mãnãstirea Sihãstria s -a rãs- pândit în câteva zile în toatã tara. Încet, încet, au început iarãsi sã-l viziteze grupuri de credinciosi de pretutindeni, sã-i cearã sfat si sã primeascã binecuvântare.

Asa a început Pãrintele Cleopa sã mângâie din nou lumea, sã rosteascã zilnic cuvânt de folos, sã spovedeascã si sã atragã pe multi cãtre Hristos prin cuvânt si rugãciune. În fiecare zi veneau la chilia lui zeci si sute de credinciosi din tarã si chiar de peste hotare.

Aici ascultau sfatul si cuvântul de îmbãrbãtare al bãtrânului, puneau întrebãri duhovnicesti si teologice de la cele mai simple, pânã la cele mai profunde si fiecare iesea multumit de la el, bucurânduse mãcar sã-l vadã si sã primeascã binecuvântare. Astfel, fiind cunoscut în toatã tara, toti multumeau lui Dumnezeu cã ni l-a dãruit ca o binecuvântare cereascã.

Prima datorie pe care o cerea Pãrintele Cleopa de la credinciosii de toate vârstele si dregãtoriile, era pãstrarea cu sfintenie a dreptei credinte, adicã a dogmelor Bisericii Ortodoxe. Fãrã dreapta credintã, nimeni nu se poate mântui, chiar dacã are unele fapte bune.

Apoi pãrintele punea accentul pe mãrturisirea pãcatelor, îndemnând credinciosii sã se spovedeascã de cel putin patru ori pe an. El le zicea: ''Frate, când vezi cã s-a îmbolnãvit în casã tata sau mama…, nu chema doctorul mai întâi, ci preotul. Cã doctorul nui poate da o clipã de viatã. Cã dacã ar putea da, nu ti-ar da-o tie, ar tine-o pentru el. Totul este cum vrea Dumnezeu! Sã chemi preotul si sã-i zici: ''Pãrinte, stai si spovedestel pe tata sau pe mama dupã carte''. Iar preotul sã-l întrebe dacã a fãcut cutare pãcat sau cutare pãcat, asa sau asa...

Dupã spovedanie, cel ce se spovedeste e bine sã spunã cã pe toate le-a fãcut. Cã dacã nu gresim cu lucrul, gresim cu mintea, sau cu cuvântul. Si preotul la sfârsit îl poate dezlega de toate pãcatele cu darul pe care i l-a dat Hristos.

Apoi poti chema si doctorul. Cã dacã moare omul spovedit curat, Biserica îl poate scoate din iad si în 40 de zile, sau poate mai mult, dar îl poate scoate. Dar dacã este nespovedit si are pãcate grele, nu-l mai scoate din iad nici o slujbã. Fãrã spovedanie nu este mântuire''.

Sfintia sa recomanda fiecãruia sã aibã duhovnicul sãu în parohia de care depinde. Iar dacã cineva dorea o spovedanie mai amãnuntitã, o putea face în special la duhovnicii bãtrâni din mãnãstiri. În acest caz credinciosii care se spovedeau la mãnãstiri erau datori sã ia binecuvântare de la preotul locului si apoi sã-si facã canonul rânduit.

Amintim aici cã preacuviosia sa avea la spovedanie, pe lângã numerosi credinciosi, si circa 40 de pãrinti si frati din obstea Mãnãstirii Sihãstria, la care se adãugau multi cãlugãri si maici din alte mãnãstiri, precum si preoti de mir si mai multi ierarhi.

Prin spovedanie, Pãrintele Cleopa dobândea multe suflete pentru Hristos, însã întreba pe fiecare dacã poate face canonul rânduit de el. Iar dacã cineva spunea cã nu-l poate împlini, pãrintele îi dãdea un canon mai mic, dupã vârsta, puterea si râvna lui.

Apoi cerea fiecãrui credincios sã se roage cât de mult, precum porunceste însusi Sfântul Pavel, zicând: Neîncetat sã vã rugati (I Tesaloniceni 5, 17). Pãrintele recomanda, în general, ca fiecare sã facã dimineata Rugãciunile Diminetii si Acatistul Maicii Domnului, seara Rugãciunile spre somn si Paraclisul Maicii Domnului, cu candela aprinsã; si restul zilei, pe cât se poate, rugãciunea ''Doamne Iisuse''.

Însã mai întâi el însusi se ruga zilnic pentru sin e, pentru Bisericã, pentru credinciosi, pentru cei cãzuti în grele pãcate, pentru cei bolnavi, pentru cei din suferintã. Astfel, rugãciunile Pãrintelui Cleopa fãceau uneori adevãrate minuni, cãci li se împlineau cererile cele de folos, se întorceau sãnãtosi de la spitale si din cãlãtorii, si reuseau la examene si în viata de toate zilele.

Apoi le cerea sã meargã la bisericã sãptãmânal sau, în caz de nevoie, la douã-trei sãptãmâni. Când nu pot merge, sã trimitã pe cineva din familie, ori sotul ori sotia, ori unul din copii, pe care îl numea ''apostolul familiei''. Iar acasã sã citeascã cãrti sfinte, sã se roage si sã nu mãnânce pânã nu vine ''apostolul familiei'' cu sfânta anaforã de la bisericã.

Îndemna si la milostenie: ''Sã nu plece nimeni de la voi nemiluit, mamã! N-ai un ban, dã-i un cartof, un colt de pâine, o batistã, dã-i ceva cât de putin. Dacã dai putin, dar îti pare rãu cã nu dai mai mult, ca fulgerul ajunge la Dumnezeu milostenia ta. De ce? Sau întâlnit douã mari virtuti: milostenia cu smerenia''.

Sfãtuia pe fiecare sã facã milostenie în numele lui Hristos, dupã puterea sa, cã cel ce face milostenie ''împrumutã pe Dumnezeu'' si se mântuieste cel mai usor. Cã zice Domnul în Sfânta Evanghelie: Fericiti cei milostivi, cã aceia se vor milui (Matei 5, 7).

De asemenea, recomanda credinciosilor sã trãiascã în permanentã dragoste si armonie crestinã, dupã cuvântul pe care îl rosteste Însusi Hristos: Întru aceasta vor cunoaste toti cã sunteti ucenicii Mei, dacã veti avea dragoste unii fatã de altii (Ioan 13, 35).

O datorie principalã, pe care o cerea familiilor credincioase de la sate si orase, era si nasterea de copii. Potrivit Sfintelor Canoane, Pãrintele Cleopa interzicea cu desãvârsire avortul si uciderea de copii pe orice cale, cãci acesta este unul din cele mai mari pãcate din viata crestinilor. Apoi recomanda tinerilor sã ducã viatã în feciorie pânã la cununia religioasã si sã asculte de preotii si pãrintii lor, dupã porunca datã lui Moise: Cinsteste pe tatãl tãu si pe mama ta, ca sã-ti fie tie bine si sã trãiesti ani multi pe pãmânt (Iesire 20, 12). Iar celor care aveau procese si certuri pentru cele pãmântesti, bãtrânul le cerea sã se împace unii cu altii si sã urmeze sfatul preotului lor.

La urmã, Pãrintele Cleopa le tinea un cuvânt de folos, dupã priceperea lor, si le rãspundea la întrebãrile puse de fiecare. Apoi îi binecuvânta cu Sfânta Cruce, îi miruia, le dãdea iconite si tãmâie si îi slobozea cu pace la casele lor. Dupã ce se odihnea putin, veneau alte grupuri de credinciosi sã-i cearã sfat si binecuvântare.

Erau zile, mai ales vara, când pãrintele avea mai multe grupuri de credinciosi, numãrând sute de oameni.

Aceasta a fost cea mai mare misiune duhovniceascã pe care a fãcut-o în mod neîntrerupt Pãrintele Cleopa din toamna anului 1964, pânã la 2 decembrie 1998, când si-a dat duhul în bratele lui Hristos.

SFATURI DUHOVNICESTI PENTRU MONAHI

Întrucât zilnic veneau pãrinti si frati atât din Mãnãstirea Sihãstria, cât si din alte mãnãstiri, pentru spovedanie si sfãtuire duhovniceascã la Pãrintele Cleopa, sfintia sa cãuta sã dea fiecãruia sfaturi potrivite cu nevoile sale sufletesti, precum îl cãlãuzea Duhul Sfânt.

Monahii, dupã cum se stie, duc viatã duhovniceascã deosebitã, au canon special rânduit de duhovnicii lor, au si încercãri deosebite si de aceea au nevoie de duhovnici iscusiti, care sã-i poatã povãtui pe calea pocãintei spre Hristos. De aceea Pãrintele Cleopa întreba pe fiecare ce probleme sufletesti are. Apoi, de câtã vreme nu este spovedit, cine îi este duhovnic, dacã are dezlegare sau nu pentru Sfânta Împãrtãsanie si dacã îl mustrã constiinta pentru vreun pãcat pe care l-a ascuns sau s-a rusinat sã-l mãrturiseascã.

De rãspunsul pe care îl dãdea fiecare în fata bãtrânului, depindea si sfãtuirea duhovniceascã pe care o primea. Si întrucât Pãrintele Cleopa cunostea bine Sfânta Scripturã, Sfintii Pãrinti, Filocalia si Sfintele Canoane, si era inspirat de Dumnezeu, el reusea întotdeauna sã dea rãspunsul cel mai bun, potrivit cu nevoia si frãmântarea sufleteascã a fiecãruia. Astfel, cel care primea sfatul bãtrânului si îl împlinea, avea multã bucurie si pace sufleteascã. Iar dacã fãgãduia cã pãzeste sfatul lui si nul împlinea, avea mustrare de constiintã si era nevoit sã se reîntoarcã la bãtrânul.

Sfatul cel mai des recomandat atât monahilor, cât si credinciosilor, era acesta: ''Dacã vrei sã mergi drept înaintea lui Dumnezeu, îti trebuie douã ziduri. Dar nu de cãrãmidã, nu de piatrã, nu de pãmânt, ci douã ziduri duhovnicesti. Sã aveti frica de Dumnezeu în dreapta, cãci zice Proorocul David: Cu frica de Dumnezeu se abate tot omul de la rãu; iar în stânga sã aveti frica mortii, cãci zice Isus, fiul lui Sirah: Fiule, adu-ti aminte de cele mai de pe urmã ale tale si în veac nu vei gresi.

Aceste douã fapte bune - frica de Dumnezeu si cugetarea la moarte , îl izbãvesc pe om de tot pãcatul''.

Alte sfaturi pe care le recomanda monahilor erau si acestea: sã facã ascultare cu dragoste si cu ''Doamne Iisuse'' în minte si în inimã, si sã participe, în functie de ascultare, în fiecare zi la Sfânta Liturghie si la celelalte slujbe ale Bisericii.

De asemenea, Pãrintele Cleopa mai recomanda monahilor si fratilor din mãnãstiri sã asculte întru toate de duhovnicii lor. Dacã nu pot împlini un canon, sã cearã duhovnicilor un alt canon, pe mãsura puterii lor; sã citeascã zilnic câte un capitol sau douã din Sfânta Scripturã, mai ales din Noul Testament; sã citeascã viata sfântului din ziua respectivã si câte un cuvânt din Pateric si alte cãrti sfinte.

Recomanda iarãsi vietuitorilor din mãnãstiri sã fie cât mai statornici în viata monahalã, sã nu umble dintr-un loc în altul, dintro mãnãstire în alta; sã nu aibã nici un fel de avere personalã si sã nu facã nimic fãrã binecuvântarea staretului si a duhovnicului.

Dacã veneau la sfintia sa cãlugãri sau frati care se sminteau de unele lucruri, pãrintele îi îndemna sã ia aminte la ei însisi: ''Ce crezi tu? Un corãbier, când merge cu corabia pe mare, prin locuri stâncoase si periculoase, crezi cã el se uitã la altã corabie, pe unde o duce celãlalt? El este cu ochii la cârmã.

Sau cel care merge cu masina pe drum, se uitã cum conduce celãlalt masina? El este cu ochii la drumul lui: dreapta, stânga, pantã, deal! Fiecare este cu ochii la masina lui. Asa si tu. Fii cu mâna pe volanul sufletului tãu! Uitã-te la sufletul tãu, sã nu-l dai în prãpastie! Treaba lui ce face celãlalt. Fiecare se mântuieste dupã cum îsi conduce sufletul sãu.

Trei frati de la Mãnãstirea Neamt s-au dus la mosul Gheorghe Lazãr, un om sfânt, care a fãcut minuni în pãrtile acestea, si i-au zis:

- Mos Gheorghe, noi plecãm din mãnãstirea asta, cã ne- am smintit!

- Dar de ce, drãgutã? a spus bãtrânul.

- Nu mai este mântuire în mãnãstire!

Atunci mosul Gheorghe, care niciodatã nu se mânia, a strigat tare de trei ori: ''Nu fã tu! Nu fã tu! Nu fã tu!'' si s-a dus''.

Dacã cineva din cinul monahal observa vreo abatere mai gravã la pãrintele sãu duhovnicesc, fie iubirea de avere, fie lãcomia de orice fel, zgârcenia, mândria, mânia si altele, Pãrintele Cleopa îi recomanda sã-si aleagã un alt duhovnic, fãrã sã-l judece pe cel dintâi.

Acestea sunt câteva din sfaturile pe care le dãdea Arhimandritul Cleopa fiilor sãi duhovnicesti si tuturor monahilor din tarã care veneau sã-i cearã cuvânt de folos.

SFATURI DUHOVNICESTI PENTRU CREDINCIOSI

Pãrintele Cleopa era un iscusit duhovnic atât pentru cãlugãri, cât si pentru credinciosi. În primul rând se strãduia sã trezeascã în suflete râvna si dorul pentru Dumnezeu. Dupã acestea urma cresterea duhovniceascã a acelui suflet si înnoirea lui.

El recomanda fiilor sãi sufletesti sã respecte, în general, urmãtoarele sfaturi:

Copiii sã fie crescuti de mici în frica Domnului. Sã învete rugãciuni pe de rost, sã fie spovediti si împãrtã-siti lunar; sã fie dusi cu regularitate la Sfânta Bisericã, sã asculte de pãrinti, sã facã rugãciuni si metanii pentru tata si mama, pentru fratii si rudele lor, sã învete religia în scoalã, sã tinã sfintele posturi si sã nu fure.

Tinerii sã aibã fiecare duhovnicul sãu. Sã se spovedeascã o datã pe lunã, iar Sfânta Împãrtãsanie sã o primeascã cu multã evlavie, când vor fi vrednici de Trupul si Sângele Domnului, urmând sfatul duhovnicului. Apoi sã asculte întru toate de pãrinti, sã se fereascã de toate smintelile si pãcatele urâte de astãzi; sã citeascã cãrti sfinte, iar care au chemare, sã se punã în slujba Domnului, fie învãtând Seminarul si Teologia, fie intrând în viata monahalã. Cei care au abateri grave de la morala crestinã sã se spovedeascã la duhovnici bãtrâni si sã urmeze canonul rânduit de ei.

Cei care vor sã se cãsãtoreascã sã fie cercetati canonic de preotii lor, ca nu cumva sã fie rude între ei, sau sã se cãsãtoreascã fãrã voia pãrintilor lor. Apoi sã respecte poruncile date de Dumnezeu celor cãsãtoriti, adicã sã nu-si ucidã pruncii, sã asculte de pãrinti, sã fie crestini buni, sã facã milostenie si sã împlineascã cu cuget curat sfaturile duhovnicilor lor.

Cei cãsãtoriti sã facã din casa lor o adevãratã bisericã. Sã nascã si sã-si creascã copiii în fricã de Dumnezeu, sã se roage mult, sã facã milostenie la sãraci si la vãduve, sã se spovedeascã si sã se împãrtãseascã cel putin de patru ori pe an, dacã au dezlegare. Apoi sã nu primeascã sectanti si oameni de altã lege în casele lor, sã trãiascã în pace unii cu altii, sã îngrijeascã cu sfintenie de pãrintii si bãtrânii familiei si sã asculte întru toate de pãstorii lor sufletesti.

DUHOVNICII PARINTELUI CLEOPA

Pânã la vârsta de doisprezece ani, Pãrintele Cleopa, pe atunci elev la scoala primarã, se mãrturisea la preotul de parohie, numit Gheorghe Chiriac, care a botezat pe toti copiii familiei Alexandru Ilie. Dupã aceastã vârstã, tânãrul Constantin se mãrturisea la duhovnicii Schitului Cozancea, din apropiere, mai ales la duhovnicul Conon Gavrilescu, care era un vestit exorcist si pãrinte duhovnicesc în partea locului.

Din toamna anului 1929, când intrã în viata monahalã la Schitul Sihãstria, a avut ca duhovnic pe egumenul schitului, Protosinghelul Ioanichie Moroi, care era pãrinte duhovnicesc al tuturor vietuitorilor de aici, întrucât era singurul preot si slujitor al Sihãstriei.

Prin anii 1937-1938, monahul Cleopa se ducea uneori cu oile în apropiere de Agapia Veche si îsi mãrturisea pãcatele la vestitul duhovnic Vichentie Mãlãu. Dupã anul 1938, când Protosinghelul Vichentie s-a dus ca preot misionar în Banat, Pãrintele Cleopa se spovedea atât la bãtrânul staret Ioanichie, cât si la Ieroschimonahul Ioil.

Din anul 1942, dupã ce a fost numit loctiitor de egumen, Pãrintele Cleopa se spovedea de obicei la Ieroschimonahul Ioil Gheorghiu, duhovnicul schitului, întrucât bãtrânul egumen zãcea la pat. Dar si dupã hirotonia sa în preot, în anul 1945, si dupã numirea sa ca egumen la Sihãstria, se spovedea tot la Ieroschimonahul Ioil, iar uneori la Ieromonahul Calistrat Bobu.

Cãtre sfârsitul anului 1948, Ieroschimonahul Paisie Olaru se transferã de la Cozancea în obstea Mãnãstirii Sihãstria, devenind duhovnicul Pãrintelui Cleopa si al multor pãrinti. Acest mare pãrinte era cel mai iscusit duhovnic din Moldova, în a doua jumãtate a secolului XX. Chiar si în perioadele de retragere în munti, Pãrintele Cleopa se mãrturisea uneori tot la duhovnicul Paisie, care se ducea în miez de noapte sã-l întâlneascã la un loc anumit, cunoscut numai de ei.

La 18 octombrie 1990, când Ieroschimonahul Paisie se mutã la Domnul, Pãrintele Cleopa îsi alege duhovnic pe Protosinghelul Varsanufie Lipan, ucenicul sãu, la care se mai spovedise si în perioada retragerii în munti.

În primãvara anului 1997, Protosinghelul Varsanufie mutându-se la Domnul, Arhimandritul Cleopa Ilie si-a ales ca ultim duhovnic, pe Ieromonahul Iacob Savin, la care s-a spovedit pânã la moarte.

Acestia au fost pãrintii duhovnicesti ai Arhiman -dritului Cleopa Ilie, din copilãrie pânã la sfârsitul vietii sale. Pe acestia îi pomenea întotdeauna cu evlavie la rugãciunile sale atât în bisericã, cât si la chilie.

DOI MONAHI BATRÂNI CU DARUL RUGACIUNII

DOI MONAHI BATRÂNI CU DARUL RUGACIUNII

1970 se nevoiau în Mãnãstirea Sihãs-tria mai multi cãlugãri bãtrâni cu viatã aleasã, toti ucenici ai Pãrintelui Cleopa. În fiecare noapte erau prezenti la slujba Utreniei. Dupã terminarea slujbei de miezul noptii, fiecare se retrãgea la chilia sa. Doar doi pãrinti bãtrâni rãmâneau în bisericã si asteptau sã iasã ceilalti.

Apoi, nemaivãzând pe nimeni, se asezau la pãmânt cu fata în jos în formã de cruce si începeau sã se roage cu lacrimi Mântuitorului Hristos, cerând milã, iertare si dezlegare de pãcate.

Aceasta o fãceau în fiecare noapte dupã Utrenie, fãrã a fi observati de cineva. Dar într-o noapte se ruga neobservat întrun colt al bisericii un preot bãtrân cu viatã sfântã. Era preotul Dimitrie Bejan, paroh în satul Ghindãoani - comuna Bãltãtesti, judetul Neamt, care venea din când în când la Sihãstria.

Cei doi pãrinti asternuti cu fetele la pãmânt n -au observat cã mai este cineva în bisericã. Si începând ei a se ruga din inimã, deasupra capetelor lor se ridica o flacãrã de luminã strãvezie, care se tot mãrea. Era flacãra haricã a Duhului Sfânt, care crestea pe mãsura rugãciunii celor doi bãtrâni. Preotul, nemaivãzând vreodatã asa ceva, se uimea de aceastã minune si, cãzând în genunchi, se ruga si el.

Dupã putinã vreme, acea flacãrã haricã s -a micsorat încetîncet pânã s-a stins.

Apoi cei doi bãtrâni s-au sculat în picioare, au fãcut trei metanii, au sãrutat sfintele icoane si au plecat fiecare la chilia sa.

Iatã deci cã si în zilele noastre mai sunt cãlugãri cu viatã sfântã, care au darul rugãciunii de foc! Numele lor nu sunt cunoscute nici pânã astãzi. Dar unii bãtrâni îmbunãtãtiti ne spun cã erau pãrintii Ianuarie si Casian, ucenicii Pãrintelui Cleopa.

Însã aceasta rãmâne o tainã a lui Dumnezeu!

DESPRE O CRESTINA CARE AVEA DARUL DUMNEZEIESTII RUGACIUNI

Ne vorbea Pãrintele Cleopa despre o altã minune de tainã petrecutã tot în biserica Mãnãstirii Sihãstria:

''În iarna anului 1971, eram de rând la Sfântul Altar. Am venit la bisericã la ora 4 dimineata si îmi fãceam rugãciunile pentru Sfânta Împãrtãsanie în fata Sfintei Mese. Nu dupã mult timp intrã o femeie sã se roage, care venise de cu searã la mãnãstire. N-o cunosteam. Se ruga încet pe la toate icoanele si fãcea mereu metanii. Nu stia cã mai este cineva în bisericã, cãci era întuneric, fiind timp de

iarnã. Vãzând eu cã se roagã atât de stãruitor, m-am uitat prin sfintele usi sã vãd cine se roagã cu atâta credintã. Femeia stãtea în genunchi în mijlocul bisericii, cu mâinile ridicate în sus si zicea din toatã inima aceste cuvinte: ''Doamne, nu mã lãsa! Doamne, nu mã lãsa!''

Atunci am vãzut o luminã gãlbuie în jurul capului ei si mam înspãimântat. Apoi femeia a cãzut cu fata la pãmânt si se ruga fãrã glas. Raza de luminã de deasupra ei se fãcea tot mai mare si se ridica deasupra capului. Dupã putin timp lumina s-a stins încet, iar femeia sa ridicat si a iesit din bisericã. Era o femeie de la tarã.

Iatã deci cine are darul rugãciunii! Iatã cã mirenii ne întrec pe noi, cãlugãrii! Eu fãceam proscomidia si de mare emotie am început a plânge cu copia în mânã.

Numai Dumnezeu stie câti alesi are în aceastã lume!''

PELERINAJ LA MORMÂNTUL DOMNULUI SI LA MUNTELE SINAI

În toamna anului 1974, la zece ani de la reîntoarce-rea sa din pustie, mai multi pelerini din tarã, împreunã cu Pãrintele Cleopa si Protosinghelul Ioil Gheorghiu, am plecat sã ne închinãm la Mormântul Domnului si la celelalte locuri sfinte.

Aceasta a fost una dintre cele mai mari bucurii din viata Pãrintelui Cleopa. Primul si cel mai sfânt drum pe care l-am fãcut împreunã în cetatea sfântã a Ierusalimului, a fost închinarea la Mormântul Domnului. Apoi am urcat pe Golgota si am sãrutat Sfânta Cruce, pe care S-a rãstignit Hristos pentru mântuirea noastrã si a întregii lumi. Acolo am ascultat Sfânta Liturghie si, dând slavã Mântuitorului nostru Iisus Hristos, am mers în pelerinaj la celelalte locuri sfinte din Ierusalim, cu sufletele pline de bucurie si emotie.

În zilele urmãtoare ne -am închinat pe Muntele Sion, unde a adormit Maica Domnului, precum si la mormântul Proorocului David. Apoi am coborât în grãdina Ghetsimani si ne-am închinat la mormântul Maicii Domnului si la toate locurile sfinte de aici. Cu Noul Testament în mânã am urcat pe Muntele Mãslinilor si am poposit la cele douã mari mãnãstiri ortodoxe de maici: ''Sfânta Maria Magdalena'' si ''Eleon'', unde se nevoiau si zece monahii românce.

Asa am strãbãtut Tara Sfântã pânã în Galileea, în orasul Nazaret, unde Maica Domnului a primit vestea întrupãrii lui Hristos. Cel mai mult dintre noi însã se bucura Pãrintele Cleopa, care gustase din atâtea necazuri ale acestei vieti!

Alt popas lam fãcut în orasul Cana Galileii si la fântâna Samarinencii. De aici am ajuns la râul Iordan, în care S-a botezat Iisus Hristos, Mântuitorul lumii, si ne-am reîntors la Ierusalim.

Apoi am plecat spre Betleem, orasul unde Sa nãscut Hristos Domnul. Aici am zãbovit o zi, cerând Mântuitorului sã se nascã duhovniceste si în inimile si sufletele noastre.

Dupã alte câteva zile am plecat cu totii, cale de peste trei sute de kilometri, spre Muntele Sinai pe care Moise a primit Tablele Legii. Pe aici a condus Moise poporul ales spre Tara Sfântã. Doamne, cât de pustiu este locul acesta si cât de binecuvântatã este tara noastrã, România, umbritã si ocrotitã de bunãtatea Ta cea mare!

În zare se vedea ca o cetate nebiruitã a Ortodoxiei Mãnãstirea Sfânta Ecaterina, unde se aflã moastele marii mucenite. Aici suntem primiti cu multã bunãvointã de Mitropolitul Damianos, staretul mãnãstirii.

A doua zi am urcat pe vârful muntelui unde Sfântul Prooroc Moise a primit Tablele Legii. Apoi ne-am întors din nou spre Sfânta Cetate a Ierusalimului, dând slavã lui Dumnezeu pentru toate.

Dupã ce ne închinãm iarãsi la Mormântul Domnului, vizitãm satul Ain Karem, locul de nastere al Sfântului Ioan Botezãtorul, apoi Ierihonul si mãnãstirile de pe Valea Iordanului. La 30 octombrie ne reîntorceam în tarã.

PELERINAJ LA MUNTELE ATHOS SI ALTE LOCURI SFINTE

Dupã trei ani de la primul pelerinaj, în septembrie 1977, un grup de patru pãrinti din Mãnãstirea Sihãstria în frunte cu Arhimandritul Cleopa Ilie, am plecat cu trenul spre Muntele Athos.

Athosul, numit si ''Grãdina Maicii Domnului'', este al doilea loc sfânt al lumii crestine, dupã Mormântul Domnului. Athosul este paradisul tãrilor ortodoxe, unic în lumea crestinã.

Ajungem la Tesalonic, capitala Macedoniei antice, unde ne întâmpinã câtiva monahi români. O zi întreagã vizitãm mãnãstirile si bisericile vechi ale Greciei de Nord, apoi plecãm spre Muntele Athos.

În zare se contureazã unele mãnãstiri atonite, portul Dafne si vârful înalt de peste 2000 de metri al Muntelui Athos. Totul ni se pare ca o minune dumnezeiascã.

Muntele Athos este o limbã îngustã de pãmânt, cu o suprafatã de 339 kilometri pãtrati, lungã de peste 80 kilometri, care adãposteste pe ambele laturi 20 de mãnãstiri mari, peste 15 schituri si aproape 200 de chilii mici si mari, în care se nevoiesc peste 1500 de cãlugãri greci, sârbi, rusi, români si bulgari.

Dupã douã ore de cãlãtorie cu vaporul, coborâm în portul Dafne, apoi urcãm spre Kareia, capitala Sfântului Munte. Dupã ce obtinem viza de intrare în Muntele Athos, pornim spre Schitul Românesc Prodromul, unde poposim douã zile.

Sâmbãtã noaptea, la slujba Utreniei a fost tuns în monahism rasoforul Ioan, unul din ucenicii Pãrintelui Cleopa, care l-a si luat sub mantie. Tunderea a fost oficiatã de Arhimandritul Victorin, staretul Mãnãstirii Sihãstria, care i-a dat numele de Ioanichie.

Apoi sa sãvârsit Sfânta Liturghie, iar Pãrintele Cleopa a rostit un frumos cuvânt duhovnicesc. Dupã masã am vizitat toate pesterile si chiliile pustnicesti din jurul Schitului Prodromul, iar a doua zi am plecat sã ne închinãm în marile mãnãstiri atonite vestite în toatã lumea.

Primul popas îl facem la Mãnãstirea Marea Lavrã. Aici ne închinãm la mormântul Sfântului Atanasie Atonitul din pridvorul bisericii.

În continuare vizitãm chiliile românesti de la Schitul Lacu si Mãnãstirile Iviru, Cutlumus si Stavronichita. Toate au fost înnoite de voievozii moldoveni si munteni, care le dãdeau ajutoare si danii an de an. Cel mai mult ne-a miscat icoana Maicii Domnului, numitã ''Portãrita'', de la Mãnãstirea Iviru, unde neam închinat cu totii, în frunte cu Pãrintele Cleopa. În drum spre Kareia, am fãcut un scurt popas la chilia vestitului sihastru, Paisie Aghioritul, un mare cuvios cinstit si cãutat de întreaga Grecie, care ne-a uimit cu sfintenia si smerenia sa.

Apoi ne închinãm la icoanele fãcãtoare de minuni de la Mãnãstirile Protaton din Kareia, Pantocrator, Esfigmenu si Vatopedu, unde se aflã multe moaste si câteva icoane fãcãtoare de minuni. La Vatopedu Stefan cel Mare a construit o arsana, care se pãstreazã în bunã stare si astãzi.

Continuãm pelerinajul spre Mãnãstirea Hilandar. De aici traversãm muntele si poposim la Mãnãstirea Zografu, ctitoritã din temelie de Stefan cel Mare si Sfânt între actitoritã din temelie de Stefan cel Mare si Sfânt între a 1502, cu hramul Sfântul Mare Mucenic Gheorghe.

Ne închinãm apoi la mãnãstirile de pe versantul vestic al Muntelui Athos, si anume: Mãnãstirea Dochiaru, ctitoritã în întregime de Alexandru Lãpusneanu în secolul XVI; Mãnãstirile Xenofont si Pantelimon. În continuarea pelerinajului nostru, vizitãm Mãnãstirile Xeropotamu, Simonos Petra, ctitoria lui Mihai Viteazul; Filoteu, Grigoriu, ctitoria lui Stefan cel Mare; Dionisiu, ctitoria lui Neagoe Basarab; si Mãnãstirea Sfântul Pavel.

Auzind egumenii atoniti de venirea Arhimandritului Cleopa în Muntele Athos, o bunã parte dintre ei l-au solicitat sã rosteascã cuvânt de folos la obstea mãnãstirilor lor. Astfel, a tinut cinci predici duhovnicesti cu continut patristic si filocalic deosebit, care au mângâiat multe suflete tinere si au fãcut ecou în toatã Grecia, o bunã parte dintre ele publicându-se.

Pãrãsind Sfântul Munte al Athosului, vizitãm Atena cu mãnãstirile din împrejurimi si mergem la marele duhovnic Porfirie, care avea darul înaintevederii. Un adevãrat sfânt din zilele noastre. El se nevoia într-un mic schit din Atica. De aici plecãm în insula Kerkira (Corfu) la moastele Sfântului Spiridon, pentru care Pãrintele Cleopa avea mare evlavie.

A doua zi, fiind Duminicã, slujim împreunã Sfânta Liturghie, iar Pãrintele Cleopa este invitat sã tinã un cuvânt duhovnicesc la Mãnãstirea Platitera din oras. Seara târziu plecãm cu vaporul spre Italia, la moastele Sfântului Ierarh Nicolae, mare fãcãtor de minuni, la dorinta stãruitoare a Pãrintelui Cleopa, care voia sã le sãrute mãcar o datã în viatã si sã-i cearã ajutorul.

La orele 10 dimineata am sosit la Bari, unde se aflã catedrala cu moastele Sfântului Nicolae. Aici toti ne-am închinat cu lacrimi la racla lui, care se pãstreazã sub altarul bisericii mari, si i-am cerut ajutorul si mijlocirea sa pentru noi si pentru tarã. Apoi Pãrintele Cleopa a citit cu lacrimi prima parte a Acatistului Sfântului Nicolae, iar noi ceilalti am continuat, cântând cu totii: ''Bucurã-te, Nicolae, mare fãcãtor de minuni!'' A fost un moment de mare emotie, pe care nu-l putem uita.

De aici am plecat la Roma si am vizitat catacombele Sfântul Calist si Sfântul Sebastian. Apoi am fãcut un popas la Mãnãstirea Celie din Iugoslavia, la marele teolog sârb Iustin Popovici. Toti doream sã vorbim cu acest dogmatist si teolog cunoscut în întreaga lume, care avea domiciliul fortat în aceastã mãnãstire.

Timp de douã zile Arhimandritii Iustin si Cleopa s -au întretinut duhovniceste prin translator. Apoi Pãrintele Cleopa i- a cerut un sfat de tainã. Ar fi dorit sã rãmânã pânã la sfârsitul vietii în Muntele Athos, dar era în îndoialã. Atunci Arhimandritul Iustin ia spus: ''Pãrinte Cleopa, dacã te duci în Sfântul Munte, mai adaugi o floare în ''Grãdina Maicii Domnului''. Dar pe credinciosi cui îi lasi? Acolo te rogi numai pentru sfintia ta. Dar în tarã te rogi pentru toti si poti aduce la Dumnezeu multe suflete lipsite de povãtuitori! Si eu m-am nevoit un timp în Muntele Athos, dar pe urmã m-am reîntors sã fac misiune în tarã.

Eu zic sã rãmâi în tarã, sã te mânt uiesti si pe sfintia ta si sã ajuti si la mântuirea altora. Aceasta este cea mai mare faptã bunã a cãlugãrilor de astãzi. Mai ales acum, când ne luptãm cu necredinta, cu sectele, cu indiferentis-mul religios!''

Urmând sfatul sãu, Pãrintele Cleopa s-a întors acasã linistit!

IEROSCHIMONAHUL PAISIE SI ARHIMANDRITUL CLEOPA

Dintre toti duhovnicii mãnãstirilor noastre din a doua jumãtate a secolului XX, doi au fost recunoscuti în toatã tara ca fiind cei mai iscusiti. Acestia au fost Ieroschimonahul Paisie fiind cei mai iscusiti. Acestia au fost Ieroschimonahul Paisie 1990) si ucenicul sãu, Arhimandritul Cleopa Ilie (1912-1998).

Amândoi erau cercetati de numerosi credinciosi si monahi; amândoi aveau darul cuvântului si al lacrimilor. Amândoi au crescut în viatã mii de ucenici de toate vârstele, de la copii si oameni simpli de la tarã, pânã la intelectuali, preoti si ierarhi. Amândoi erau pãrinti harismatici si înainte-vãzãtori. Amândoi erau oameni de rugãciune si se jertfeau pentru mântuirea celor multi.

Îndeobste, acesti doi duhovnici iscusiti foloseau aceleasi mijloace duhovnicesti, dar fiecare avea specificul sãu.

Pãrintele Paisie avea o fire blândã, calmã, foarte afectivã. El nu putea respinge pe nimeni de la spovedanie, nu punea nici o conditie deosebitã. Vorbea foarte încet si rar, ierta usor si vãrsa lacrimi pentru fiecare, mai ales pentru mame, pentru copii si bolnavi. Apoi spovedea ziua si noaptea, întrucât avea multã lume la usã si se strãduia sã-i împace si sã-i multumeascã pe toti. De aceea nu dormea de obicei pe pat, ci atipea putin în scaunul de spovedanie si iarãsi continua.

Ori de câte ori îl chemai sau îi bãteai în usã, el întreba: ''Cine este acolo?'' Si dacã nu avea pe nimeni la spovedanie, zicea: ''Hai, vino!''

Printre altele, douã lucruri nu am putut afla în mod deosebit despre Pãrintele Paisie: niciodatã nu stiam cât si când mãnâncã si, de asemeni, când si cât doarme. Zilnic îi aducea ucenicul ceva de mâncare, asezând vasul pe un scaun.

Însã pânã nu termina spovedania credinciosilor care îl asteptau, pãrintele nu mânca nimic.

Când era liber, bãtrânul îsi lua sapa si iesea în grãdinã, cãci avea câteva straturi în jurul chiliei. Odatã l-a întrebat un duhovnic: ''Pãrinte Paisie, de ce te ostenesti atât de mult cu grãdina? Nu-ti ajunge osteneala cu credinciosii?'' Iar bãtrânul a rãspuns: ''Mai ies si eu la aer si mai lucrez câte oleacã la grãdinã, ca sã mai uit pãcatele cele mari care le aud la spovedanie! Cãci are obicei diavolul sã aducã mereu în mintea duhovnicilor pãcatele auzite la spovedanie, mai ales cele trupesti, pentru a le face ispitã. Apoi lucrez mai mult singur, ca sã mã pot ruga cu rugãciunea mintii si sã mã întãresc sufleteste. Altfel nu putem rezista în fata oamenilor si cuvântul nostru si rugãciunea nu au putere sã schimbe sufletele credinciosilor''.

Pãrintele Paisie nu dãdea canon prea aspru fiilor sãi duhovnicesti si tinea cont de vârsta, de râvna si de dragostea fiecãruia pentru Hristos. În general, le spunea sã repete în fiecare zi de sapte ori psalmul 50 si de 15 ori ''Tatãl nostru'', sã facã metanii cu rugãciunea ''Doamne Iisuse'', rugãciunile de dimineatã si de searã, Canonul Mântuitorului, Paraclisul si rugãciunea Maicii Domnului ''Milostivirea…''.

Tocmai de aceea era cãutat de multi si reusea sã salveze nu putine suflete pentru împãrãtia lui Dumnezeu!

Bãtrânul zicea credinciosilor care veneau la el pentru spovedanie: ''Sã ai rãbdare! Sã nu cumva sã tai din cruce!'' Adicã sã nu cârteascã si sã nu se deznãdãjduiascã în necazurile vietii. Plângea cu cei care îsi plângeau pãcatele si se bucura cu cei care se izbãveau de patimi. Ba, mai mult, Ieroschimonahul Paisie avea si oarecare dar al înainte-vederii. Unora le spunea sã nu plece la drum spre searã, ca sã nu pãtimeascã vreun necaz. Altora le spunea sã nu plece neîmpãrtãsiti de la mãnãstire si, dacã îl ascultau, toate le mergeau bine, cu binecuvântarea lui. De aceea, nici unul din ucenicii bãtrânului nu iesea din cuvântul sãu.

Între anii 1973-1985, Ieroschimonahul Paisie a fost pustnic la Schitul Sihla, schit dependent de Mãnãstirea Sihãstria, aproape de pestera Sfintei Teodora. Si aici a continuat aceeasi nevointã de sihastru si duhovnic, cãci veneau la sfintia sa mult mai multi credinciosi si monahi ca în Mãnãstirea Sihãstria. Nu avea odihnã nici ziua, nici noaptea, însã era împãcat sufleteste pentru cã toti se întorceau linistiti si bucurosi la casele lor.

În anul 1986, fracturându-si un picior, a fost adus la Sihãstria si a zãcut în pat pânã la sfârsitul vietii. Dar si aici avea zilnic cãlugãri, preoti, credinciosi si chiar ierarhi la spovedanie, cãci harul Duhului Sfânt îl întãrea ca sã-i multumeascã pe toti.

Arhimandritul Cleopa, fiind format si crescut de Ieroschimonahul Paisie la Schitul Cozancea, avea multe trãsãturi comune cu pãrintele sãu sufletesc. Aceeasi râvnã pentru Hristos, aceeasi dragoste pentru sfânta rugãciune, aceeasi milã pentru fiecare om, aceeasi milostenie pentru cei sãraci. Dar avea si însusiri duhovnicesti diferite de ale Pãrintelui Paisie.

Pãrintele Cleopa era un om foarte hotãrât, categoric, aspru cu sine si un mare nevoitor. Apoi era înzestrat de Dumnezeu în chip providential cu o memorie uimitoare si cu o mare dragoste pentru învãtãturile Sfintilor Pãrinti, încât cunostea mai multã teologie patristicã si practicã decât multi din cei licentiati în teologie.

Cunostea foarte bine Sfânta Scripturã, Vietile Sfintilor, Dogmatica, Dreptul Canonic, Filocalia si întreaga literaturã patristicã. De aceea era cãutat de multi intelectuali si teologi si tinea adevãrate prelegeri patristice si canonice la orice nivel.

Ca duhovnic, Pãrintele Cleopa era, de obicei, mai sever, în special cu cãlugãrii si cu teologii care nu stãpâneau bine pe Sfintii Pãrinti si Sfânta Scripturã si care nu pãstoreau cu fricã de Dumnezeu turma lui Hristos. Cu unii ca acestia pãrintele era întotdeauna aspru si categoric. El cerea preotilor si cãlugãrilor sã ducã o viatã crestinã exemplarã, ca sã fie luminã si cãlãuzã pentru oameni.

Însã cu copiii, cu mamele, cu bãtrânii si cu cei sãraci, Pãrintele Cleopa era foarte blând si milostiv si nimeni nu iesea din chilia lui fãrã un mic dar: o icoanã, o carte, o cruciulitã, câteva boabe de tãmâie, bani pentru cei lipsiti si obisnuita binecuvântare de plecare. În cazuri grave, cum spun canoanele Bisericii, pãrintele trimitea pe cei cu pãcate mari la episcopul locului, sã le facã cuvenita dezlegare si sã le rânduiascã canon de pocãintã.

Timp de aproape 54 de ani, cât a fost staret si duhovnic, Pãrintele Cleopa a crescut si a format pentru Hristos sute si mii de suflete cãlugãri, mireni si preoti - care îi respectau întotdeauna sfatul si împlineau dupã putere poruncile Mântuitorului nostru Iisus Hristos.

Iatã pentru ce Pãrintele Cleopa era atât de iubit si cãutat de toti. Pentru cã el spunea fiecãruia deschis, în putine cuvinte, tot ce trebuie sã facã pentru mântuirea sa.

Astfel, putem afirma cã acesti doi mari pãrinti duhovnicesti, Ieroschimonahul Paisie si Arhimandritul Cleopa, au renãscut din nou Mãnãstirea Sihãstria, în a doua jumãtate a secolului XX, dândui o dimensiune misionarã mult mai mare ca în trecut.

Avem sperantã în Dumnezeu cã aceastã laturã spiritualã va dãinui încã multi ani de acum înainte.

CARTILE SCRISE DE ARHIMANDRITUL CLEOPA

Întrucât Pãrintele Cleopa a fost un iscusit autodidact si cunostea bine Sfânta Scripturã, precum si o bunã parte din scrierile Sfintilor Pãrinti si Sfintele Canoane ale Bisericii Ortodoxe, la îndemnul unor ierarhi si teologi a început sã-si scrie atât predicile proprii, cât si unele cãrti cu continut patristic, teologic si moral. La aceasta a fost îndemnat în mod deosebit de Pãrintele Dumitru Stãniloae, cu care era foarte apropiat, si de Mitropolitul Antonie al Ardealului, care îi era ucenic.

Primele sale însemnãri din anii tineretii, precum însusi ne spunea, le-a asternut pe hârtie pe când avea ascultare la oile mãnãstirii. Dar, stiind cã le-a scris fãrã binecuvântare, sa cãit de aceasta si lea ars. Dupã ce a ajuns egumen la Sihãstria, iarãsi fãcea unele însemnãri pentru predici si scurte cuvinte de folos pe care le dãdea la frati sã le citeascã si sã se întãreascã duhovniceste.

Dupã plecarea sa ca staret la Mãnãstir ea Slatina, fiind înconjurat de mai multi pãrinti teologi, ca: Protosinghelul Petroniu Tãnase, Ierodiaconul Antonie Plãmãdealã, Ieromonahul Arsenie Papacioc si altii, Pãrintele Cleopa era îndemnat de ei sã scrie predici si alte cuvinte de folos pentru monahi si credinciosi. El însã cu greu s-a hotãrât sã scrie, fiind si foarte ocupat cu egumenia mãnãstirii.

Prezentãm aici pe scurt toate lucrãrile Pãrintelui Cleopa Ilie:

1. Prima scriere la care a colaborat direct Pãrintele Cleopa împreunã cu ceilalti pãrinti teologi de la Slatina, este intitulatã Scrisoare cãtre Sfânta Mãnãstire Vladimiresti. Ea a fost alcãtuitã la 14 octombrie 1954 în vederea combaterii dogmatice si canonice a unor grave abateri de la învãtãtura ortodoxã stabilitã de Sfintii Pãrinti.

2. Cuvânt de lãmurire în legãturã cu rãtãcirile stilistilor este a doua lucrare scrisã de Pãrintele Cleopa. Aceasta a fost realizatã în anul 1955, din încredintarea Sfântului Sinod al Bisericii Ortodoxe Române, în vederea lãmuririi si întoarcerii crestinilor de stil vechi din Moldova în sânul Bisericii mamã.

3. Predici pentru monahi (Predici filocalice) este cea mai reprezentativã lucrare a Pãrintelui Cleopa. Ea a fost scrisã la liniste, ''pe rãdãcina brazilor'', în timpul celei de-a treia -a treia 1962, fiind tipãritã în Editura Mitropoliei Moldovei si Bucovinei cu titlul Urcus spre înviere în douã editii: 1992 si 1998. Cartea contine 50 de predici cu caracter profund filocalic, destinate în special pentru monahi si pentru crestinii sporiti duhovniceste. Acest volum de predici a fost tradus si tipãrit si în limba greacã în anul 1988 la Tesalonic.

4. Spovedania arhiereilor.

Dupã reîntoarcerea sa din munti, ne povestea Pãrintele Cleopa acest cuvânt de tainã: ''Mã aflam într-un bordei, când mia venit gândul sã scriu un îndreptar de spovedanie pentru arhierei, dar eram în îndoialã dacã este bine sau nu sã-l scriu.

Soarele de dupã amiazã îmi bãtea în fatã. Am fãcut trei metanii si mam rugat sã-mi dea Dumnezeu pricepere sã termin cu bine aceastã lucrare.

Pe când mã închinam si mã pregãteam sã încep, am vãzut în razele soarelui un arhiereu îmbrãcat în vesminte care strãlucea de luminã si m-a binecuvântat cu mâinile amândouã. Atunci am înteles cã Dumnezeu mã binecuvânteazã sã fac aceastã lucrare si, însemnândumã cu Sfânta Cruce, am început sã scriu''.

sã scriu''.

1963, Pãrintele Cleopa, la îndemnul duhovnicului sãu, fiind bun cunoscãtor al Sfintelor Canoane, a întocmit si alte îndreptare de spovedanie, pentru personalul bisericesc.

5. Spovedania staretilor.

6. Spovedania ieromonahilor duhovnici.

7. Mãrturisirea generalã a cãlugãrilor.

8. Spovedania preotilor de mir.

9. Despre credinta ortodoxã este o altã carte esentialã a Pãrintelui Cleopa, care trateazã pe întelesul tuturor învãtãtura dogmaticã a Bisericii Ortodoxe, si a fost prefatatã de marele teolog român, Pr. D. Stãniloae. Ea a fost scrisã între anii 1975 1976 si tipãritã la Institutul Biblic Bucuresti în douã editii, 1981 si 1985.

Cartea a fost tipãritã si în a treia editie, la Episcopia Dunãrii de Jos, în anul 1991, cu titlul Cãlãuzã în credinta ortodoxã.

10. În anul 1984, când s-a publicat la Editura Episcopiei Romanului si Husilor primul volum din lucrarea Convorbiri duhovnicesti, semnatã de Arhimandritul Ioanichie Bãlan, între cei 60 de pãrinti care au colaborat, s-a numãrat si Pãrintele Cleopa cu zece convorbiri de mare însemnãtate, care au avut un deosebit ecou în rândul credinciosilor din toatã tara, întrucât trateazã multe probleme duhovnicesti si canonice din viata Bisericii.

În anul 1993 volumul a apãrut si în a doua editie la aceeasi editurã. Acest prim volum al Convorbirilor duhovnicesti a fost tradus integral în limba greacã în anul 1985, si partial numai convorbirile cu Pãrintele Cleopa – în italianã în 1991 si în englezã în 1994.

11. În anul 1988, apare de sub tipar volumul al doilea al Convorbirilor duhovnicesti, la care Pãrintele Cleopa contribuie cu patru convorbiri de mare folos pe diferite teme dogmatice, canonice si morale.

12. În anul 1994, convorbirile Pãrintelui Cleopa, în numãr de 14, extrase din cele douã volume de Convorbiri duhovnicesti amintite mai sus, au fost reeditate într-o editie specialã intitulatã Lumina si faptele credintei, la Mitropolia Moldovei si Bucovinei, Iasi. Volumul a fost retipãrit în anul 1999.

13. O altã lucrare mult asteptatã si utilã tuturor preotilor de parohie a fost volumul Predici la praznice împãrãtesti si la sfinti de peste an, tipãrit în douã editii, în anii 1986 si 1996, la Editura Episcopiei Romanului.

14. Dupã Predici la praznice si sfinti de peste an, s-a tipãrit si un volum de Predici la Duminicile de peste an, în douã editii, în anii 1990 si 1996, la aceeasi editurã a Episcopiei Romanului.

15. Valoarea sufletului, Galati 1991, Bacãu -1994.

16. Despre vise si vedenii, Bucuresti 1993, Bacãu 1994.

17-24. Ne vorbeste Pãrintele Cleopa, în 8 volume, Editura Episcopiei Romanului,

1995-1999.

25. Minunile lui Dumnezeu din zidiri, Editura Episcopiei Romanului, 1996.

26. Acatistier, Arhim. Cleopa Ilie si Ieroschim. Paisie Olaru, Editura Pelerinul, Iasi - 1996 si 1998.

''UNIVERSITATILE'' ARHIMANDRITULUI CLEOPA

Prima scoalã de formare duhovniceascã a deprins -o Pãrintele Cleopa în familie, din fragedã copilãrie. Evlavia si lacrimile mamei, bãrbãtia si statornicia tatãlui, ca si autoritatea moralã a Preotului Gheorghe Chiriac din satul natal, au pus o adevãratã temelie la formarea sufleteascã a Pãrintelui Cleopa si a fratilor sãi.

Când copiii au crescut mai mari, au început sã se apropie si mai mult de Dumnezeu prin rugãciune si fapte bune.

Îndepãrtându-se de casa pãrinteascã, copiii s-au apropiat duhovniceste de Schitul Cozancea si de Schimo-nahul Paisie Olaru. Cei trei frati, Vasile, Gheorghe si Constantin, au stat sub povãtuirea Pãrintelui Paisie peste 5 ani. În aceastã perioadã de timp, bãtrânul i-a învãtat sã fie ascultãtori, tãcuti, smeriti si nevoitori, si sã practice rugãciunea lui Iisus.

Sãmânta semãnatã de Pãrintele Paisie a cãzut în pãmântul cel bun al inimii lor si a început a da roade. În anul 1929 cei trei frati sau stabilit la Sihãstria, slujind întru toate lui Hristos, departe de casa pãrinteascã. Astfel, au urcat o treaptã duhovniceascã mult mai înaltã decât cele de pânã acum, fiecare dintre ei având ascultarea si nevointa sa personalã.

În anii 1931 si 1933, fratii mai mari ai Pãrintelui Cleopa, Vasile si Gherasim, au plecat la Domnul, fiind foarte sporiti duhovniceste. Constantin, supravietuind, a fost tuns în monahism în 1937 cu numele de Cleopa si crestea din zi în zi prin lucrarea faptelor bune. Din anul 1945, ajungând staret, a fãcut multã milostenie la sãraci si a salvat pe multi de la moarte în timpul foametei, prin aceasta urcând pe o altã treaptã a vietii duhovnicesti.

Dupã ce Pãrintele Cleopa s-a retras pentru a treia oarã în munti, între anii 1959-1964, cu darul lui Hristos, a ajuns la cea mai înaltã mãsurã de nevointã, la care putini pot ajunge în zilele noastre. Cãci se ruga neîncetat cu rugãciunea inimii, nu vorbea cu nimeni, cugeta permanent la moarte, nu avea nici un fel de avere, nici bani, nici altã mângâiere, decât mila lui Dumnezeu si rugãciunile Maicii Domnului. Acum dobândise si darul lacrimilor si pacea inimii si ar fi dorit sã nu se mai întoarcã în mãnãstire, cãci dobândise dulceata linistii si a rugãciunii. Aceasta a format cea mai înaltã universitate duhovniceascã pe care a absolvit-o Pãrintele Cleopa.

Dar bunul Dumnezeu nu a lãsat cu totul lipsiti de mângâiere pe credinciosii iubitori de Hristos. De aceea, îndemnat de Duhul Sfânt, Pãrintele Cleopa s-a reîntors în cele din urmã la Mãnãstirea Sihãstria, fãcând ascultare de Dumnezeu si de oameni, si a continuat aceeasi activitate duhovniceascã si misionarã, încã 34 de ani, arzând încet-încet pentru Hristos, ca o lumânare de cearã curatã, asteptând ziua si noaptea ceasul Învierii.

Când veneau la sfintia sa oameni din înalta societate profesori, teologi, demnitari - si îl întrebau ce studii are si unde lea fãcut, Pãrintele Cleopa le rãspundea cu zâmbetul pe buze: ''Vezi acolo dupã usã un bãt? Cu acesta am umblat eu cu oile. Vezi traista aceea din cui? În ea purtam cãrtile luate de la Mãnãstirea Neamt si le citeam la oi. Uite si opincile. Le vezi? Asta este stiinta mea!

Si scolile mele sunt la Tãciunele, la Piciorul Crucii, la Rãscoale, la Chita Micã, la Chita Mare, la Movila lui Dubãu, la Fagii Rari, la Pârâul Solomâzdrelor, la Piciorul Cucului, la Piciorul Rotunzii, la Pârãul Ruginii, la Râpa lui Coroi, la Piatra Dediului, la Poiana lui Iosif, la Poiana lui Serghie, la Poiana Arsitei si peste tot pe unde am umblat cu oile mãnãstirii mai mult de zece ani''.

Acestea sunt ''scolile'' si ''universitãtile'' în care s-a format duhovniceste Pãrintele Cleopa în cei 86 de ani ai vietii sale, slãvind pe Dumnezeu, slujind oamenilor si mângâind multimea ucenicilor sãi.

NEVOINTA DUHOVNICEASCA

Rugãciunea

Pãrintele Cleopa, când era mic, se ruga foarte mult cu rugãciuni din cãrti, pe care le stia pe de rost si le spunea mereu. În anii tineretii iubea cel mai mult citirea Psaltirii pe care o repeta zilnic. De asemeni, stia pe de rost Acatistul Mântuitorului, Acatistul Bunei Vestiri, Canonul de pocãintã cãtre Mântuitorul si Paraclisul Maicii Domnului, pe care le rostea zilnic. Totodatã, fãcea pânã la 300 - 400 de metanii si închinãciuni în fiecare zi.

De asemenea, se silea sã deprindã si rugãciunea inimii pe care o practica ziua si noaptea, când avea mai multã liniste. Fratii sãi, Vasile si Gherasim, deja deprinseserã aceastã rugãciune de tainã, fiind mult mai sporiti în lucrarea ei.

Ca egumen si apoi ca staret al Mãnãstirii Sihãstria, Arhimandritul Cleopa Ilie, fiind foarte ocupat în timpul zilei, se ruga mai mult noaptea. Dupã ce dormea douã ore pânã la Utrenie si alte douã ore dupã Utrenie, timp de trei ore, pânã dimineata, îsi fãcea toatã rânduiala pentru o zi. Însã cel mai mult a sporit în sfânta rugãciune în timpul celor zece ani de nevointã în munti, rugându-se lui Dumnezeu ziua si noaptea.

De multe ori povestea Pãrintele Cleopa ucenicilor sãi despre rugãciunea cea curatã a inimii, vorbind ca din partea altcuiva, care se nevoia în pustie: ''M-am întâlnit cu cineva care se chinuia cu foamea, cu setea, cu frigul, cu golãtatea în pãdure si mia spus cã a înnoptat odatã la un credincios. Fiind seara spre Duminicã, si-a fãcut rându-iala de rugãciune. La casa vecinã era o nuntã cu muzicã.

Pustnicul, f iind la rugãciune, avea în fatã o icoanã a Maicii Domnului. Stând el si cugetând, se gândea la cuvântul Sfântului Ioan Scãrarul, care zice: ''Unele cântãri mirenesti, îi pot ridica pe cei sporiti la cele mai înalte contemplatii''.

Deci, auzind muzica de la nuntã, si-a zis în sine: ''Dacã oamenii acestia stiu sã cânte asa de frumos, dar îngerii care laudã pe Maica Domnului, cum cântã ei în ceruri?'' Din aceastã simtire, i sa pogorât mintea în inimã si a stat în aceastã rugãciune peste douã ore, simtind multã dulceatã si cãldurã. Lacrimile îi curgeau continuu, inima i s-a înfierbântat, si-L simtea pe Hristos cum vorbea cu sufletul lui. Atâta mireasmã a Duhului Sfânt ia venit atunci si atâta cãldurã duhovniceascã a simtit, încât îsi zicea: ''Doamne, vreau sã mor în clipa aceasta!''

Dupã douã ore, i -a iesit mintea din inimã si a rãmas cu o mâhnire dulce, o bucurie, o mângâiere si o cãldurã duhovniceascã deosebitã si timp de o lunã de zile, pe cerul inimii lui nu sa mai ridicat ceva din lumea aceasta. Cãci lacrimile izvorâte în timpul acestei rugãciuni, fiind de la Duhul Sfânt, spalã orice întinãciune, orice imaginatie pãcãtoasã si rãmâne sufletul curat''.

Mai spunea Pãrintele Cleopa si acestea despre rugãciune:

''Când se pogoarã mintea în inimã, atunci inima se deschide si iar se închide.

Adicã inima înghite pe Iisus si Iisus înghite inima noastrã. În clipa aceea Mirele Hristos Se întâlneste cu mireasa, adicã cu sufletul nostru!''

Dacã îi cerea cineva Pãrintelui Cleopa cuvânt de folos pentru rugãciunea inimii, vorbea ca despre altcineva, ca sã nu stie nimeni lucrarea lui. De aceea ucenicii sãi din Mãnãstirea Sihãstria nu stiau cum si cât se ruga si la ce mãsurã ajunsese cu sfânta rugãciune. Însã darul lacrimilor nu l-a pãrãsit pânã ce s-a mutat la cele ceresti.

Pãrintele Cleopa, având darul rugãciunii, se ruga pentru toti cei ce-i cereau ajutor.

Dacã cineva se chinuia în ceasul mortii si pãrintele era chemat sã citeascã rugãciunea de dare a sufletului, întotdeauna muribundul îsi dãdea sufletul cu pace în mâinile Domnului, chiar în timp ce se citeau molitfele.

Prin multã rugãciune si post îndelungat, Pãrintele Cleopa dobândise darul rãbdãrii, al ascultãrii, al întelepciunii, al frumoasei grãiri si al memoriei luminate, prin care uimea pe multi.

În ultimii douãzeci de ani, Pãrintele Cleopa se ruga foarte mult, pânã la 14-15 ore pe zi, si avea momente de tainã, când nu voia sã vorbeascã cu nimeni, nici chiar cu ucenicul sãu de chilie. Avea si locuri de tainã pentru rugãciune. Când era mai în putere, se ruga în pãdure sau pe munte. În anii de bãtrânete se ruga mai mult în chilie, singur. Alt loc preferat era stupina mãnãstirii, unde avea o micã chilie si unde îsi pãstra cãrtile si manuscrisele.

Rugãciunea sa cea mai puternicã era însã cea de noapte, stând singur în chilia sa sau în marginea pãdurii, cãci iubea foarte mult natura, oile si toatã zidirea lui Dumnezeu. De altfel, fiecare frazã, fiecare cuvânt rostit de sfintia sa era o rugãciune si o binecuvântare pentru cel care îi cerea ajutorul. Însã viata sa de rugãciune rãmâne pentru noi toti o tainã necunoscutã a sufletului sãu.

Postul

Deprins din copilãrie cu postul, cu rugãciunea si cu ascultarea, Pãrintele Cleopa era de mic pregãtit sufleteste pentru o nevointã monahalã deosebitã.

În casa pãrintilor sãi se pr acticau în mod deosebit postul si rugãciunea. Cãci nu se întâmpla niciodatã sã mãnânce vreunul din copii mâncare de dulce în zilele de post. De asemeni, când erau mai mari si pãsteau oile în preajma Schitului Cozancea, nici unul din cei trei frati nu mânca de dulce lunea, miercurea si vinerea, fiind încredintati cã, dacã ar îndrãzni sã facã una ca aceasta, Domnul i-ar pedepsi. De obicei, la începutul Postului Mare, tineau trei zile de post dupã rânduialã.

La Sihãstria, toti fratii si pãrintii posteau comple t primele trei zile din Postul Mare, dupã tipic. Apoi, a doua masã o primeau vineri seara. În celelalte zile ale postului, mâncau o datã în zi, fãrã ulei, afarã de sâmbãtã si Duminicã. În ultima sãptãmânã a Postului Mare, primeau o masã pe zi spre searã, iar din Joia Mare pânã la Sfintele Pasti tineau post deplin.

Cel mai mare postitor în Schitul Sihãstria a fost egumenul Ioanichie Moroi, care postea de luni pânã sâmbãtã, multuminduse doar cu Sfânta Împãrtãsanie si cu prescura ce se cuvenea preotului.

Imit ând pe staretul sãu, Arhimandritul Cleopa nu mânca nimic în prima sãptãmânã a Postului Mare, de luni pânã sâmbãtã. În celelalte sãptãmâni mânca o datã în zi, seara, fãrã ulei. Iar în ultima sãptãmânã a Postului Pastelui, mânca o datã în zi de luni pânã în Joia Mare si apoi nu mai gusta nimic pânã la Sfânta Înviere.

Aceastã rânduialã de masã a respectat -o în tot timpul vietii sale. Dar celor care erau bãtrâni, bolnavi, ca si fratilor tineri, le îngãduia sã mãnânce de douã ori în zi, martea, joia, sâmbãta si Duminica si în celelalte zile o masã pe zi la orele trei dupã amiazã. Celor care nu puteau respecta aceastã rânduialã, li se îngãduia, cu binecuvântare, sã mãnânce si de douã ori pe zi.

Uneori Pãrintele Cleopa se retrãgea în pãdure la bordeiul sãu, în tãcere si rugãciune pentru o zi sau douã. De asemeni, în perioada postului, vorbea foarte putin si se ruga în tainã lui Dumnezeu, de cele mai multe ori cu lacrimi. Însã despre aceastã nevointã nu ne vorbea aproape nimic.

Când era în pustie, mânca numai un cartof pe zi si alte buruieni pe care le mai gãsea. Spunea ucenicilor sãi cã la un lãsat de sec spre Postul Nasterii Domnului, a avut doi cartofi si o sfeclã si i s-a pãrut cã are mâncare ca la un praznic.

Ascultarea

Pãrintele Cleopa a fost un pãrinte al ascultãrii, din copilãrie pânã în ceasul mortii.

Orice poruncã îi dãdea staretul sãu, o împlinea cu sfintenie, fãrã nici un murmur.

Orice cuvânt de învãtãturã îi spunea cineva, cãuta sã-l împlineascã cu bucurie si smerenie. Oricine îl chema din frati sã-l ajute, el venea cel dintâi. Nimeni altul dintre vietuitorii Sihãstriei, nu era mai ascultãtor, mai hotãrât si mai statornic decât el. Pentru aceea era mai iubit decât toti ceilalti tineri si fiecare se folosea de asezarea lui duhovniceascã.

Este destul sã ne reamintim cum a fost ales egumen. Cu toate cã Schitul Sihãstria era ars, sãrac si lipsit de toate, prin ascultarea si jertfa sa, fiind umbrit de harul Duhului Sfânt, a reusit în câtiva ani sã înnoiascã în întregime schitul, sã-l ridice la rang de mãnãstire, sã adune în jurul sãu zeci de vietuitori tineri si sã închege o obste monahalã deosebitã. Toate acestea lea realizat cu ajutorul Maicii Domnului, datoritã întâi de toate deplinei sale ascultãri. Ascultare fatã de Dumnezeu, fatã de ierarhul locului si fatã de duhovnicul sãu.

Dacã pe lângã ascultare adãugãm si râvna sa pentru cele sfinte si nevointa sa de tainã si blândetea sa, întelegem mai bine personalitatea Pãrintelui Arhimandrit Cleopa Ilie.

Lacrimile

Pãrintele Cleopa avea de mic darul lacrimilor la rugãciune si adeseori se ascundea sã nu-l vadã cei din jur. În mãnãstire lãcrima în timp ce slujea Sfânta Liturghie, mai ales în timpul Sfintei Epicleze. Dar cel mai mult îl cerceta Dumnezeu cu lacrimi în anii de retragere în munti, mai ales când sãvârsea si rugãciunea inimii.

De multe ori însã, Pãrintele Cleopa a fost vãzut de ucenici lãcrimând pe când se ruga în chilia sa la bãtrânete, cãci lacrimile îi dãdeau o mare bucurie si mângâiere.

Cugetarea la moarte

Urmând fratilor sãi mai mari, Pãrintele C leopa cugeta adeseori la moarte, mai ales noaptea. Când era mai tânãr, stãtea de veghe câte o orã-douã în cimitirul mãnãstirii, îndeosebi lângã mormintele fratilor sãi, unde aprindea lumânãri si se ruga pentru odihna sufletelor lor. Apoi, citind Vietile Sfintilor, se minuna de chinurile mucenicilor si ale cuviosilor, care primeau moartea cu bãrbãtie pentru dragostea lui Hristos si se întãrea duhovniceste.

Rãbdarea

Pãrintele Cleopa a fost un om al rãbdãrii si al îndelungiirãbdãri în toatã viata sa.

Cãci numai prin rãbdare, statornicie si rugãciune a reusit sã creascã atâtea suflete pentru Hristos si a povãtuit ani de zile mãnãstirile încredintate lui.

Fiind urmãrit si supravegheat de securitate, el nu se temea, nici nu ura pe nimeni, cãci avea în sufletul sãu pe Hristos si stia cã fãrã rãbdare, fãrã rea pãtimire si ispite nu ne putem mântui. De aceea, când vreun pãrinte venea la el tulburat si-i cerea sfat, el îi amintea cuvintele marelui duhovnic Vichentie Mãlãu, care zicea adeseori ucenicilor sãi: ''Ascultã frate: rãbdare, rãbdare, rãbdare… Si când ti se va pãrea cã ai sfârsito, o iei de la capãt: rãbdare, rãbdare, rãbdare… Rãbdare pânã la usa mormântului. Rãbdare pânã la sfârsit, nu pânã la prãsit!''

Linistea

Dupã ce termina spovedania, Pãrintele Cleopa se retrãgea la liniste, mai ales noaptea, în marginea pãdurii sau în cimitir, unde se ruga singur. Aici zicea rugãciunea lui Iisus, pe care o practica încã din tinerete. Linistea îi odihnea sufletul, îl îndemna la rugãciune si îl umplea de pace duhovniceascã. Iar când îl cerceta Dumnezeu cu darul lacrimilor se retrãgea la un loc tãinuit si se ruga multã vreme pânã ce Dumnezeu îi rãcorea sufletul.

Dupã ce gustase bucuria linistii din anii pribegiei, Pãrintele Cleopa ar fi vrut sã rãmânã pentru totdeauna în viata de singurãtate, cãci linistea este mama rugãciunii, a lacrimilor si a bucuriei duhovnicesti. Dar porunca ascultãrii l-a îndemnat sã se întoarcã iarãsi în obstea sa.

Smerenia

Un alt mare dar al Pãrintelui Cleopa a fost smerenia, care este una din trãsãturile principale ale sfinteniei.

Zicea pãrintele: ''Eu sunt poreclit cãlugãr. Pentru cã s-a întâmplat sã mã numesc cãlugãr, dar cãlugãr nu m-am fãcut niciodatã în viatã, cã a te face cãlugãr este mare lucru. Cum sã spun eu cã sunt monah înaintea oamenilor, dacã înaintea lui Dumnezeu nu sunt? Cãlugãrul trebuie sã fie înger în trup, nu asa cu viatã lumeascã, cum o duc eu în pãcate si neputintã!''

Sfintenia cea adevãratã are ca trãsãturã principalã smerenia si pocãinta. Pãrintele Cleopa se smerea, pomenind mereu cuvintele din Sfânta Scripturã: Smeritu-m-am si m-a mântuit.

''Eu sunt un om sec, zicea odatã Pãrintele. Un pom numai cu frunze. Mori de foame lângã el. Sfântul Isaac Sirul zice: ''Cuvântul fãrã lucrare se aseamãnã cu cel ce zugrãveste apã pe pereti si poate sã moarã de sete lângã ea''. Asa este la mine.

Cu mine mori de foame. Îti spun tie si eu nu fac nimic. Ce vii la o vacã stearpã? Tu vii sã-ti vorbesc aici degeaba? Dar numi spui: Pãrinte, dar dormi toatã noaptea, mãnânci totdeauna, n-ai paza mintii, nai rugãciune, n-ai lacrimi, n-ai zdrobirea inimii. Nu mã întrebi de trezvia atentiei, nu mã întrebi de lucrarea cea dinãuntru...''.

PARINTELE CLEOPA, UN MARE STARET MISIONAR

Predica

Dupã ce Pãrintele Cleopa a fost rânduit egumen al Schitului Sihãstria, la începutul anului 1945, cel dintâi lucru pe care la fãcut a fost împodobirea bisericii cu slujbe si cântãri dintre cele mai frumoase. Apoi a început sã predice, hrãnind duhovniceste din cuvintele Sfintilor Pãrinti, atât pe cãlugãri si pe frati, cât si pe credinciosi. Cãci, într-adevãr, nu era în partea locului un alt pãrinte duhovnicesc din mãnãstirile nemtene, care sã vorbeascã mai frumos, mai cald si mai convingãtor decât el. Aceasta, atât datoritã memoriei sale uimitoare, cât si cunostintelor scripturistice si patristice pe care le adunase din fragedã tinerete.

Cuvântul viu, cu care hrãnea pe toti, a atras la Sihãstria tot mai multi credinciosi din sate si orase, care veneau sã asculte sfintele slujbe si predica Pãrintelui Cleopa. Datoritã învãtãturilor sale atât filocalice, cât si aghiografice, au îmbrãtisat viata monahalã numerosi tineri, care mai târziu au ajuns cãlugãri buni si preoti iscusiti.

Apãrarea dreptei credinte

A doua virtute ce a împodobit sufletul Pãrintelui Cleopa a fost apãrarea cu sfintenie a dreptei credinte. Sfintia sa combãtea cu multã întelepciune si hotãrâre sectele de tot felul si pe cei ce erau amãgiti de ele.

Sa întâmplat de mai multe ori sã întoarcã grupuri mari de crestini la Ortodoxie, mai ales din Bucovina, care fuseserã amãgiti de sectanti. Pentru aceea Arhimandritul Cleopa a fost recunoscut la în tara întreagã ca un mare misionar si apãrãtor al Ortodoxiei din a doua jumãtate a secolului XX. Aceasta o confirmã si scrierile sale, peste zece la numãr, care au întãrit în dreapta credintã pe multi crestini îndoielnici, unele alcãtuite la porunca Sfântului Sinod, la îndemnul unor ierarhi sau teologi de seamã.

În acelasi scop, sfintia sa era chemat la slujbe misionare, la sfintiri de biserici, la întâlniri cu credinciosii prin sate si orase, si reusea întotdeauna sã atragã pe multi la dreapta credintã si sã combatã învãtãturile sectare. De asemenea ori de câte ori veneau grupuri de crestini de alte credinte si vorbeau cu sfintia sa, se întorceau înapoi umiliti.

Milostenia

O altã virtute fundamentalã care l -a caracterizat toatã viata pe Arhimandritul Cleopa a fost milostenia. Sfintia sa nu avea nici un fel de avere personalã, dar fãcea multã milostenie din cele ce aduceau credinciosii. Zilnic veneau vãduve, cersetori, oameni sãraci, mame cu multi copii, orfani si bolnavi si primeau de la Pãrintele Cleopa drept ajutor bani, haine, alimente, cuvinte de mângâiere, si toti se întorceau acasã multumiti, dând laudã lui Dumnezeu.

Unde a fost Pãrintele Cleopa staret, a rânduit ca toti credinciosii care veneau la mãnãstire, indiferent de numãr, sã mãnânce la masa de obste.

Povestea unul din ucenicii sãi de la Slatina, cã odatã, pe când era o sãrbãtoare si veniserã multi oameni, le mai rãmãseserã doar putine alimente. Dacã s-ar fi dat masã si la credinciosi, nu ar mai fi rãmas provizii deloc. Atunci bucãtarul i-a zis staretului:

- Pãrinte Cleopa, dacã punem pentru toti masã acum, n- o sã mai avem ce mânca. Ce sã facem?

Atunci pãrintele Cleopa, care nu-si punea niciodatã nãdejdea în cele trecãtoare, a spus:

- Frate, pune tot ce ai! Pune tot!

Întradevãr, dupã trei ore au venit niste credinciosi si au adus tot felul de alimente, care au ajuns obstii pentru o bunã perioadã de timp.

Însã cea mai mare milostenie a Pãrintelui a rãmas tot cea duhovniceascã rugãciunea pentru toti, spove-dania, predica, sfaturile, scrisul.

Duhovnicia

Pãrintele Cleopa a fost unul dintre cei mai iscusiti duhovnici din tarã din a doua jumãtate a secolului XX, stiind cum sã câstige sufletele oamenilor pentru Împãrãtia lui Dumnezeu. Sfintia sa nu numai cã mãrturisea, ci dãdea si multã sperantã fiilor sãi duhovnicesti, dovedindu-se un adevãrat îndrumãtor pe calea mântuirii. Nimeni nu iesea de sub epitrahilul sãu tulburat, nemultumit sau cu îndoialã.

Pr in exemplul vietii sale Cuviosia sa atrãgea multe suflete în viata monahalã, care deveneau apoi fii duhovnicesti ai lui pentru toatã viata si ajungeau cãlugãri si preoti iscusiti. El îndemna duhovnicii sã aibã mare grijã de fiii lor sufletesti, sã-i cerceteze la chilii, sã le dea canon dupã puterea lor, sã-i mãrturiseascã sãptãmânal si sã-i împãrtãseascã la 30-40 de zile cu Preacuratele Taine. Astfel, încã din tinerete ajunsese un mare duhovnic, la care se mãrturiseau numerosi preoti, stareti si chiar arhierei.

Preacuviosia sa, timp de peste 50 de ani, a fost pãrintele si duhovnicul cu cei mai multi fii sufletesti din tara noastrã. El a fost rânduit de Dumnezeu sã fie un pãrinte al mângâierii, al bucuriei, al nãdejdii si al bunei sfãtuiri, ca o adevãratã mamã duhovniceascã, cãci toti ieseau întãriti sufleteste din chilia lui.

Începând din anul 1945, când a primit hirotonia în preot si hirotesia în duhovnic, pânã la sfârsitul vietii sale - 2 decembrie 1998 , Pãrintele Cleopa spovedea zilnic oameni de toate vârstele si categoriile sociale, îndemnându-i pe toti pe calea mântuirii si a bucuriei, prin harul dat lui de Dumnezeu, sã pãrãseascã pãcatele fãcute, sã se cãiascã pentru ele si sã punã început de pocãintã, el însusi fiind un om al pocãintei.

Pentru aceast a, numele sãu s-a fãcut cunoscut în toatã tara si chiar peste hotare, bucurându-se de un respect deosebit. El va rãmâne încã multã vreme pentru majoritatea credinciosilor care l-au cunoscut nu doar un teolog, nu numai un mare si neîntrecut predicator, nu numai un rugãtor înaintea lui Dumnezeu pentru fiecare, ci va rãmâne si un neegalat pãrinte duhovnicesc!

Darul deosebirii

Un alt mare dar al bãtrânului era si darul deosebirii. Pãrintele nu dãdea un sfat identic pentru doi oameni care aveau aceeasi problemã. Unuia îi spunea ceva, altuia altceva. Cãci stia inimile credinciosilor, prin darul lui Hristos.

Stia dacã cineva venea pentru iscodire sau cu credintã. Stia si cât putem purta, ca sã nu ne dea ceva mai greu, astfel încât sã nu cârtim. Pentru aceea multi veneau la Pãrintele Cleopa si îl întrebau ce drum sã aleagã în viatã, iar bãtrânul dãdea fiecãruia rãspuns asa cum îl inspira Duhul Sfânt, iar cei care ascultau, erau totdeauna multumiti duhovniceste.

SCRISOAREA PREOTULUI DIMITRIE BEJAN CATRE PARINTELE CLEOPA

Pãrinte Cleopa si Pãrinte Ioanichie,

Vã sãrut mâna la amândoi. Mâinile drepte. Mi -ati fost totdeauna foarte dragi si foarte apropiati pentru cã stiti ce vreti de la Dumnezeu. Sã mã ierte Pãrintele Cleopa, asa a fost în constiinta mea, de când lam vãzut si pânã astãzi, când fac aceastã declaratie, cã este cel mai curat cãlugãr la ora actualã din Ortodoxia româneascã.

Poate pe la Sfântul Munte sã se gãseascã oameni superiori cãlugãrilor nostri. Iar Pãrintele Ioanichie, el încã îl cautã pe Dumnezeu. Este supraocupat cu cãrti. Scrie!

Are darul de a scrie si de a rãspândi cuvântul lui Dumnezeu! Mai ales în partea practicã a crestinismului nostru. Sã-l ajute Dumnezeu sã-si facã ucenici!

Dacã Pãrintele Cleopa si Pãrintele Ioanichie nu lasã ucenici în urma lor, pustia se instaleazã la Sihãstria, si-i pãcat. Atâta duh: Paisie, Cleopa, Ioanichie si a mai fost staretul lor, pãrintele Ioanichie Moroi…

Acolo a fost un duh bun încã de la înfiintarea acestui schit care a devenit mãnãstire acum. As fi vrut sã mor acolo, dar cred cã Dumnezeu a hotãrât sã mor aici. Nu-s supãrat. Noi rãmânem cu trup, Pãrintele Cleopa si Pãrintele Ioanichie…

Cã trupul se dã firii de Dumnezeu zidite. Pânã când? Poate întro mie de ani, poate în mai putin. Ne prefacem. Rãsar flori din noi; rãsar copaci, urzici si spini!

Dacã sufletul nostru este bun la Dumnezeu, rãsare la cãpãtâiul nostru un prun sau un mãr sau un pom roditor; dacã nu, urzici si spini. Peste o mie de ani nimeni nu va sti de Cleopa si de Ioanichie. Veti fi în rai! Sã vã uitati de acolo, fãrã binoclu, la cãlugãrii de la Sihãstria; viitorii cãlugãri. Sã veniti si, cu ajutorul lui Dumnezeu, sã-i îndrumati. Este singura noastrã obste cãlugãreascã care a gãsit drumul direct la mântuire! Poate. Poate sã fie si cãlugãrii de la Frãsinei! Poate acolo sã fie si mai sporiti, pentru cã nu pãtrund femei în mãnãstire.

Pãrinte Cleopa si Pãrinte Ioanichie, sã faceti cãlugãri, dar mai târziu, pe la 30 de ani. Sã treacã întâi prin foc. Îl iei de pe bãncile scolii si-l faci preot la 18 ani? Sunt preoti chiar aici; sunt foarte tineri, care nu stiu si nici nu au auzit de canoane.

Trebuie crescuti ani de zile la umbra unui duhovnic; si încã un duhovnic bun, care sã fie bun, perfect si cu cunostinte depline.

Sunt unii copii. Sunt tineri. Nu stiu c ã au intrat cu un picior în Rai! Nu stiu. Nici nu stiu ce-i acela Rai! Nu! N-au cum sã stie. Sã li se spunã!… Nu-i obligatoriu sã fie multã lume în mãnãstire. Iar mãnãstirile sã rãmânã ca întotdeauna, locul în care mergem noi ceilalti sã ne împãrtãsim.

Vã sãrut mâna, Pãrinte Cleopa si Pãrinte Ioanichie, si, când o sã mor, o sã mã duc la Dumnezeu si o sã spun cã faceti treabã bunã, si vã astept în Rai! Dacã suferintele noastre pe pãmânt vor trage 51% în cumpãna lui Dumnezeu, si pãcatele noastre vor fi numai 49%, atunci intrãm în Rai! Adicã Bunul Dumnezeuapasã pe cumpãna aceea a faptelor bune si rele, apasã cu un deget si zice: ''Hai sã fie! Intrã în bunãtatea Mea!''

Asta o spun pentru mata, Pãrinte Cleopa si Pãrinte Ioanichie, care îmi sunteti si dragi si superiori ca formatie si ca duh. Nu putem intra la Dumnezeu decât cu dragoste! Asa se spune în Sfânta Carte. Cu bunãtate, zic eu. Numai cu asta.

Trebuie sã fii bun nu numai cu cel care îti dã mâncare si hainã. Sã fii bun cu cel necãjit…

Eu vã sãrut mâna si vã multumesc si vã zic: Sã trãiti încã pe pãmânt pentru cã sunteti necesari. Amin.

Pr. Dimitrie Bejan - 1 ianuarie 1995

SUFERINTELE TRUPESTI

Multi ani de zile Pãrintele Cleopa s -a bucurat de sãnãtate trupeascã si mai ales sufleteascã, fiind binecuvântat de Dumnezeu cu un organism rezistent. Dar, dupã împlinirea vârstei de 70 de ani, bãtrânul se simtea tot mai obosit si suferind. Anii petrecuti în munti, ca si încercãrile prin care a trecut în perioada ateistã, l-au marcat mult.

Prima suferintã grea a fost o dublã hernie, pentru care a fost internat în Spitalul Sfântul Spiridon din Iasi si operat în douã etape în anul 1985. Dupã câtiva ani a fost operat de piatrã la rinichi tot la Iasi si, de asemenea, a suportat si o operatie facialã din cauza unei infectii dentare. A mai suferit si o fracturã la mâna dreaptã.

În iunie 1996 a avut o operatie de tumoare vezicalã la Spitalul de Urologie - Iasi.

Atunci sa descoperit cã rinichiul stâng era inactiv. La controlul efectuat în septembrie 1996 nu sau mai gãsit leziunile tumorale, dar i sa propus o interventie chirurgicalã suplimentarã, pe care pãrintele a refuzat-o.

În mai 1998, având dureri mari, a acceptat cu greutate sã meargã la control la Iasi si a stat o sãptãmânã, dar nu a acceptat sã fie internat, zicând: ''Mã asteaptã fratii mei si mã pregãtesc sã merg la ei!'' Aceleasi cuvinte le-a spus si în noiembrie 1998, când i s-a propus un nou control.

Toate aceste suferinte lau tinut pe Pãrintele Cleopa treaz, fiind mereu în asteptarea ceasului celui de pe urmã, cu gândul la Hristos si cu neîncetata rugãciune în inimã.

ULTIMUL AN DE VIATA

Încã din anii 1996 -1997, Pãrintele Cleopa se simtea tot mai obosit. Cu toate acestea, era mereu asaltat de credinciosi si pelerini din tarã si de peste hotare.

Memoria si vocea fiindui încã sãnãtoase, reusea întotdeauna sã mângâie pe credinciosi, pe bolnavi, pe bãtrâni si pe fiii sãi duhovnicesti din mãnãstire.

Mergea foarte greu si numai însotit de ucenici, atât în chilie, cât si afarã, la aer.

Iar în sala de alãturi, unde zeci de ani a tinut predici si cuvinte de folos credinciosilor, nu mai putea ajunge decât rareori, în timpul verii. În schimb, îl scoteau ucenicii pe cerdacul chiliei, iar credinciosii se adunau în jurul lui si îi sorbeau cuvintele încãrcate de har.

Pãrintele era foarte retinut la mâncare. Nu gusta decât foarte putin si apoi îndatã spunea: ''Ajunge! M-am sãturat! Slavã lui Dumnezeu pentru toate!''

Sfânta rugãciune o sãvârsea însã regulat, sezând pe pat sau pe scaun, cãci nu mai putea sta în picioare. Iar orele sale preferate pentru rugãciune erau acestea: dimineata, între orele 4 si 8, dupã care se odihnea putin. Apoi se întretinea cu cãlugãrii care veneau la spovedanie si cu credinciosii. Pe la ora 4 dupã amiazã îsi fãcea rânduiala pentru searã: Canonul de pocãintã, douã-trei canoane ale Maicii Domnului din Bogorodicinã, Paraclisul Maicii Domnului, Pavecernita Micã si altele.

Seara îl scoteau ucenicii la aer pe cerdac, unde se ruga cu rugãciunea lui Iisus si admira natura pe care a împodobit-o Dumnezeu atât de frumos. Dupã o orã-douã se retrãgea în chilie pentru odihnã si se destepta iarãsi cãtre miezul noptii.

ULTIMELE ZILE

Zilele de septembrie-noiembrie ne prevesteau sfârsitul apropiat al Pãrintelui Cleopa! Acum vorbea tot mai putin, cu voce stinsã si mereu repeta aceleasi cuvinte: ''De acum mã duc la fratii mei!'', ''Lãsati-mã sã plec la fratii mei!'' Apoi iarãsi spunea: ''Mã duc la Hristos! Rugati-vã pentru mine, pãcãtosul!''

Cãtre sfârsitul lunii septembrie, într -un asfintit de soare, Pãrintele Cleopa a cerut sã se ducã în cimitir sã vadã pentru ultima datã mormintele fratilor sãi, mormântul marelui staret Ioanichie Moroi, mormântul duhovnicului sãu, ieroschi- monahul Paisie Olaru si mormintele celorlalti pãrinti si duhovnici mai vârstnici decât el. A fost adus cu masina la poarta cimitirului si de aici ucenicii l-au purtat de la un mormânt la altul, la toti cei dragi si cunoscuti ai sãi, care i-au fost ucenici, frati, fii sufletesti sau pãrinti duhovnicesti.

La toate mormintele s-a închinat sprijinit de ucenici, a sãrutat sfintele cruci si a rostit câte o sfântã rugãciune, zicând: ''Rugativã si pentru Cleopa pãcãtosul, cã iatã mâine, poimâine, ne întâlnim înaintea lui Hristos!'' Apoi a încheiat, zicând: ''Maica Domnului, ai milã de noi si de toti pãrintii din acest cimitir si te roagã înaintea tronului Preasfintei Treimi ca sã dobândim iertare de la Dreptul Judecãtor''.

PLECAREA LA HRISTOS

Vineri si sâmbãtã, 27 si 28 noiembrie, Pãrintele Cleopa încã dãdea sfaturi si binecuvânta pe cei care veneau la el, cãlugãri si credinciosi. Era senin la fatã, vorbea calm si frumos celor care îl întrebau si nu refuza pe nimeni care voia sã-l vadã. Pe toti îi mângâia si îi îmbãrbãta ca întotdeauna, în liniste si bucurie.

Duminicã, 29 noiembrie, în ajunul sãrbãtorii Sfânt u-lui Apostol Andrei, iarãsi a fost înconjurat de oameni. Le vorbea cald, scurt si cu multã blândete. Unii veneau, altii plecau, iar ucenicii se îngrijeau de toate.

La ora 11.30 a venit un frate la sfintia sa sã ia binecuvântare pentru tunderea în monahism, zicând:

- Binecuvântatimã, Preacuvioase Pãrinte Cleopa, cã desearã mã cãlugãresc!

Dupã ce l-a binecuvântat si i-a pus mâna pe cap, fratele a cerut un cuvânt de folos pentru cãlugãrie. Atunci Pãrintele Cleopa i-a spus:

- Deacum nu mai ai tatã, nu mai ai mamã, nu mai ai frati, nu mai ai rudenii, nu mai ai prieteni, nu mai ai tarini, nu mai ai case, nu mai ai nimic! Numai pe Hristos!

- Pãrinte, a zis ucenicul, dacã câstigati îndrãznealã înaintea lui Dumnezeu, sã mã pomeniti si pe mine în rugãciunile sfintiei voastre!

- Mila Maicii Domnului sã fie cu noi cu toti!

Pe la ora 4 dupã-amiaza a venit alt frate ca sã-i cearã binecuvântare pentru cãlugãrie, dar Pãrintele Cleopa nu i-a spus nimic, ci doar i-a pus mâna pe cap.

Deci, începând de Duminicã la ora 4 dupã-amiazã, Pãrintele Cleopa nu a mai rãspuns la întrebãrile ucenicilor sãi si a rãmas nemiscat cu ochii întredeschisi pe scaunul sãu de spovedanie, ca întro rãpire, timp de mai bine de unsprezece ore.

Luni dimineatã la orele 3.30, bãtrânul s-a desteptat ca dintr-un somn adânc, fiind bine dispus si multumit sufleteste. Apoi a cerut ceva de mâncare, zicând: ''Ati mai vãzut voi vreun cãlugãr sã mãnânce la ora asta?''

Luni, 30 noiembrie, si marti, 1 decembrie, pãrintele a stat cu credinciosii si a dat sfaturi ca de obicei. Luni searã însã, în chip neobisnuit, Pãrintele Cleopa a început sã-si citeascã rugãciunile diminetii, desi ucenicii i-au spus: ''Pãrinte, acum este searã. Rugãciunile diminetii cititi-le mâine dimineatã!'' Dar pãrintele a rãspuns: ''Acum le citesc, cãci mã duc la fratii mei!'' Ucenicii au privit, ca de obicei, cu neîncredere.

Marti seara s-a culcat târziu, dând semne de mare obosealã. La ora 2,20 miercuri dimineatã, ucenicul sãu a auzit cã pãrintele respirã din ce în ce mai rar. Când s-a apropiat de el, pãrintele a rãsuflat adânc si si-a dat sufletul în mâinile lui Hristos.

Îndatã s-au adunat pãrintii, împreunã cu pãrintele staret, si lau pregãtit pentru înmormântare. Apoi, trupul neînsufletit al Pãrintelui Cleopa a fost coborât din chilie în sunetul clopotelor si asezat în biserica veche a mãnãstirii, unde a fost privegheat permanent de preoti si monahi si de nenumãrati credinciosi veniti din toate colturile tãrii.

Vestea plecãrii Pãrintelui Cleopa la cele vesnice, a fãcut degrabã înconjurul tãrii si a trecut si peste hotare. În zilele premergãtoare înmormântãrii pãrintelui, mii de credinciosi veneau sã-si ia un ultim rãmas bun de la el, iar în bisericã, unde era depus, monahii citeau în permanentã la Psaltire.

Asa a trãit, asa s-a nevoit si asa sa sãvârsit marele staret si duhovnic al mãnãstirilor românesti, Arhimandritul Cleopa Ilie, fiind plâns de toti pãrintii si credinciosii care l-au avut sfetnic, pãrinte, duhovnic si povãtuitor.

Vesnicã sã-i fie pomenirea lui!

ÎNMORMÂNTAREA

Timp de trei zile si trei nopti întreaga mãnãstire si credinciosii mai apropiati s-au rugat pentru odihna sufletului Pãrintelui Cleopa.

Înmormântarea sa stabilit pentru data de sâmbãtã, 5 decembrie. Ca o minune a lui Dumnezeu, ziua înmormântãrii a fost o zi frumoasã cu soare, cãlduroasã si luminoasã, dupã ce zile în sir vremea fusese întunecatã si friguroasã.

Sfânta Liturghie sa sãvârsit de cãtre un sobor de ierarhi, alcãtuit din Î. P. S. Daniel, Mitropolitul Moldovei si Bucovinei; I.P.S. Bartolomeu, Arhiepiscopul Vadului, Feleacului si Clujului; P.S. Ioan, Episcopul Oradiei; P.S. Casian, Episcopul Dunãrii de Jos; P.S. Ioachim, Episcopul Husilor; P.S. Calinic, Episcop vicar al Arhiepiscopiei Iasilor; P.S. Visarion, Episcop vicar al Mitropoliei Ardealului si P.S. Gherasim, Episcop vicar al Arhiepiscopiei Sucevei si Rãdãutilor.

Dupã sãvârsirea Sfintei Liturghii, în curtea mãnãstirii a fost oficiatã slujba prohodului de acelasi sobor de ierarhi. La slujbã au participat numerosi stareti, ieromonahi si preoti înconjurati de peste zece mii de credinciosi din toatã tara.

Incinta mãnãstirii, cerdacurile, drumul spre cimitir si locurile dimprejur deveniserã neîncãpãtoare.

Dupã slujba prohodului, majoritatea ierarhilor, în frunte cu Înalt Prea Sfintitul Daniel, Mitropolitul Moldo-vei si Bucovinei, au rostit cuvântãri.

Apoi sa fãcut înconjurul bisericii cu racla purtatã de un sobor de 12 preoti si sa mers în procesiune pânã la cimitirul mãnãstirii. În sunetul clopotelor, al duioaselor cântãri, al buciumelor din Bucovina, Pãrintele Cleopa a fost asezat de cãtre slujitori la locul pregãtit pentru îngropare în mijlocul cimitirului, alãturi de iubitul sãu duhovnic, Ieroschimonahul Paisie Olaru.

Multi oameni aveau lacrimi în ochi. Toti doreau sã se atingã pentru ultima oarã de mâna care împãrtise atâtea binecuvântãri în cei peste 50 de ani de preotie. Printre brazii din cimitir razele soarelui îsi fãceau loc si luminau mormântul proaspãt sãpat. Cântarea ''Hristos a Înviat'', repetatã de mai multe ori, ca un imn de biruintã, a rãsunat din pieptul tuturor.

Toti cei de fatã trãiau durerea despãrtirii vremelnice de un mare pãrinte, duhovnic si povãtuitor sufletesc.

Asa sa sãvârsit slujba înmormântãrii celui mai mare duhovnic român al secolului XX, Arhimandritul Cleopa Ilie, care a plecat de la noi în raiul lui Dumnezeu sã primeascã rãsplatã pentru multele sale nevointe.

Prin plecarea Pãrintelui Cleopa s-a încheiat un capitol bogat al isihasmului si monahismului românesc de la sfârsitul mileniului al doilea, o paginã de aur din istoria Mãnãstirii Sihãstria si a Bisericii noastre strãbune.

Sperãm cã în anii care vor urma, Pãrintele Cleopa va fi asezat alãturi de alti mari cuviosi ai tãrii noastre ca: Sfântul Paisie de la Neamt, Cuviosul Vasile de la Poiana Mãrului, staretul Gheorghe de la Cernica, Sfântul Ioan Iacob de la Neamt, Ieroschimonahul Paisie de la Sihãstria, si multi altii, ale cãror nume sunt scrise de îngeri în Cartea Vietii, spre lauda Preasfintei Treimi.

PARASTAS LA 40 DE ZILE

În ziua de 9 ianuarie 1999, la 40 de zile de la mutarea la Domnul a Arhimandritului Cleopa, sa sãvârsit Sfânta Liturghie si slujba parastasului dupã rânduialã, în biserica de iarnã a Mãnãstirii Sihãstria. Slujba a fost sãvârsit de cãtre

Înalt Preasfintitul Daniel, Mitropolitul Moldovei si Bucovinei, împreunã cu un sobor de preoti din zonã. Cuvântul de pomenire a Pãrintelui Cleopa a fost rostit de cãtre I.P.S. Daniel, Mitropolitul Moldovei. Apoi obstea mãnãstirii în frunte cu Î.P.S. Mitropolit si Arhimandritul Victorin, staretul mãnãstirii, înconjuratã de un numãr însemnat de credinciosi, au mers la cimitir, unde s-a cântat trisaghionul la mormântul bunului si neuitatului nostru pãrinte duhovnicesc, Arhimandritul Cleopa.

La urmã Mãnãstirea Sihãstria a oferit la trapezã o masã comunã pentru toti cei prezenti: monahi, credinciosi si sãraci, pentru odihna sufletului aceluia care a fost si va rãmâne în constiinta noastrã Pãrintele Cleopa.

ULTIMUL CUVÂNT AL PARINTELUI CLEOPA CATRE OBSTEA MANASTIRII SIHASTRIA

1 Martie - 1998

În numele Tatãlui si al Fiului si al Sfântului Duh.

Prea Cuvioase Pãrinte Staret, Prea Cuviosi Pãrinti si frati, asa cum vã vãd aici, dragul mamei, asa, pe toti, sã vã vãd la Rai, la bucuriile fãrã margini ale Raiului, cãci toti sunteti în slujba Mântuitorului si a Maicii Domnului, si fiecare, sãracul, face ascultare în directia lui, unde este pus.

Tare îmi este drag când vã vãd! Dar pe multi nu vã cunosc. Eu vin rar pe aici. Am atâta lume pe capul meu acolo si sunt bolnav. Dar mai cunosc din ei, care vin la mãrturisire si care sunt mai vechi... Eu doresc ca toti, toti sã mergeti la bucuria cea vesnicã si nici unul, Doamne fereste, la munci.

Dragii mei pãrinti si frati, sã stiti cã Biserica este mama noastrã spiritualã. Ea ne-a nãscut pe noi la botez prin apã si prin duh. Ati auzit ce spune Sfântul Apostol Pavel: ati luat darul punerii de fii în baia nasterii de-a doua si a înnoirii Duhului Sfânt. De atunci suntem toti fii dupã dar ai lui Dumnezeu, de când ne-am botezat în numele Preasfintei Treimi.

De aceea vã rog din toatã inima sã iub iti Biserica, mamã! Sã vã fie dragã Biserica si, cât puteti, ziua si noaptea sã mergeti la Bisericã. Care sunt mai bãtrâni si nu pot sãracii, sã stea mai putin. Care sunt tineri pot sã stea mai mult, pentru cã pravila Bisericii îmbogãteste memoria fiecãruia si darul Preasfântului Duh vine asupra aceluia care ascultã cu evlavie sfintele slujbe ale Bisericii.

Dragii mei, eu pãcãtosul si nevrednicul sunt bãtrân - 86 de ani, sase operatii, mâna dreaptã mi-e ruptã, am stat în ghips 32 de zile -, mâine-poimâine îmi veti cânta Vesnica pomenire! Ce sã mai astept? Psalmul 89 spune clar: Anii lor sunt saptezeci de ani, iar dacã vor fi în putere optzeci de ani. Iar la stihul unsprezece spune asa: Ce este mai mult decât acestia, ostenealã si durere! Eu am intrat în anii durerii. Am îmbãtrânit, optzeci si sase de ani împlinesc acum, pe zece aprilie.

Dragii mei pãrinti, vã rog din toatã inima, care aveti dragoste si puteti, sã nu mã uitati la rugãciune. Sã mã pomeniti!

Eu am dragoste când vã vãd pe toti în slujba Mântuitorului si a Maicii Domnului.

Asa sã vã vãd la Rai, dragul mamei, pe toti! Toti sunteti în slujba Mântui-torului si a Maicii Domnului.

Mãnãstirea noastrã este o mãnãstire cu rânduialã canonicã: nu se mãnâncã carne, spovedania este la vreme, slujbele merg dupã rânduiala Sfântului Sava...

Când am venit eu aici am gãsit paisprezece pãrinti, încãltati cu opinci, cu bãrbile pânã la genunchi, cu metanii de lemn în mânã... M-a adus fratele meu Vasile.

Când am venit aicea aveam cincisprezece ani jumãtate, nu stiam...

Si când am vãzut la masã cãlugãrii toti, si staretul, bãtrânul, citea cuvânt de folos în capul mesei, de la Sfântul Teodor Studitul, eu am întrebat pe fratele: ''Aici este praznic?'' Cã eu am stat la Cozancea, si acolo era viatã de sine: fiecare cu masa lui, cu casa lui. ''Mãi frate, a zis el, nu este praznic! Aici este viatã de obste. Asa stau la masã cãlugãrii, cu totii totdeauna!'' Bãtrânul le citea cuvânt... El slujea Liturghia si se hrãnea numai cu Sfânta Împãrtãsanie, aproape douãzeci de ani. Numai sâmbãta si Duminica gusta asa, oleacã, de prin castroane. Stiu, pentru cã eu eram bucãtar. Dumnezeu sã-l odihneascã, sãracul! Tare a mai fost cu fricã de Dumnezeu si tare a mai fost cu credintã! M-a cãlugãrit în anul 1937, în postul Sfintei Marii. Îmi aduc aminte.

Era un pãrinte, Nicolae Grãdinaru, cu barba mare, poate l-ati apucat unii. El a zis, când m-a dus în fata altarului: ''Prea Cuvioase pãrinte, sã-i punem numele Cleopa, cã nu avem nici un Cleopa aici!'' Si bãtrânul a pus mâna pe foarfece si Cleopa mi-a zis. Asa a fost scris!

Dumnezeu sã-i odihneascã! Am pomelnicul acasã, al tuturor celor ce au murit aici; am si episcopi si patriarhi, câti sunt. Cât mai am o scânteie de viatã îi pomenesc în fiecare zi!

Dar vã rog, dragul mamei, pe toti, sã nu mã uitati în sfintele voastre rugãciuni! Si asa cum vã vãd aici sã vã vãd în Rai, bucuria cea vesnicã, fãrã margini!

Mila Preasfintei Treimi si acoperãmântul rugãciu-nilor Preasfintei Maicii lui Dumnezeu si ale tuturor sfintilor, sã fie cu voi cu toti, dragii mei, si pe toti sã vã ducã la Rai. Amin.

------------------------------

III

III. FAPTE SI CUVINTE DE ÎNVATATURA

1. Pãrintele Cleopa avea mare evlavie la Maica Domnului, ''Împãrãteasa Heruvimilor si a Serafimilor si Stãpâna noastrã…''. De aceea nu era zi în care sã-i fi rãmas necitit Acatistul Bunei Vestiri si câteva canoane din Bogorodicinã.

2. Spunea Pãrintele Cleopa: ''Stiti voi cine -i Maica Domnului? Ea este Împãrãteasa Heruvimilor, Împãrãteasa a toatã fãptura, cãmara întrupãrii lui Dumnezeu-Cuvântul, usa luminii, cã lumina cea neapropiatã gânditoare prin ea a venit în lume. Ea este usa vietii, cã Viata Hristos prin ea a intrat în lume. Ea este poarta cea încuiatã prin care n-a trecut nimeni decât Domnul, cum spune Proorocul Iezechiel''.

3. Ma i spunea: ''Maica Domnului este scarã cãtre cer, pod cãtre cer; porumbita care a încetat potopul pãcatelor, precum porumbita lui Noe a adeverit încetarea potopului. Este cãdelnitã dumnezeiascã, cãci a primit focul dumnezeirii si Bisericã a Preasfântului Duh. Maica Domnului este Mireasa Tatãlui, Maica Cuvântului si Biserica Duhului Sfânt''.

4. Spunea iarãsi: ''Când vezi icoana Maicii Domnului cu Pruncul Hristos în brate, tu stii ce vezi acolo? Cerul si pãmântul! Cerul este Hristos, Cel mai presus de ceruri; Ziditorul cerului si al pãmântului. Iar Maica Domnului reprezintã pãmântul, adicã toate popoarele de pe fata pãmântului, cã ea este din neamul nostru. Este din semintie împãrãteascã si arhiereascã''.

5. Zicea bãtrânul: ''Bratele Maicii Domnului sunt mult mai puternice decât umerii heruvimilor si ale preafericitelor tronuri. Deci pe cine tine Fecioara Maria în brate? Voi stiti pe cine tine? Pe Cel ce a fãcut cerul si pãmântul si toate cele vãzute si nevãzute''.

6. Iarãsi spunea: ''Stiti voi cine este Maic a Domnului si câtã cinste, câtã putere si câtã milã are? Este mama noastrã, cã are milã si de sãraci si de vãduve si de crestini. Pururea se roagã Mântuitorului Hristos pentru noi toti''.

7. Aproape în fiecare predicã Pãrintele Cleopa îi întreba pe crestini: ''Aveti voi icoana Maicii Domnului în casã?'', ''Dar cãndelutã la icoana Maicii Domnului aveti?''

Si îi sfãtuia: ''Sã luati ocrotitoare si ajutãtoare pe Maica Domnului, Mama noastrã din cer si de pe pãmânt! Împãrãteasa cerului si a pãmântului!

Dacã o veti lua pe ea ocrotitoare, citindu-i dimineata un acatist cu cãndeluta aprinsã si seara un paraclis, veti avea ajutor si în timpul vietii si în clipa mortii si în ziua Judecãtii... Stiti voi cât poate Maica Domnului înaintea Tronului Preasfinte Treimi? Dacã nu era ea, cred cã lumea aceasta se pierdea cu mult mai devreme!''

8. Celor care dãdeau slujbe la bisericã, le zicea: ''Aici am pus slujbe mari, dar dacã omul acasã nu face nimic, se împlineste ceea ce zice în Sfânta Scripturã: Când unul se roagã si celãlalt nu se roagã, unul zideste si celãlalt stricã! Atât vã dau: dupã rugãciunile de dimineatã sã cititi Acatistul Bunei Vestiri cu cãndeluta aprinsã. O sã vedeti cã Maica Domnului este grabnic ajutãtoare!''

9. Spunea ucenicul sãu: ''Când am venit la Pãr intele Cleopa, iam spus cã vreau sã rãmân la mãnãstire. Atunci sfintia sa mia zis: ''Dacã esti hotãrât sã rabzi trei bãtãi pe zi si o datã mâncare la trei zile, atunci rãmâi în mãnãstire!'' Aceste cuvinte mau întãrit si m-au fãcut mai hotãrât. Am înteles cã trebuie sã pun mai multã vointã si Dumnezeu îmi va ajuta''.

10. De multe ori Pãrintele Cleopa zicea: ''Ce suntem noi? O mânã de pãmânt în fundul unui mormânt! Din pãmânt bun am fost fãcuti, dar l-am spurcat si mergem în pãmânt si spurcãm pãmântul! Ce suntem noi? Întinãciune si mâncarea viermilor''.

11. Pãrintele Cleopa repeta mereu: ''Mâine, poimâine mã duc la Hristos! Mâine pleacã Mosul Putregai!'', ''Mâine nu veti mai vedea decât o cruce în cimitir!'', ''Mâine, poimâine, vesnica pomenire Mosului Putregai!'', ''Ia, un hârb legat cu sârmã!'', ''Mâine mã duc la fratii mei. Ei strigã la mine: ''Hai, mãi frate! Lasã vorba cu oamenii!''''

12. De multe ori când cineva îi cânta ''Multi ani trãiascã!'', sfintia sa îl oprea si zicea: ''Nu asa, ci: ''Vesnica pomenire, vesnica pomenire, vesnica lui pomenire!'''' Sau zicea: ''La multi ani, Mosul Putregai!''

13. Celor care spuneau cã îi munceste patima desfrânãrii, deseori le zicea bãtrânul: ''Moartea, moartea, moartea! Sicriul, lopata, hârletul, târnãcopul…

Sfântul Vasile cel Mare spune: ''Când vei vedea cea mai frumoasã femeie din lume, du-te cu mintea în mormântul ei la câteva zile dupã ce a murit. Atâta miros greu si curgere puturoasã iese din trupul ei, încât toate closetele din lume nu miros mai rãu''. Iatã ce pofteai!''

14. Când voia cineva sã-l fotografieze, Pãrintele Cleopa îi zicea: ''Cautã un mãgar, fã-i pozã si scrie pe ea ''Cleopa''!''

15. Pãrintele Cleopa zicea: ''Sfântul Vasile cel Mare spunea cã cea mai mare întelepciune, care îl pãzeste pe om de tot pãcatul si îl duce în Rai, la fericirea vesnicã, este moartea. Moartea si cugetarea la moarte. Iar în minte si în inimã sã avem rugãciunea ''Doamne Iisuse''!''

16. Altã datã spunea: ''Trupul acesta ne trage la pãmânt, asa cum zice Sfântul Ioan Damaschin: ''Pãmântul la pãmânt trage!'' Dar noi nu trebuie sã-l lãsãm, nu trebuie sã ne luãm dupã hoitul ãsta''.

17. Pe femeile care spuneau cã au soti rãi, Pãrintele Cleopa le sfãtuia sã nu divorteze, ci mai degrabã sã se roage pentru ei: ''Nu-ti zic eu, ci Sfântul Apostol Pavel: De unde stii, femeie, cã nu îti vei mântui bãrbatul? Nu stii tu cã se sfinteste bãrbatul necredincios prin femeia credincioasã si invers?'' Si pe bãrbati asemenea îi sfãtuia, si multi se bucurau vãzând minuni în casele lor.

18. Mult i crestini astãzi se tem de farmece si de vrãji. Pe acestia Pãrintele Cleopa îi sfãtuia: ''Nu vã temeti de vrãji! Sã aveti fricã de Dumnezeu si grijã sã nu-L supãrati cu pãcatele. Si farmecele nu vor avea nici o putere! Spoveditivã de pãcate, postiti si faceti Sfântul Maslu''.

19. Celor bolnavi care veneau la el, le fãcea pomelnic si le spunea: ''Cea mai mare slujbã pentru cei bolnavi este Sfântul Maslu. Dar nu foloseste, dacã omul nu este spovedit. Deci mai întâi spoveditivã de toate pãcatele si apoi faceti Sfântul Maslu cu cel putin trei preoti''.

20. Tinerilor care voiau sã se cãsãtoreascã, le dãdea sfaturi, îi binecuvânta, le fãcea pomelnic pentru sfintele slujbe si le spunea: ''Rugativã la Maica Domnului cu post si metanii si cititi Acatistul Bunei Vestiri!''

21. Spunea adeseori si acest cuvânt la crestini: ''Când vedeti cã s-a îmbolnãvit cineva la voi în casã: ori tatã, ori mamã, ori fiu, ori fiicã, oricine ar fi, nu chemati mai întâi doctorul, ci preotul ca sã-l spovedeascã. Cãci, Doamne fereste, sã-l apuce moartea nespovedit si cu pãcate grele. Nu mai are iertare si slujbele atunci nu îi folosesc la nimic''.

22. Când cineva se îngrijora pentru vremurile de acum si îl întreba: ''Ce o sã fie, pãrinte?'', sfintia sa rãspundea: ''Anii si vremile lea pus Tatãl întru a Sa stãpânire. Cum vrea Tatãl, asa face!'' Iar dacã cineva zicea: ''Afarã este vreme rea'', pãrintele rãspundea: ''Tot ce dã Domnul este bun!''

23. Cãlugãrilor si fratilor care voiau sã plece în pustie, le spunea: ''Ai 20 de ani în mãnãstire la ascultãrile cele mai de jos? Numai atunci poti sã pleci la pustie! Cine vrea sã meargã la pustie, zice Sfântul Vasile cel Mare, sã mai ia unul sau doi împreunã cu el si sã aibã experientã de ascultare si tãierea voii în mãnãstire''.

24. Iarãsi zicea: ''Duhovnicul la maici sã aibã vârsta de cel putin 50 de ani si 20 de ani de ascultare întro mãnãstire''.

25. Chiar si când bea apã, Pãrintele Cleopa cerea binecuvântare de la ucenicul sãu de chilie sau de la un frate, ca sã ne dea nouã pildã de smerenie.

26. Uneori când se întâmpla sã intre în chilie si nu putea face rugãciune cã veneau crestinii în urma sfintiei sale, zicea: ''Am intrat în chilie si nu am fãcut rugãciune.

Am intrat ca un hot si ca un tâlhar!'' Si se scula si fãcea cel putin trei închinãciuni pânã la pãmânt, zicând: ''Preasfântã Treime, Dumnezeul nostru, slavã Tie!'' Apoi fãcea o închinãciune si la Maica Domnului.

27. Acelasi ucenic spunea: ''Când ceream binecuvântare sã mãnânc, îmi zicea Pãrintele Cleopa cuvântul acesta: ''Mãnâncã, bea, dormi!'' Si îl întrebam: ''Cum vine cuvântul acesta?'' Iar el zicea: ''Mãnâncã când ti-e foame, bea când ti-e sete si dormi când ti-e somn!''''

28. Sfintia sa vorbea de multe ori de neputintele si bolile sale, zicând despre el însusi: ''Mosul Putregai, 86 de ani, sase operatii, o mânã ruptã, coastele rupte…''

Oricine venea la sfintia sa, punea pe ucenicul sãu sã le spunã acest cuvânt. Unii spuneau ucenicului: ''Ce ne spui tu aceasta? Noi venim la Pãrintele Cleopa ca la un sfânt! Ce ne însiri atâtea boli si neputinte?''

29. A întrebat odatã ucenicul pe Pãrintele Cleopa dacã poate merge în afara mãnãstirii fãrã rasã. Iar el a zis: ''În ziua în care mergi întrun loc si iesi din mãnãstire fãrã rasã, sã faci 1000 de metanii! Chiar dacã n-o porti pe tine, s-o ai cu tine''.

30. Ucenicul sãu mai spunea: ''Pe sfintia sa nu l -am vãzut niciodatã stând fãrã centurã sau dezbrãcat de dulamã. Ba încã mereu avea peste dulamã o vestã sau o bunditã''.

31. De multe ori spunea: ''Biserica este mama noastrã! Nu lãsati Biserica, cãci aici ne unim cu Hristos. Aici se împacã Marta cu Maria. Tineti rânduiala slujbelor si a mesei dupã tipic. Biserica ne tine pe toti!''

32. Zicea iarãsi ucenicul: ''Cât timp am fost ucenic la Pãrintele Cleopa, el fãcea de obicei aceastã pravilã: Rugãciunile diminetii, Acatistul Mântuitorului cu canonul si Acatistul Maicii Domnului, mai ales al Bunei Vestiri. Iar dacã în ziua aceea era vreun sfânt care avea acatist, citea si acatistul sfântului. Apoi citea si la Psaltire si trei-patru canoane din Bogorodicinã (Canoanele Maicii Domnului). Apoi vorbea cu credinciosii care veneau la sfintia sa.

credinciosii care veneau la sfintia sa.

16 începea pravila de searã si anume: completa glasul din Bogorodicinã (din Bogorodicinã citea un glas pe zi, adicã 7 canoane), Canonul de pocãintã, Canonul cãtre îngerul pãzitor, Canonul cãtre toti sfintii si din Psaltire. Dupã ce vorbea credinciosilor si stãtea la masã, fãcea rugãciunea de searã.

O datã pe sãptãmânã citea acatistul Sfântului Nicolae (în cursul zilei de joi) si a Sfântului Spiridon.

La miezul noptii se scula si citea Miezonoptica. Alteori citea la Psaltire si zicea ''Doamne Iisuse…''.

Mereu puteai sã-l vezi cu mâna pe metanie , încât unghia de la degetul cu care dãdea fiecare bob de metanie se rupea. Mai citea din Sfânta Scripturã si din Sfintii Pãrinti''.

33. Când era întrebat de crestini dacã este bine sã citeascã la Psaltire, Pãrintele Cleopa rãspundea: ''Sfântul Vasile cel Mare spune cã ''este mai bine sã stea soarele din cãlãtoria sa, decât sã rãmânã Psaltirea necititã în casele crestinilor. Si precum soarele este mai mare între ceilalti luminãtori, asa este Psaltirea între celelalte cãrti insuflate de Duhul Sfânt''. Sã aveti Psaltirea ca pe un cozonac bun.

Când tie foame, mai tai o felie, mai mãnânci, mai faci treabã, apoi mai citesti o catismã, douã, trei, cât poti''.

34. În fiecare searã iesea afarã, mai ales dupã miezul noptii. Chiar si iarna stãtea cel putin o orã. Zicea ''Doamne Iisuse…'', asculta pãsãrile de noapte, privea cerul înstelat si se bucura de liniste. Cãuta sã iasã la aer dupã ce se termina slujba de miezul noptii, când toti dormeau, ca sã nu fie deranjat. Însã de multe ori îl deranjau fie fratii, fie oamenii. Atunci, vãzând cã nu scapã, dupã ce le tot zicea sã se ducã, le vorbea putin sau fugea în chilie.

Alteori, fiind foarte obosit, se scula pe orele trei-patru si îsi fãcea toatã pravila.

Atunci avea mai multã liniste si nu-l deranja nimeni.

34. Uneori, când îsi fãcea pravila, pãrintele era cãutat insistent de credinciosi.

Atunci el iesea si le vorbea un timp, apoi spunea: ''Dumnezeu o sã-mi spunã: ''Mãi, cãlugãre, ai prãsit pe ogorul altora… Dar pe ogorul tãu au crescut spini, pãlãmizi, buruieni''. Prãsiti voi pe ogorul meu? De aceea trebuie sã prãsesc si pe ogorul meu''. Si apoi mergea la chilie si îsi continua pravila.

35. Zicea uneori si aceste cuvinte: ''Ce mã fac cã Sfintii Pãrinti spun ''Fugi de lume! Fugi de lume!''? La fel zice si Mântuitorul: Vai vouã când vã vor lãuda pe voi oamenii sau când va prisosi lauda voastrã mai mult decât faptele voastre! (Luca 6, 26)''.

36. Pe toti cãlugãrii care veneau pentru cuvânt de folos, bãtrânul îi întreba din ce mãnãstire sunt, dacã mãnãstirea este retrasã în pãdure si dacã are viatã de obste, adicã o pungã, o masã si o bisericã. Apoi îi întreba dacã se mãnâncã carne în acea mãnãstire.

Dacã spuneau cã se mãnâncã carne, Pãrintele Cleopa se mâhnea si zicea: ''Ei, de as fi eu acolo! Iatã, îl vedeti pe Sfântul Calinic? Se uitã la noi!'' Si arãta cu degetul cãtre icoana sfântului. ''Sfântul Calinic a fãcut testament în care scrie: ''Când cãlugãrul sau cãlugãrita va mânca carne în mãnãstire sau în lume pe la neamuri, atunci sã se adune tot soborul mãnãstirii, sã-l blesteme pe cel care a mâncat carne si sã-i dea 39 de gârbace la spate!'' Dã-i, dã-i, dã-i! Si sã-l dea afarã din mãnãstire''.

37. În timpul prigoanei comuniste, Pãrintele Cleopa a stat mai multi ani la pustie, dar nevointele si ispitele pe care lea îndurat au rãmas nestiute. Totusi câteva s-au aflat. Când pãrintele era în viatã, ne spunea cã vom afla dupã moartea sa si pe celelalte.

38. Pãrinte Cleopa, a zis un ucenic, spuneti-ne cum a fost în cei zece ani de pustie. Ce fel de ispite ati avut? Am auzit cã v-ati luptat cu vrãjmasul! Cum si cu ce vã ispitea?

- Dacã vrei sã stii cum este la pustie, du-te si stai si tu un an acolo si o sã vezi!

39. Un frate la întrebat pe Pãrintele Cleopa:

- Ce sã fac, Preacuvioase, sã mã mântuiesc?

- Sã ai în dreapta frica de Dumnezeu, în stânga

cugetarea la moarte, iar în minte si în inimã rugãciunea ''Doamne Iisuse Hristoase'', si te faci sfânt, mãi frate!

40. Alt frate îi spunea bãtrânului:

- Pãrinte, roagã-te si pentru mine, pãcãtosul, si dacã te duci la Domnul, sã nu mã uiti.

- Da! Frãtia ta mãnâncã si dormi pânã te saturi, si eu am sã mã rog pentru tine!

41. Un pãrinte l-a întrebat cum sã se roage. Iar bãtrânul i-a zis:

- Roagã-te întâi cu gura, cã de la gurã rugãciunea trece la minte si apoi la inimã.

Dar pentru aceasta ne trebuie multã ostenealã, multe lacrimi si harul Duhului Sfânt!

42. Pãrinte Cleopa, dati-mi un cuvânt de folos! i-a zis un pãrinte.

- Nu uita de moarte. Moartea, moartea, moartea! Frica de moarte ne pãzeste de tot pãcatul!

43. Unui frate ia zis: ''Sã te pregãtesti sã rabzi, sã iei bãtaie, sã flãmânzesti si sã însetosezi. Iar dacã te alungã de aici, sã nu pleci! Sã stai la poarta mãnãstirii si dacã te ia politia sã vii înapoi sã mori în mãnãstire!''

44. Un frate l-a întrebat:

- Cum trebuie sã mã pregãtesc pentru mãnãstire?

- Când vii la mãnãstire asa trebuie sã vii: Sã fii hotãrât

sã rabzi moartea de la toti!

45. Un frate ia zis bãtrânului:

- Pãrinte, nu mã pot ruga îndeajuns! Ce sã fac?

- Nu auzi ce zice Apostolul? Rugativã neîncetat! Deci

roagã-te cât mai mult ziua si noaptea si vei simti harul Duhului Sfânt în inima ta!

46. Un crestin la întrebat pe Pãrintele Cleopa:

- Pãrinte, sotia mea s-a sinucis, fiind singurã în camerã. Am gãsit-o moartã. Pot s-o pomenesc la morti, la bisericã si acasã?

Atunci bãtrânul a spus categoric:

- Nu! Navem voie sã pomenim pe nimeni din cei ce s- au sinucis, chiar dacã ne sunt rude apropiate. Rãmâne totul la mila lui Dumnezeu! Pot fi pomeniti la slujbe numai cei care au fost bolnavi psihic.

47. Un alt frate a zis bãtrânului:

- Pãrinte, dacã o sã fim în închisoare pentru credintã si dacã ni se schimbã gândirea prin hipnozã, avem vreo vinã?

- Nu te poate schimba nimeni dacã ai în inima ta pe ''Doamne Iisuse…'' Dar trebuie sã ai o treaptã a rugãciunii. Când zici ''Doamne Iisuse…'' se cutremurã tot iadul, numai sã zici din inimã!

48. Câte haine trebuie sã aibã cãlugãrul? l-a întrebat cineva.

- Douã rânduri de haine! Ce? Vrei sã te faci pustnic cu o cãrutã de haine? Iar când se rup, mai pui un petec galben, unul rosu, unul verde...!

49. Cãtre cei mai lenesi zicea pãrintele: ''Pune hoitul, adicã trupul, la treabã si mintea la picioarele Domnului, adicã la rugãciune…''

50. Odatã a venit un frate la Pãrintele Cleopa, dupã ce îl ascultase de mai multe ori, si la întrebat: ''Pãrinte, ce sã fac sã mã mântuiesc?'' Iar pãrintele, care îi stia inima, i-a dat un rãspuns pe mãsurã, zicând: ''Fã ce stii, si te mântuiesti!'' Atunci el, cercetându-se pe sine, sia dat seama cã nu cunostinta îi lipseste, ci trãirea duhovniceascã.

51. Iarãsi zicea bãtrânul unuia din ucenicii sãi: ''Când vei sta nouã ani în mãnãstire si vei lua sapte bãtãi pe zi si mâncare o datã la trei zile, atunci vei fi cãlugãr bun!''

52. Un frate la întrebat pe pãrintele cum poate sã se mântuiascã. Iar pãrintele a rãspuns:

- Rãbdare, rãbdare, rãbdare. Si când ti se va pãrea cã ai gãtit-o, o iei de la capãt: rãbdare, rãbdare, rãbdare. Si nu pânã la prãsit, ci pânã la sfârsit!

Iar fratele a întrebat:

- Dar ce sã rabd?

- Sã rabzi toate ocãrile si toate necinstirile pentru dragostea lui Hristos!

53. Un pãrinte l-a întrebat iarãsi:

- Când poti sã te faci nebun pentru Hristos? Iar el a zis:

- Dupã 40 de ani de cãlugãrie!

54. Iarãsi ziceau fratii:

- Pãrinte Cleopa, fratii sfintiei tale fãceau nevointã asprã, dar noi nu putem face asa.

- Mãi, nu vrei, nu vrei, nu vrei! Ia-o pe Maica Domnului de ajutor! Fã Acatistul Bunei Vestiri dimineata cu cãndeluta aprinsã si Paraclisul seara si ai s-o poti duce la capãt!

55. Când vreunul dintre frati îsi arãta dorinta sã sufere pentru Domnul, bãtrânul îi spunea: ''O sã vãd ce veti face, când vã vor urca în masini si vã vor duce la vale!''

56. Un crestin i-a zis:

- Pãrinte, eu nu cred cã existã diavoli!

Bãtrânul, dupã ce l-a învãtat îndeajuns din Sfânta

Scripturã, i -a zis:

- Dacã tot nu crezi cã existã diavoli, du-te la pustie,

punete pe post si pe rugãciune si te scarpinã ei pe tine!

57. Un cãlugãr din obstea Mãnãstirii Sihãstria i -a zis bãtrânului:

- Ce sã fac, Pãrinte Cleopa, ca sã mã mântuiesc?

- Moartea sã o ai totdeauna înaintea ta si ''Doamne Iisuse'' în minte si în inimã si nu te mai teme de nimic! Sã ai pocãinta tâlharului de pe cruce!

58. Iarãsi zicea fratilor: ''Toate sunt trecãtoare! Sã aveti grijã de suflet, sã vã spovediti, sã vã împãrtãsiti, sã duceti viatã curatã, sã faceti milostenie, sã faceti din toate câte puteti si sã trãiti în dragoste unii cu altii, cã dragostea nu moare niciodatã!''

59. Altor pãrinti le zicea: ''Din iad nu te poate scoate nimeni, decât mila lui Dumnezeu si faptele bune''.

60. Spunea si acestea: ''Sã aveti cãtre Dumnezeu inimã de fiu, cãtre voi minte de judecãtor si cãtre aproapele inimã de mamã''.

61. Mãrturisesc pãrintii bãtrâni, care au fost martori oculari, despre o minune petrecutã la racla Sfintei Parascheva de la Iasi, la 14 octombrie 1951. De hram, pe când oamenii asteptau la rând sã se închine, au venit si douã crestine bãtrâne din Focsani. Vãzând lume multã, au zis preotului de gardã, Arhimandritul Cleopa:

- Pãrinte, dã-ne voie sã ne închinãm la Cuvioasa Parascheva, fãrã sã mai stãm la rând, cã suntem bolnave, si sã-i punem sub cap aceastã pernã, pe care i-am adus-o de acasã drept multumire pentru ajutorul ce ni l-a dat!

- Dumnezeu sã vã binecuvinteze, a zis Pãrintele Cleopa. Mergeti si vã închinati!

În clipa aceea, preotii si credinciosii au vãzut un lucru cu totul sfânt si minunat.

Cuvioasa sia ridicat singurã capul, iar dupã ce femeile iau pus perna adusã si s-au închinat, Sfânta Parascheva si-a lãsat iarãsi capul pe pernã.

62. Un ucenic l-a întrebat:

- Ce este rugãciunea curatã?

- Sã zici cu gura, sã întelegi cu mintea si sã simti cu

inima.

63. Altãdatã zicea: ''În rugãciune nu teologhisi, nu primi gânduri; ci varsã lacrimi. La vama imaginatiei sunt arhiconii iadului, care îti aduc imaginatii si tâlcuiesc Scriptura, zicând: Muntii saltã ca berbecii si dealurile ca mieii oilor. Apoi vin si te întreabã: “Cine sunt muntii? Care sunt dealurile?” Si tot ei rãspund: “Muntii sunt oamenii înduhovniciti, iar dealurile sunt cei de pe treapta a doua”.

64. Iarãsi spunea: ''Ascultarea fãrã rugãciune este argãtie, iar cel ce face ascultare cu rugãciune, liturghie sãvârseste''.

65. Mai spunea: ''Smerenia se naste din ascultare fãrã cârtire''.

66. Zicea iarãsi: ''Rugãciunea nu este conditionatã de timp sau de loc. Ea este hrana sufletului''.

67. Un frate din mãnãstire s -a tulburat cã veneau uneori copii si fãceau gãlãgie si alergau pe dealuri. Venind la bãtrânul, a întrebat ce sã facã. Iar Pãrintele Cleopa i-a spus: ''Ia adu-ti aminte; tu nu ai fost copil? Mie îmi sunt tare dragi copiii, cã sunt ca îngerii! Si mã tem sã nu cadã si sã nu-si rupã vreo mânã sau vreun picior careva din ei. Pe acestia îi iubeste si Hristos si zice: Lãsati copiii sã vinã la Mine si nu-i opriti, cãci a unora ca acestia este Împãrãtia Cerurilor''.

68. Spunea Pãrintele Cleopa: ''Niciodatã sã nu dai sfat nimãnui, pânã când nu l-ai trãit tu! Cel ce dã sfat, dar el nu l-a trãit, este ca izvorul de apã pictat pe perete.

Iar cel care vorbeste din experienta sa, seamãnã cu un izvor de apã vie!''

69. Un frate a întrebat:

- Ce sã fac sã mã mântuiesc, Pãrinte Cleopa? Iar bãtrânul i-a rãspuns:

- Ascultã, frate. Tu stii sã te rogi, tu stii sã mergi la

bisericã, tu stii sã postesti, tu stii sã faci milostenie, tu stii toate poruncile lui Dumnezeu. Numai sã vrei sã le faci, cãci altfel nu te poti mântui!

70. Pãrintele Cleopa a fost întrebat odatã de un pãrinte din mãnãstire:

- Prea Cuvioase Pãrinte, ce se va întâmpla cu Mãnãstirea Sihãstria, dacã vã duceti Sfintia Voastrã la Domnul?

Iar bãtrânul, privind în jos, a zis:

- Ziduri, ziduri, ziduri…!

71. Altãdatã i-a zis un pãrinte din mãnãstire:

- Prea Cuvioase Pãrinte, spuneti-ne un cuvânt despre sfânta rugãciune.

Iar Pãrintele a zis:

- Rugãciunea este hrana si viata sufletului. Precum trupul, fãrã mâncare si bãuturã, moare; tot asa si sufletul, fãrã rugãciune, moare.

72. A zis un pãrinte:

- De multe ori suntem obositi de la ascultare si nu ne putem ruga. Ce sã facem?

- Frate, trupul este Marta, iar sufletul este Maria! Marta se osteneste pentru cele pãmântesti, iar Maria, care închipuieste sufletul, stã la picioarele Domnului si se roagã. De aceea, spune Domnul, cã Maria partea cea bunã si-a ales. Suntem datori sã împãcãm pe Marta cu Maria, adicã întâi sã ne rugãm si apoi sã facem ascultare, cu rugãciunea în minte si în inimã.

73. Obisnuia Pãrintele Cleopa sã repete si acest stih, pe care îl spunea adeseori Sfântul Grigorie Teologul: ''Mintea se însealã si adevãrul se furã de prea multã dragoste si prea multã urã!''

74. Un pãrinte mergea adeseori la bãtrânul, se aseza în genunchi sil ruga sã-l binecuvinteze. Sfintia sa îi punea mâna pe cap sii fãcea semnul Sfintei Cruci, zicându-i: ''Dumnezeu sã te binecuvinteze!'' Si mãrturiseste acest pãrinte cã pleca de la bãtrânul cu multã pace si liniste, simtind pe capul lui, mai mult de o jumãtate de orã, o cãldurã ca de foc, iar sufletul sãu se umplea de umilintã si de lacrimi.

74 Un alt pãrinte, pe vremea când trãia pãrintele, zicea: ''Când ies de la spovedanie de la Pãrintele Cleopa, mã duc la chilie si numai atât spun: ''Doamne Iisuse Hristoase, pentru rugãciunile Preacuratei Maicii Tale si ale Pãrintelui Cleopa, miluiestemã pe mine pãcãtosul!'' Si-mi vine o umilintã si niste lacrimi, de nu mã mai pot opri din plâns''.

75. Un pãrinte bãtrân l -a întrebat pe Pãrintele Cleopa:

- Preacuvioase pãrinte, ce-o sã faceti dacã veti fi bolnav si nu veti putea face pravila cititã? Veti pune vreun frate sã vã citeascã pravila?

- Nu. Iau pe ''Doamne Iisuse…''.

76. Odatã când cineva i -a arãtat noua bisericã din livada mãnãstirii, pãrintele a zis: ''Mai greu este sã faci un cãlugãr adevãrat, decât o catedralã!''

77. Zicea iarãsi bãtrânul: ''Mãi bãiete, nu sta degeaba si nu pierde timpul. Ia o carte în traistã oriunde te duci, cu oile sau cu vacile, sau unde te trimite, si citeste cuvântul lui Dumnezeu!''

78. Mai spunea: ''Dacã citesc o carte de douã sau de trei ori, o stiu aproape pe de rost''.

79. Pãrintele Cleopa spunea la ucenici câte ceva din necazurile si ispitele care îi veneau de la oameni. Dar despre ispitele care îi veneau de la diavoli, când era în pustie, nu prea spunea. Întâi, pentru cã era ascuns, iar al doilea, fiindcã nu avea cine sã-l înteleagã.

80. Uneori ne spunea: ''Mã opresc Sfintii Pãrinti sã vorbesc mai mult, cãci ei zic: ''Nu povesti ale tale''. Dar eu atât vã zic: dacã ati fi fost voi acolo în pustie legati de un copac si ati fi vãzut un diavol, ati fi scos copacul din rãdãcinã si ati fi fugit cu el în spinare!''

81. Cei de la Pucioasa i-au scris de vreo câteva ori si Pãrintele Cleopa le-a dat rãspuns într-o scrisoare bine gânditã prin care le spunea: ''La Pucioasa pute si nu va pleca putoarea pânã nu veti asculta de Sfântul Sinod!''

83. Mai zicea cã în jurul anului 2000 se vor arãta semne dumnezeiesti si îl cita pe Sfântul Agatanghel, care a prezis aceasta.

84. Ucenicul pãrintelui ne spunea: ''Multe scrisori veneau pe adresa pãrintelui Cleopa cu tot felul de necazuri si probleme, iar sfintia sa îmi zicea sã le rãspund.

Veneau si multi crestini si pãrintele mã punea sã le vorbesc si sã le scriu pomelnice. Deci fiind foarte ocupat, nu reuseam sã-mi fac toatã pravila si canonul cãlugãresc, si-l întrebam ce sã fac. Iar el îmi spunea: Fã ascultare, scrie scrisori, vorbeste la oameni si zi ''Doamne Iisuse…'', cãci ''Folosul fratelui este roada ta'', zic Sfintii Pãrinti''.

85. Iarãsi zicea ucenicul: Când scriam scrisori la credinciosi si aveam o problemã mai grea, îl întrebam pe Pãrintele Cleopa, iar el îmi rãspundea pe scurt si-mi spunea sã rãspund la toti cã el este bãtrân, bolnav, si nu mai scrie. Apoi mã trimitea sã le spun la oameni cã este neputincios, sã nu mai vinã la “Mosul Putregai, cã Mosul Putregai a murit! Nu mai este! S-a dus…!”

86. În anul 1996, când a fost adus la Iasi din Grecia capul Sfântului Apostol Andrei, un frate a vrut sã meargã sã se închine. Un sofer se oferise sã-l ducã pânã la Iasi. Dar fratele voia sã meargã fãrã stirea pãrintelui staret. Sa dus sã ia numai binecuvântarea Pãrintelui Cleopa, fiindu-i fiu duhovnicesc.

Bãtrânul, când a auzit despre ce este vorba, a zis cu glas tare: ''Mãi frate, ai un staret si un Dumnezeu!'' ''Ce sã fac? Sã merg la pãrintele staret sã-l întreb?'', a zis ucenicul. ''Da! Du-te si cerei binecuvântare'', a rãspuns Pãrintele Cleopa.

87. Odatã l-a întrebat un crestin pe bãtrânul:

- Pãrinte Cleopa, ce sã fac cã nu reusesc sã-mi gãsesc un duhovnic?

- Tu sã-l gãsesti? El sã te gãseascã pe tine, a rãspuns pãrintele.

88. Un frate la rugat pe Pãrintele Cleopa sã-l pomeneascã la rugãciune. Iar bãtrânul i-a spus, arãtând cu degetul o dârã imaginarã, serpuind pe pãmânt: ''Rugãciunea mea este ca fumul lui Cain! Asa se târãste pe pãmânt...''

89. Odatã, sezând pe prispã, s -a uitat fix la ucenicul sãu si a zis sincer si curat: ''Nu stiu ce cautã atâta lume la mine, la un mosneag putred!''

90. Altãdatã, dupã ce a fost spovedit de bãtrânul, un frate ia zis: ''Pãrinte, nu mã uitati la rugãciune, cã sunt tare pãcãtos!'' ''Domnul!'' a zis pãrintele. Apoi a rostit încet, ca pentru sine: ''Eu sunt mai rãu decât toti''.

91. Un ucenic spunea cã Pãrintele Cleopa proceda uneori la spovedanie si astfel: Stiind cã ucenicul sãu este iubitor de laudã, el se arãta cã este mai pãcãtos, mai avar si mai rãu decât toti, defãimându-se pe sine, ca sã-l învete pe ucenic lucrarea smereniei.

92. Odatã a venit un reporter sã -i ia un interviu pãrintelui, zicând:

- Oamenii vor luminã, vor apã vie…

- Da!… Oamenii au luminã de la Sfânta Evanghelie, de la Prooroci, de la Apostoli, de la Sfintii Pãrinti, de la marii sfinti sihastri si de la milioanele de martiri… Deci au de unde lua luminã!

De la mine numai întuneric poate lua cineva. Cã eu sunt fiu al întunericului, nu al luminii. Un om pãcãtos, plin de rãutate, plin de neputinte si somnoros... N-am dragostea lui Dumnezeu, n-am înfrânare, nam dreapta socotealã, n-am nimic!

Toate, toate le-am pierdut prin lenevirea mea si n-am nimic bun pe lumea asta!

Apostolul Pavel spune asa în Epistola cãtre Evrei: Hristos Iisus a venit în lume sã mântuiascã pe cei pãcãtosi, dintre care cel dintâi sunt eu. Dacã acela care s-a ridicat pânã la al treilea cer, spune cã este cel dintâi pãcãtos, eu ce sã zic? C- am fãcut ceva bun? Niciodatã, în veacul veacului.

93. Când a avut în pustie o ispitã cumplitã de desfrânare, i sa arãtat dracul curviei si i-a zis: ''Dacã ai sã cazi acum în desfrânare?'' Iar pãrintele a zis: ''Oricine poate sã cadã, cã ce-i bãrbatul si femeia? Putregai si putoare sunt''.

Altãdatã, când a avut o ispitã asemãnãtoare, s-a suit cu picioarele pe jãratec, ca sã alunge demonul desfrânãrii.

94. Atunci când veneau oameni tulburati cã antihrist însealã popoarele, cã vor fi rãzboaie, sau altele asemenea, Pãrintele Cleopa spunea cu glas puternic: ''Tatai la cârmã!'', si cita versetul 10 din Psalmul 32: Domnul risipeste sfaturile neamurilor si leapãdã sfatul boierilor, iar sfatul Domnului rãmâne în veac si gândurile inimii Lui, în neam si în neam. Apoi îi îmbãrbãta: ''Nu vã tulburati si nu vã temeti, cã nu va fi cum vor ei. Ehei, câte vor ei sã facã! Voi nu vã temeti. Rugati- vã si faceti Sfânta Cruce cu credintã si fug toti dracii!''

95. Mai zicea Pãrintele Cleopa: ''Nici un lucru sã nu faci, pânã nu te însemnezi cu Sfânta Cruce! Când pleci în cãlãtorie, când începi lucrul, când te duci sã înveti carte, când esti singur si când esti cu mai multi, pecetluieste-ti cu Sfânta Cruce fruntea ta, trupul tãu, pieptul tãu, inima ta, buzele tale, ochii tãi, urechile tale si toate ale tale sã fie pecetluite cu semnul biruintei lui Hristos asupra iadului. Si nu te vei mai teme atunci de farmece sau de descântece sau de vrãji. Cã acelea se topesc de puterea Crucii, ca ceara de la fata focului si ca praful în fata vântului''.

96. Odatã a venit la Pãrintele Cleopa o fe meie cu nepotul ei care era acuzat de crimã, nefiind vinovat. Nepotul i-a zis pãrintelui cã este în proces pentru ucidere, dar nu i-a spus cã este nevinovat. Pãrintele l-a oprit si i-a zis: ''Nu esti vinovat si nu ai sã faci închisoare!'' Într-adevãr, tânãrul a scãpat de aceastã acuzatie nedreaptã.

97. Pe când era retras la stupina mãnãstirii, a venit la sfintia sa un credincios, plângând cã este cãutat de securitate. Dupã ce i-a spus pãrintelui situatia în care se afla si i-a dat un pomelnic ca sã se roage pentru el, Pãrintele Cleopa i-a spus: ''De acum sã nu-ti mai fie fricã!'' Si într-adevãr, de atunci n-a mai fost urmãrit.

98. Un frate, care venise la mãnãstire cu gândul sã stea douã-trei luni, a mers la spovedanie la Pãrintele Cleopa. Dar bãtrânul i-a zis cu glas nevinovat si hotãrât: ''Ehei, ai venit la Mos Costache! Nu mai pleci tu de aici!'' Si asa a si fost, cãci cu mila Domnului a rãmas în mãnãstire.

99. Cu câteva luni înainte de moartea pãrintelui, a venit un ierarh din Grecia si nu sa lãsat pânã ce bãtrânul nu i-a dat metaniile sale. Cu mai multi ani în urmã, Pãrintele Cleopa, inspirat de Duhul Sfânt, îi prevestise cã va ajunge ierarh.

100. Un frate începuse unele nevointe mai presus de puterea lui. Nu dormea pe pat, citea mult la Psaltire si fãcea multe metanii; dar nu cu scop bun, ci urmãrea numai linistirea patimilor trupesti, fãrã a le tãia pe cele sufletesti. De aceea era mânios, judeca, osândea si avea ispite.

Odatã s -a dus la Pãrintele Cleopa pentru a-i cere o binecuvântare. Iar bãtrânul, numai vãzându-l pe acela apropiindu-se de el, ia arãtat cu mâna un text mare pus pe perete, sub icoane, zicându-i: ''Ia uite ce scrie acolo: ''Binele nu este bine, când nu se face bine''. Eu am pus sã se scrie asta acolo!''

Atunci fratele, dându-si seam a cã pãrintele a spus acestea luminat de Duhul Sfânt, sia dat seama cã apucase pe o cale gresitã.

101. Un ieromonah sa dus pentru prima datã la Pãrintele Cleopa sã-i cearã cuvânt de folos. ''Binecuvinteazã- mã, Preacuvioase Pãrinte Cleopa!'' Sfintia sa, privindu-l, a zis: ''Cine este preotul acesta?'' Dupã ce Pãrintele Cleopa i-a dat cuvânt de folos, ieromonahul s-a retras, uiminduse cã pãrintele, fãrã sã-l cunoascã, a stiut cã este preot.

102. Un pãrinte din mãnãstire povesteste: ''Venind des pe la mãnãstire si ascultându-l pe Pãrintele Cleopa, m-am gândit sã iau si eu jugul lui Hristos. Dar nu eram hotãrât. Atunci mam gândit sã-l întreb pe sfintia sa, ca un om ce mi-a pornit râvna pentru Hristos, si mi-am zis: ''Ce-mi va zice el, aceea fac!''

Când lam întrebat, Pãrintele Cleopa, parcã cunoscându-mi inima, mia zis: ''Nu veni! Stai în lume si fã misiune!'' Pe atunci eram mai râvnitor si rãspândeam si cãrti sfinte.

Dupã vreo doi ani, când inima mea a înclinat total spre monahism, mam hotãrât sã plec la mãnãstire, dar cu oarecare temere, gândindumã la cuvântul bãtrânului.

Si rugândumã lui Dumnezeu, am venit la el si i-am zis: ''Pãrinte, vreau sã vin la mãnãstire''. ''Vino!'' a zis Pãrintele Cleopa, umplândumã de bucurie''.

103. Un frate ia zis bãtrânului:

- Pãrinte, la mãnãstire este multã muncã si nu este suficient timp pentru bisericã. Ce sã fac?

- Frate, când mâna lucreazã, mintea sã se roage, zicând ''Doamne Iisuse'' permanent!

104. Doi tineri sau cãsãtorit si au nãscut copii, însã nu stiau cã sunt rudenii de sânge. Duhovnicul i-a sfãtuit sã se spovedeascã la un arhiereu si sã urmeze sfatul lui. Între timp, sotul a fost îndemnat sã cearã si sfatul Arhimandritului Cleopa Ilie, pe care încã nu-l cunostea.

Mergând la sfintia sa, nu s-a putut apro pia, Pãrintele Cleopa fiind înconjurat de multi credinciosi, ca de obicei. De aceea astepta sã-i vinã rândul. Deodatã, pãrintele chemându-l, ia zis: ''Antonie, vino la mine!'' El a crezut cã strigã pe altcineva, si nu sa dus. Dupã putin timp iarãsi îl cheamã: ''Antonie, vino la mine!''

Dar, nestiind cã îl cheamã pe el, iarãsi nu s -a dus. Atunci pãrintele, privind fix la el, i-a fãcut semn cu degetul si i- a zis: ''Tu, cel de acolo, Antonie, vino la mine!''

Cuprins de fricã, Antonie si -a zis în sine: ''Cum de mã stie pãrintele acesta care nu m-a vãzut niciodatã?'' Apoi, ducânduse la bãtrânul, acesta l-a sfãtuit îndelung si l-a slobozit în pace.

105. Douã femei bântuite de diavol au venit la Pãrintele Cleopa, iar el le-a binecuvântat si lea zis: ''Dupã trei Sfinte Masluri vã veti vindeca''. Si asa a fost, cu voia lui Dumnezeu.

106. Un frate, vãzând pe Pãrintele Cleopa sezând pe cerdac, sa apropiat de el, sãrutându-i mâna si cerându-i binecuvântare. Dar nu ia destãinuit cã era foarte luptat în inimã de gânduri rele. Pãrintele, uitându-se la chipul lui, i-a zis: ''Frate, mergi la duhovnicul tãu, spovedeste-te curat si sã-i ceri canon ca sã te izbãvesti de gândurile cele necurate ce te stãpânesc''.

107. Când vorbea la lume, Pãrintele Cleopa zicea adeseori: ''Îngerii Domnului vau adus pe la sfintele mãnãstiri, mamã! Voi nu-i vedeti, dar fiecare are lângã el îngerul sãu pãzitor''. Si bãtrânul privea blând la oameni, ca si cum ar fi vãzut pe îngerii lor.

108. Odatã a venit la pãrintele un credincios cu o rudã dea lui, ce fusese atrasã la secta ''Martorii lui Iehova''.

Credinciosul încercase prin multe discutii si argumente sã-l aducã înapoi la dreapta credintã. Dar desi sectantul era dovedit din întrebãri, el nu-si recunostea rãtãcirea. Atunci credinciosul la convins pe sectant sã meargã la Pãrintele Cleopa.

La chilia Pãrintelui Cleopa era lume multã, ca de obicei; iar pãrintele tinea o predicã cu tema: ''Cum însealã diavolul pe om''. Asteptând sã termine predica si gãsind un moment potrivit, credinciosul a vrut sã-l provoace pe pãrintele la discutie cu sectantul, pentru a se lãmuri dreapta credintã.

Dar în acel moment, a vãzut cã sectantul era cu totul schimbat la fatã. Chipul lui era acum foarte vesel, radiind o bucurie de nedescris. Ascultând predica Pãrintelui Cleopa, fusese miscat profund în inima lui, încât nu mai avea nimic de întrebat.

Când credinciosul a vrut sã deschidã discutia cu pãrintele, sectantul a spus: ''Nu mai am ce sã-l întreb! Asemenea om nam vãzut în viata mea!''

Acesta este unul din numeroasele cazuri, când simpla prezentã a Pãrintelui Cleopa a fost suficientã pentru a schimba inima unui om.

109. Altã datã, o femeie credincioasã dintr -o familie de intelectuali din Piatra Neamt a venit la Pãrintele Cleopa în mai multe rânduri, plângându-se de necredinta sotului ei, profesor de fizicã, care se declara ateu convins. La propunerea Pãrintelui Cleopa, femeia a reusit sã-si convingã sotul pentru a veni la sfintia sa - desi profesorul zicea: ''N-am ce vorbi eu cu un popã! Pe mine nu mã poate convinge nimeni si nimic!''

Când au ajuns la Sihãstria, Pãrintele Cleopa vorbea oamenilor. Dupã ce a terminat de vorbit cu credinciosii, pãrintele, obosit dupã o zi întreagã, totusi nu s-a crutat deloc. Si a stat cu profesorul, citându-i date din astronomie, despre distantele interstelare si altele, din fizicã, despre legile naturii, ale creatiei si despre multe altele.

La sfârsitul discutiei, care se prelungise pânã la miezul noptii, profesorul a scos un carnetel si nota, zicând: ''Pãrinte, în câte scoli am studiat eu, niciodatã n-am auzit asemenea lucruri! De unde stiti atâtea?'' ''Dar cine mã opreste sã nu stiu?'' a spus Pãrintele Cleopa. La urmã profesorul a cerut sã se spovedeascã.

Dupã un timp, sotia lui a venit bucuroasã la Sihãstria, spunând: ''Pãrinte Cleopa, de când sotul meu a avut discutia cu sfintia voastrã, s-a schimbat complet. Merge la bisericã, se roagã si cautã sã convingã si pe altii despre existenta lui Dumnezeu!''

110. În general, Pãrintele Cleopa nu era pentru o nevointã exageratã, desi sfintia sa se nevoise mult în pustie. Dar totdeauna sfintii sunt aspri cu ei si plini de dragoste fatã de ceilalti.

Zicea cã pãdurea nu se teme de cel ce ia multe lemne odatã si încarcã prea tare cãruta. Cãci stie cã se va strica mai încolo, fiind încãrcatã prea tare. Pãdurea se teme de cel ce ia câte un lemn, câte o micã sarcinã. De acela se teme pãdurea, cã stie cã încet, încet, o taie pe toatã.

111. Un frate începãtor a venit, dupã numai câteva luni de mãnãstire, zicând: ''Pãrinte, am mare ciudã pe draci. Dati-mi voie sã citesc Molitfele Sfântului Vasile cel Mare!'' Pãrintele Cleopa ia zis: ''Tu, mãi? Vai de capul tãu! Ai ciudã pe diavoli?

Sã vezi câtã ciudã au ei pe tine! Fugi de -aici, nu cumva sã faci asa ceva… Auzi, a venit deunãzi în mãnãstire si vrea sã blesteme pe diavoli si sã citeascã Molitfele Sfântului Vasile cel Mare. Mare viteaz!''

112. Odatã a venit un staret de la o mare mãnãstire din Rusia pentru sfat la Pãrintele Cleopa. Si dupã ce i-a spus cã nu au timp de rugãciune, cã este multã rãspândire, l-a întrebat, hotãrât sã facã ce-i va spune pãrintele: ''Ce sã fac, Pãrinte Cleopa? Sã limitez la maximum lucrãrile si munca?'' Pãrintele ia rãspuns: ''Sã tii calea împãrãteascã!'' Adicã fãrã exagerãri, nici întro parte, nici în cealaltã. Ci toate sã fie cu dreaptã socotealã.

113. Zicea Pãrintele Cleopa: ''Sã avem convingerea cã în toatã clipa Îl supãrãm pe Dumnezeu. Fãrã aceastã smerenie din inimã nu ne putem mântui''.

114. Spunea pãrintele unui grup de seminaristi: ''Poti sã dai canon la oameni sã facã milostenie. Dar nu la cei care sunt bogati. Cã ei au buzunarele doldora, vin si-ti pun un teanc de bani pe masã si zic: ''Gata! M-am mântuit''. Dar Împãrãtia lui Dumnezeu nu se cumpãrã cu bani!

Sã le dai sã posteascã, sã facã metanii, sã privegheze … Cã atunci se ostenesc si au platã de la Dumnezeu. Milostenie îi dai sã facã la unul mai sãrac. Cã el ca sã facã rost de bani trebuie sã se osteneascã, si asa are platã de la Dumnezeu.''

115. Pãrintele Cleopa, când vorbea si când dãdea sfaturi, amintea mereu de bãtrânii pe care-i cunoscuse, zicând: ''Asa spunea Pãrintele Ioanichie Moroi…'' , ''Asa spunea Pãrintele Paisie Olaru…'', ''Asa spunea Pãrintele Vichentie Mãlãu…'' Cãci marea întelepciune duhovniceascã au purtat-o întotdeauna bãtrânii iubitori de Hristos.

116. Fratele Constantin viitorul Pãrinte Cleopa - a fãcut multi ani ascultare la oile Sihãstriei. Iar sora lui, Ecaterina, care se nevoia în obstea Mãnãstirii Agapia, îl vizita uneori. Dar, vãzându-l mereu la oi, îi zicea: ''Mãi frate, dar tu tot la oi, tot la oi? Mai cerete si tu cu ascultarea la bisericã! Acasã la oi, aici la oi!'' Dar fratele Constantin, ca un ascultãtor adevãrat ce era, îi rãspundea: ''Du-te de la mine cu vorbele acestea!''

117. Încã de pe când era la oi, Pãrintele Cleopa a cunoscut multi pustnici si pustnice în pãdurile din jurul Sihãstriei si la multi le ducea câte ceva de mâncare de la stânã. O maicã, Cleomida, fiicã de ministru, l-a întrebat odatã pe fratele Constantin: ''Ia spune, frate Constantin, ai învãtat Psaltirea pe de rost?'' ''Am învãtat numai vreo 40 de psalmi'', a rãspuns el. ''S-o înveti toatã pe de rost, cã asa se cere cãlugãrului!''

cãlugãrului!''

1944 trãia în comuna Borlesti- Neamt un cântãret bisericesc care se chema Neculai Dumitriu. Era un credincios foarte evlavios si venea adeseori la Mãnãstirea Sihãstria. Când cânta el la stranã vãrsa multe lacrimi din ochi, încât toti se foloseau de viata lui.

Apoi, îmbolnãvindu -se, a murit si, pe când îl duceau la cimitir, sa desteptat din morti si a mai trãit încã multi ani. Când venea pe aici spunea cu lacrimi cum a vãzut chinurile iadului si pe cei care ardeau în acel foc.

Când cânta el la stranã, lumea plângea. Fiind odatã întrebat: ''De ce plânge lumea când cânti dumneata?'', el a rãspuns: ''Când cânti din inimã, la inimã ajunge!''

Pe când Pãrintele Cleopa era tânãr, venit abia de vreo câtiva ani în mãnãstire, dascãlul Nicolae a spus celorlalti frati: ''Râdeti voi de el adicã de Pãrintele Cleopa , dar sã stiti cã vã va fi staret!'' Aceastã profetie s-a împlinit în anul 1945.

119. Pe când era staret Pãrintele Cleopa la Sihãstria, s -a întâmplat cã ciobanii au pierdut oile. Le-au cãutat ei un timp, dar nu leau gãsit si acum se temeau sã spunã staretului. Pânã la urmã, n-au avut încotro si au venit la Pãrintele Cleopa.

El i-a ascultat si apoi ia dus în bisericã, unde s-au asezat cu totii în genunchi înaintea icoanei Maicii Domnului si au început sã se roage. Dupã ce s-au rugat, pãrintele le-a zis: ''Haideti sã mergem împreunã cãtre Sihla si Râpa lui Coroi!''

Pe cale au fãcut mai multe popasuri, fãcând rugãciuni sub povãtuirea pãrintelui.

În cele din urmã, cu ajutorul lui Dumnezeu si al Maicii Domnului, au ajuns întro micã poianã unde au gãsit oile care se odihneau linistite. Atunci Pãrintele Cleopa a zis: ''Mare bucurie avem cã am gãsit oile, dar de mii de ori mai mare cã nea cãlãuzit Dumnezeu. Iatã ce vã spun vouã: sã nu începeti nimic sã faceti în viata voastrã fãrã rugãciuni înaintea lui Dumnezeu si a Maicii Domnului''. Pornind apoi cu oile spre vale, au fãcut tot atâtea popasuri câte au fãcut si la dus, multumind Domnului pentru ajutorul arãtat.

120. Când a venit la Slatina ca staret, Pãrintele Cleopa a început prin a vizita mãnãstirea. Prima oarã a fost dus la stãretie, dar el a cerut sã meargã mai departe. Asa a trecut prin mai multe chilii, pe care lea binecuvântat, pânã a ajuns la o cãmarã mai dosnicã unde mãnãstirea tinea sculele si materialele pentru dulgherie si zidãrie. Aici pãrintele s-a oprit bucuros si a zis: ''Aceasta va fi chilia mea!''

F ratii, fericiti si ei cã Dumnezeu le-a trimis un staret spre mântuirea sufletelor lor, sau hotãrât sã facã curãtenie în cãmarã, dar pãrintele i-a oprit, zicând: ''Fratilor, nu îmi trebuie ajutor, voi face eu tot ce trebuie cu mâna mea!'' si s-a apucat de lucru. Ca mobilier si-a pus un pat cu asternut foarte simplu, pe care îsi întindea cojocul lui de la oi. Tot pe pat îsi tinea si cãrtile sale si scrisorile primite din toatã tara.

121. Pãrintele Cleopa a stat mai multi ani în pustie împreunã cu ucenicul sãu, Protosinghelul Varsanufie, care venise la mãnãstire prin sfatul si rugãciunea pãrintelui. Si iatã cum la cunoscut el pe Pãrintele Cleopa:

Era cãsãtorit si lucra în pãdure. Într -o zi, i s-a furat tapina; fiind sãrac, nu mai avea alta si nu avea cu ce lucra. Si a venit la Sihãstria sã plãteascã un pomelnic pentru descoperirea hotului. Atunci Pãrintele Cleopa i-a spus câteva cuvinte de suflet, care lau fãcut sã uite de tapinã si sã se gândeascã cum ar putea sã intre si el în viata monahalã.

Spunându-i a cest lucru Pãrintelui Cleopa, acesta l-a pus mai întâi la încercare, spunândui cã sã vinã la mãnãstire numai dacã va trãi un an de zile cu sotia sa în curãtie, altfel nu. Si s-au hotãrât si Pãrintele Varsanufie si sotia sa la acest lucru.

Dar au avut mari ispite de la diavol sã nu slujeascã lui Hristos, ci sã rãmânã acasã. Într-o noapte, a venit vrãjmasul la ei, în chip de om urât negru si spân, si a rãcnit de s-a cutremurat casa si au crãpat geamurile, zicând: ''Nenorocitilor, ce îmi faceti voi mie!'' Apoi demonul a dispãrut. Dupã un an de zile, au plecat amândoi la mãnãstire, sotul la Sihãstria si sotia la Agapia Veche.

122. În anul 1953, Pãrintele Varsanufie a fost tuns în monahism, iar în anul 1956 a fost hirotonit ierodiacon si preot în Mãnãstirea Sihãstria. El a fost unul din cei mai credinciosi ucenici ai Pãrintelui Cleopa.

În 1997, când a fost vremea sã se ducã la Domnul bãtrânul Varsanufie, Pãrintele Cleopa i-a citit rugãciunile de darea sufletului. Când a zis: ''…dezleagã pe robul Tãu, Protosinghelul Varsanufie, de aceastã durere nesuferitã si de aceastã neputintã amarã ce-l tine, si-l odihneste pe dânsul unde sunt sufletele dreptilor…'', atunci pãrintele Varsanufie a rãsuflat de douã ori si si-a dat sufletul în mâinile Domnului. Iar Pãrintele Cleopa a continuat rugãciunea, zicând: ''…Cã Tu esti odihna sufletelor si a trupurilor noastre si Tie slavã înãltãm…''.

123. Pãsãrile îl mângâiau mult pe Pãrintele Cleopa. Vorbea adesea de ''flãcãii codrului'', de cucuvaie, de babitã, si câte alte pãsãri, arãtându-ne chiar si cum cântau si care le era glasul, bucurând inimile noastre.

Pãrintele ne povestea: ''Vai, ce bucurie mare am avut când mam împãrtãsit prima oarã în pustie, cã a venit un stol de pãsãrele si mi-au cântat, asa frumos…!'' Si pãrintele, când putea, hrãnea cu dragoste pãsãrile cerului.

Iar aceastã dragoste nu s -a întrerupt, cãci cu doi ani înainte de sfârsitul vietii lui, dupã ce s-a împãrtãsit la bisericã, mergând spre chilie însotit de doi pãrinti, a venit un stol de pãsãri mici care ciripeau si i se asezau pe umeri, pe cap, pe mâini si îl ciuguleau de barbã si de rasã, fãrã însã sã se atingã de ceilalti doi.

Apoi au zburat întrun brad si au început sã cânte. Atunci pãrintele, suspinând, a zis: ''Cât as dori sã mai trãiesc iarãsi cu pãsãrelele în pãdure!''

124. Spunea bãtrânul: ''Odatã am fost arestat de securitate la Mãnãstirea Slatina si apoi dus la Fãlticeni. Aici am fost bãtut si bãgat într-un beci în care ardeau câteva sute de becuri. Toti care intrau acolo, ieseau aproape nebuni. M-au bãgat si pe mine, ca sã-mi pierd mintile. Nu mai vedeam cu ochii si nu mai puteam de cãldurã. Atunci mi-am coborât mintea în inimã cu rugãciunea lui Iisus.

Dupã o orã m-au scos si sau mirat toti cã încã mai vorbeam si mergeam fãrã sã mã tinã nimeni''.

125. Pãrintele Cleopa adesea amintea pãcatele izvorâte din iubirea de sine si îndemna pe toti la pocãintã, zicând: ''Izvorul a toatã rãutatea si a tot pãcatul este iubirea de sine! Iubirea de sine este iubirea nerationalã fatã de trup si este cea mai grea si mai subtire dintre toate patimile care robesc firea omeneascã.

Din iubirea de sine se nasc: mila de sine, crutarea de sine, îndreptãtirea de sine, multumirea de sine, trâmbitarea de sine, lauda de sine, plãcerea de sine, pãrerea de sine si toate celelalte pãcate stiute sau nestiute''.

126. Ascultândul pe Pãrintele Cleopa nu te mai sãturai. Orice ar fi spus era interesant. Povestea din copilãria sfintiei sale, despre viata la mãnãstire, despre cum fusese prigonit, arestat, apoi fugit în pãdure, mai apoi în slujba poporului, despre cãlãtoriile la Ierusalim, la Sfântul Munte, apoi o multime de istorioare.

Deseori plângeau cei cel ascultau, câteodatã plângea si pãrintele. Toti erau miscati sufleteste, dar nu numai din pricina a ceea ce spunea, ci în primul rând lucra darul lui Dumnezeu ce era întrînsul; deci simpla lui prezentã - prin lucrarea Harului Sfântului Duh de care era plin Bãtrânul - schimba inimile oamenilor.

127. Când vorbea pãrintele, vorbea sub inspiratia

Duhului Sfânt. Odatã, fiind sala plinã de credinciosi, pãrintele a început sã zicã ceva fãrã legãturã cu ceea ce se discutase pânã atunci. Ceva care parcã nu interesa lumea. Dar la sfârsit a venit o femeie lãcrimând, care stãtuse în spate, si i-a zis: ''Iartã-mã, pãrinte, cã sunt pãcãtoasã!'' Pãrintele vorbise pentru acea femeie.

128. Povesteste o credincioasã cum s -a vindecat tatãl ei cu rugãciunile Pãrintelui Cleopa: ''Era la sfârsitul anului 1995. Eu mai fusesem de câteva ori la Sihãstria si-l mai întâlnisem pe Pãrintele Cleopa. Tatãl meu era foarte bolnav si de aproape 40 de ani era chinuit de patima betiei. Dupã multe încercãri am ajuns cu el întro zi la pãrintele. Sedea în poianã sub un carpen si mai erau câtiva crestini. Neam asezat pe bancã chiar în fata Pãrintelui Cleopa, care spunea cuvinte de folos celor de fatã.

Deodatã s -a oprit o clipã, s-a uitat pe deasupra capetelor noastre si a început sã vorbeascã despre betie. Tata parcã încremenise acolo pe bancã. A durat o vreme acest cuvânt de folos al pãrintelui, apoi ne-a slobozit dândune fiecãruia binecuvântare, cum fãcea de obicei. M-am apropiat cu tatãl meu si când sa aplecat, pãrintele i-a prins capul cu amândouã mâinile, a fãcut o cruce mare si i-a spus: ''Asa, dragul mamei, sã vã spovediti curat si Maica Domnului o sã vã ajute. Sã ne vedem la rai!''

Am plecat linistiti. Ce s-a întâmplat atunci, nu stiu. Aproape 30 de ani nu lam vãzut pe tata fãcându-si Sfânta Cruce, dar acum când neam întors acasã, a intrat în sufragerie si a fãcut trei metanii mari. Priveam la mama si ea la mine si ne-am minunat. De atunci tata se spovedeste regulat si s-a izbãvit de patima betiei''.

129. Ucenicul sãu, monahul Iachint, mãrturiseste urmãtoarele despre Pãrintele Cleopa: ''Eu cred cã Pãrintele Cleopa era vãzãtor cu duhul. Cãci multe mi-a spus când trãia si eu nu le credeam, dar s-au împlinit asa cum zicea sfintia sa. Eu cred cã pãrintele îmi vedea inima si îmi spunea ce-mi este de folos. Atunci nul întelegeam. Dar ar fi fost mai bine sã fac ascultare mai cu luare aminte si cu credintã. Însã el m-a iubit si mi-a dat cemi este de folos spre mântuire. Eu cred cã Pãrintele Cleopa este sfânt! Eu îi simt ajutorul. Simt cã este cu mine! Aducerea aminte de sfintia sa îmi dã pace, liniste, bucurie si nãdejde cã se roagã pentru mine!''

130. Spunea unu l din ucenicii sãi: ''Pãrintele Cleopa tot timpul spunea lucruri care erau spre zidire sufleteascã. Nu se afla cuvânt desert în gura lui. A stiut sã înmulteascã acest talant. Ziua, când nu avea închinãtori, îsi lua metaniile si pleca pe munte. De multe ori lam vãzut stând sub copaci, în genunchi sau pe buturugi, scufundat în rugãciune. Trebuia sã strig de mai multe ori pentru a mã auzi. Dacã îi aduceam vestea cã a venit vreun grup de oameni, la început îi pãrea rãu pentru pierderea linistii, dar, fiind biruit de dragostea si credinta celor ce veneau, îi primea si le vorbea, întãrindu-i în credintã si alinândule supãrãrile si necazurile. Apoi iarãsi se retrãgea, rugânduse pentru ei ca Bunul Dumnezeu sã le dea ''un colt de Rai''. Mai spunea: ''Dacã as avea o traistã mare, v-as bãga pe toti în ea si v-as duce pe toti în Rai''.

131. În ultimii ani ai vietii, pãrintele avea momente de mare obosealã, încât nu mai putea primi pe nimeni. De aceea zicea cãtre ucenic: ''Închide usa de douã ori si nici dacã vine împãratul Japoniei sã nu mã mai deranjezi!'' Dar dacã pãrintele nu sar fi sculat pentru împãratul Japoniei, pentru dragostea Împãratului Hristos si a credinciosilor, el se scula întotdeauna când era chemat si îi mângâia, învãtându-i si binecuvântându-i pe toti.

135. Mai povestea Pãrintele Cleopa: ''Când am fost la Iasi pentru operatie, trebuia sã-mi facã o urografie la rinichi. Era în Postul Mare. Mia fãcut o analizã si n-a iesit. Apoi a venit la mine o doctoritã si mi-a zis:

- Pãrinte, ca sã iasã urografia la rinichi, trebuie sã mãnânci trei ousoare!

- Ia ascultã, doamnã. Dacã îmi dai munti de aur de la Nicolina pânã la Copou, nu-ti mãnânc trei ouã în Postul Mare!

- Iatã de aceea veniti la spital si de aceea muriti!

- Si dacã oi muri, ce? Moare un rege? Moare un putregai de mosneag! Ce? Numai eu mor? Nu moare toatã lumea?

- Si de ce nu mãnânci ouã?

- Eu nu cred în ouã!

- Dar în ce crezi?

- Eu cred în Tatãl, în Fiul si în Duhul Sfânt!

S-a dus si m-a spus la directorul spitalului.

- Este acolo un pãrinte care nu vrea sã mãnânce ouã pentru analizã!

Dar directorul mã cunostea, si-i zice doctoritei: ''Pãi tu stii cinei pãrintele ãsta?

Este Pãrintele Cleopa! El a stat aproape zece ani la pustie cu un cartof pe zi si ceva buruieni…''

Când a auzit ea asa, a venit la mine în salon, cu mâncare de post pregãtitã de ea, si-a cerut iertare si-apoi am mers din nou la analizã.

Si miau fãcut urografia aceea fãrã ouã. Când au venit cu cliseul, mi-au zis:

- Ia uite, pãrinte, ce frumos a iesit!

- Doamnã, a iesit fãrã trei ouã?

Râdeau toti. Rinichiul stâng se vedea mai umflat, iar rinichiul drept normal.

- Vedeti cã a iesit fãrã ousoare?

- Pãrinte, ne iertati! Asa ceva n-am vãzut de când suntem noi!

La iesire, portarul spitalului mia spus: ''Pãrinte Cleopa, dacã mai stãteati putin în spital, eu îmi terminam casa cu ce primeam de la vizitatorii care veneau la sfintia voastrã!''

134. Povestea Pãrintele Cleopa despre aceeasi perioadã: ''Dupã operatie m-au dus la reanimare. Acolo am adormit pe un scaun pliant si am dormit trei zile si trei nopti. Când m-am trezit, mi-au zis:

- Pãrinte, mata stii cã ai dormit trei zile si trei nopti si tot timpul ai vorbit?

- Nu stiu nimica! Ce-am vorbit?

- Pãrinte, stii câte predici am înregistrat? Ia te uitã ce- am înregistrat! Miau arãtat casete întregi. Erau predici pe care ntregi. Erau predici pe care 40 de ani în urmã. Însã eu n-am stiut nimic!''

133. Cât timp a stat pãrintele la Iasi în spitalul Parhon, a uimit pe toti. Pânã si doctorii îsi fãcuserã program de sedintã pentru al asculta pe Pãrintele Cleopa.

Multi oameni, auzind cã pãrintele este internat în spital, veneau si-i aduceau tot felul de alimente. Iar el chema asistentele sã ducã tot ce primea la bucãtãrie si la ceilalti bolnavi. La iesirea din spital, doctorii iau spus: ''Pãrinte, cât timp ai stat sfintia ta în spital, na mai fost nevoie sã facem aprovizionare. Tot ce primeati aici, era suficient pentru întreg spitalul''.

132. Din anul 1996, doi ani de zile a rãbdat dureri mari cu rinichiul drept care nu mai functiona. De la începutul bolii, el nu voia sã meargã la doctori si nici medicamente nu lua. Apoi cu mare greutate s-a dus si la doctori la Iasi, de ascultare, la cuvântul Înalt Preasfintitului Mitropolit Daniel si al pãrintelui staret.

Dar cu greu accepta sã ia pastile sau sã i se facã injectii.

136. Sfintia sa era vãzãtor cu duhul. Din toatã multimea de oameni care veneau la el, pãrintele îi cunostea prin Duhul Sfânt pe cei care aveau fapte bune, desi nu spuneau nici un cuvânt, si se uita la ei cu deosebitã plãcere si îi binecuvânta.

137. Odatã a venit un autocar cu credinciosi. Dupã ce pãrintele le-a spus câteva vorbe timp de 20-30 de minute, ei au început sã punã întrebãri privind durerile si necazurile lor. Între ei erau si câtiva bolnavi si au început sã-l întrebe:

- Pãrinte, de atâtia ani sunt bolnavã. Am mers si la doctor, ce sã mai fac?

- Dute la doctor si vezi ce ai. Fã operatie, a zis pãrintele.

- Pãrinte, am o fiicã acasã, bolnavã de câtiva ani. Am necazuri cu ea. Ce sã fac?

Sã merg la doctor cu ea, sau nu?

- Du-te la doctor, a rãspuns bãtrânul.

- Pãrinte, si eu sunt bolnavã. Ce sã fac?

- Sã faci Sfântul Maslu!

- Si sã nu merg la doctor?

- Nu, nu! Sã mergi la Sfântul Maslu!

Apoi altcineva i-a zis:

- Pãrinte, si eu sunt bolnavã, Ce sã fac?

- Mergi la doctor, vezi ce ai…

Asa se întâmpla ori de câte ori cineva îi cerea sfaturi. Pentru fiecare el avea un rãspuns special, potrivit cu problemele sale.

138. A venit odatã la sfintia un frate nevoitor, zicând: ''Pãrinte, blagosloviti sã mãnânc o datã în zi dupã apusul soarelui?'' ''Tu, frate? a zis bãtrânul. Nu te uiti la tine cât esti de slab? Sã mãnânci de douã ori pe zi, mânca-te-ar Raiul!''

139. Alteori Pãrintele Cleopa spunea: ''Învãtati -vã sã postiti, cã va veni vremea când veti mânca un cartof într-o sãptãmânã!''

140. O cr edincioasã a venit împreunã cu sotul ei la Pãrintele Cleopa, disperatã din cauzã cã trei sefi de la serviciu se pregãteau sã o dea afarã pe nedrept. Dupã ce i-a spus situatia, pãrintele a mângâiat-o cu cuvintele: ''Nu te teme, ai sã vii la mine siai sã-mi spui: ''Pãrinte, n-am mai auzit de o minune asa de mare!''''.

Crestina sa întors linistitã acasã, dar situatia s-a agravat. Mai era doar un pas pentru a fi datã afarã, iar bãrbatul ei îsi pierduse orice rãbdare si încredere si nici nu mai voia sã mai meargã la mãnãstire, când minunea prevestitã a avut loc. În decurs de o sãptãmânã, au fost dati afarã toti cei trei sefi: luni, cel mai mare în rang, miercuri urmãtorul si vineri ultimul. Când au vizitat din nou chilia pãrintelui, amândoi sotii au strigat deodatã, fãrã sã vrea: ''Pãrinte, n-am mai auzit de o minune asa de mare!''

141. Un credincios care divortase, era continuu atacat de rudele fostei sale sotii, persoane foarte influente. Fusese pus sub urmãrire si era amenintat de mai multi ofiteri de militie. Atunci sa dus împreunã cu sora lui la Pãrintele Cleopa sã plãteascã slujbe. Când sã plece, s-au întâlnit cu un cãlugãr, care lea cerut sã-l ajute sã-si ducã bagajul la Sihla. Pe drum, i-au povestit necazurile pe care le aveau cu ofiterii de militie. Ajunsi la Sihla, dupã ce a auzit cum îl cheamã pe unul dintre militieni, cãlugãrul s-a dat jos, sa dus în fata bisericii si a fãcut trei metanii, zicând: ''Multumesc Tie, Doamne, cã mi-ai adus rãspuns la întrebarea: De ce mã rog eu pentru Constantin si el are necazuri; eu mã rog mai tare pentru Constantin si el are si mai mari necazuri?''

Constantin era unul dintre militienii care îl prigoneau pe credincios si în ultimul timp sotia i se îmbolnãvise grav, iar fetita îi fusese accidentatã de o masinã. Dupã ce cãlugãrul l-a sunat si ia arãtat greseala sa, el a devenit unul din cei mai corecti militieni.

Dar prigoana asupra credinciosului a continuat. Rudele fostei sotii au apelat la un colonel care i-a telefonat, spunândui: ''În cinci zile vei fi în puscãrie! Dosarul este pregãtit!'' ''Fãrã motiv?'' a întrebat crestinul. ''Eu n-am nevoie de motiv, iar din închisoare vei iesi numai mort, cu picioarele înainte'' a fost rãspunsul colonelului.

Auzind de aceasta, credinciosul a fugit iarãsi împreunã cu sora sa la Pãrintele Cleopa, chiar în toiul noptii, si i-a spus de amenintare. Bãtrânul i-a primit, dar i-a certat:

- Ce putini credinciosi sunteti! Cum sã vã temeti voi de oameni?

- Da, pãrinte, dar ne-a dat termen precis: cinci zile!

- Lãsati-l în pace, cã va fi el în trei zile în puscãrie!

Întradevãr, dupã trei zile, au aflat de la un judecãtor, cã ofiterul fusese arestat.

De atunci, credinciosul nu a mai fost amenintat. Când sau dus din nou la Pãrintele Cleopa, el le-a spus: ''Niciodatã sã nu vã temeti, dar nu de câtiva ofiteri, nici de mii de ofiteri, nici de milioane, nici de miliarde. Chiar dacã stau cu arma la ochi, cu glontul pe teavã si degetul pe trãgaci; nici o puscã nu va lua foc, nici un glonte nu vã va nimeri, dacã sunteti drepti înaintea lui Dumnezeu''.

142. O credincioasã a plecat de acasã cu mama sa, fãrã voia sotului ei, luând si masina, pentru a merge la parastasul unei rude. Întorcânduse acasã târziu, a trecut mai întâi pe la Pãrintele Cleopa, cerându-i sã se roage pentru ea, ca sã nu aibã probleme cu sotul când se va întoarce acasã. Cu calm, pãrintele ia rãspuns: ''Mergeti cu bine si fãrã teamã, cãci atunci când veti ajunge acasã, îl veti gãsi în genunchi, în fata icoanelor si nu vã va spune nimic niciodatã''. Într-adevãr, acasã ea si-a gãsit sotul exact cum îi prevestise Pãrintele Cleopa.

Odatã femeia l -a întrebat pe bãtrânul: ''Pãrinte, de unde stiati tot ce se va întâmpla?'' Iar pãrintele i-a rãspuns scurt: ''Rugãciunea te înaltã pe treptele stiintei. Cu cât te rogi mai mult, cu atât stii mai mult si mai bine. Si nu te teme niciodatã de nimeni si de nimic doar roagã-te! Dumnezeu si Maica Lui te vãd si te aud!''

143. Un pãrinte l -a întrebat pe bãtrân ce va fi dupã plecarea sa la Domnul. Iar Pãrintele Cleopa a rãspuns: ''Vor fi friguri puternice si geruri grele''.

144. Cu putin înainte de plecarea Pãrintelui Cleopa la Domnul, au venit la el douã crestine din comuna Poiana Teiului si au primit binecuvântare. Apoi, cerând cuvânt de folos, bãtrânul le-a zis: ''Eu mã duc la Domnul de-acum, dar pe voi vã asteaptã vremuri grele!''

145. Pãrintele Cleopa îsi stia dinainte sfârsitul pe care -l astepta si spunea despre el în pilde. Odatã a spus: ''Mãi, ce cruce mare si frumoasã o sã am la cap''. Chiar în zilele dinaintea mortii Pãrintelui Cleopa, a fost terminatã troita, care se aflã în mijlocul cimitirului mãnãstirii. La picioarele ei se gãseste acum mormântul pãrintelui. Altãdatã, desi troita nu era începutã, pãrintele spunea ce va fi scris pe troitã. Dar nimeni nu stia pe atunci despre ce vorbeste.

146. Spunea un ucenic despre Pãrintele Cleopa: ''Multe sunt de spus despre Preacuviosul Pãrintele nostru Cleopa. Dar cel mai mare lucru este cã sfintia sa îl avea în inimã pe Dumnezeu! Trãia în Dumnezeu si Dumnezeu în el!''

147. Înainte de moartea Pãr intelui Cleopa un frate a gãsit în livada mãnãstirii un mãr care avea fructe cu un gust deosebit. De aceea el le numea: ''merele din grãdina raiului''. Voia sã ducã câteva si Pãrintelui Cleopa, dar îi era rusine. Însã pãrintele i-a cunoscut gândurile si i-a spus: ''Dute si adã-mi acum, cãci la anul nu-mi vei mai putea aduce''.

148. La 3 noiembrie 1998, Pãrintele Cleopa spunea ucenicilor sãi:

- Zilele mele sunt numãrate pe degete! În curând o sã- mi faceti vesnica pomenire! Vã rog sã mã pomeniti la rugãciuni!

149. Ucenicul Pãrintelui Cleopa povesteste si acestea: ''Joi noaptea spre vineri si vineri noaptea spre sâmbãtã, cu vreo câteva zile înainte de a se duce la Domnul, am dormit la sfintia sa în chilie. Atunci mam minunat de nevointa lui. Toatã noaptea nu a dormit, ci se strãduia sã citeascã rugãciuni si nu putea, cãci era foarte obosit si neputincios. Cu mintea se ruga si mâna îi mergea pe metanie, dar ochii nu putea sã-i tinã deschisi ca sã citeascã de pe carte. Se culca putin, apoi iar se scula si asa se nevoia sã se roage!''

150. Multi crestini ne scriu dupã plecarea la Domnul a Pãrintelui Cleopa si ne spun cã simt ajutorul rugãciunilor lui. O crestinã spunea cã o rudenie de-a ei, fiind foarte bolnavã, se deznãdãjduia. Dar zicând: ''Pãrinte Cleopa, ajutã-mi …'' a fost cuprinsã de o asemenea pace si bucurie, încât nu mai dorea nici sãnãtate, nici nimic altceva, ci îsi ducea cu bucurie crucea ei.

151. O crestinã din Constanta a venit la Sihãstria cu o lunã înainte de a pleca la Domnul Pãrintele Cleopa. Era apropiatã sfintiei sale. Ea ne spunea mai târziu urmãtoarele: ''Am venit la chilia Pãrintelui Cleopa, la 29 octombrie 1998, sã- i cer cuvânt de folos si mia spus: ''Sorã, când mai vii la Sihãstria, sã vii acolo sus la crucea din cimitir si sã-mi spui tot ce ai de spus si, dacã îngãduie Dumnezeu, eu te aud si te ajut''''.

152. Ucenicul de chilie al bãtrânului mãrturiseste: ''Multi, aducândusi aminte de Pãrintele Cleopa, dobândesc curaj si râvnã pentru a merge pe calea Domnului.

Pace, bucurie si duh de sfintenie simt multi din cei care intrã în chilia sfintiei sale, chiar si mireni. Aceasta se simtea si când chilia a fost goalã, fãrã nici o icoanã si fãrã nimic. Pânã nu demult, pãrintele împãrtea cuvinte, iar acum împarte duh în inimile credinciosilor''.

152. O credincioasã apropiatã Pãrintelui Cleopa, a venit de Sfintele Pasti la Sihãstria, dar n-a mai trecut pe la chilia pãrintelui, gândindu-se cã nu mai are rost sã treacã pe acolo, de vreme ce a murit. Dar pe când se odihnea la arhondaric, înainte de slujba Învierii, a avut un vis. Se afla în fata chiliei Pãrintelui Cleopa, gândinduse cã el a murit si deodatã pãrintele a apãrut în pragul usii si i-a zis:

- Hai înãuntru, de ce nu intri?

- Dar nu sunteti mort, pãrinte? a întrebat ea.

- Tu nu vezi cã sunt viu? a spus pãrintele.

A doua zi, de Înviere, femeia a mers la chilia Pãrintelui Cleopa si sa închinat la Sfintele Icoane, crezând cu putere cã el este viu si se roagã pentru toti care îi cer ajutorul.

***

Multã lume se închinã în chilia si la morm ântul Pãrintelui Cleopa, si iau pãmânt si flori de binecuvântare, spunând cã simt ajutor prin rugãciunile sfintiei sale.

Gândindune la mãrturiile cuprinse în aceastã carte si la multe altele care nu sau mai scris aici, suntem încredintati cã Bunul Dumnezeu la asezat în ceata cuviosilor pãrinti. Pentru aceea, îndrãznim sã ne rugãm si noi la chilia si mormântul sãu, zicând:

Preacuvioase Pãrinte Cleopa, de ai câstigat har si milã înaintea lui Hristos Dumnezeu, roagã-te si pentru noi, pãcãtosii fiii tãi!

Viata si nevointele Parintelui Cleopa Ilie

de Arhim. Ioanichie Balan

***************************************

FOLOSITI TEXTUL DOAR DACA AVETI CERTITUDINEA CA ESTE CONFORM CU ORIGINALUL ROMANESC EDITAT EDITURA TRINITAS, IASI, 1999. PENTRU ACEASTA PROCURATI-VA LUCRAREA DOAR DE LA PERSOANE DE INCREDERE CARE AU VERIFICAT INTEGRITATEA TEXTULUI, SAU DESCARCATI-O DE PE SITEUL

http://www.angelfire.com/blues2/carti/

Rugati-va pentru cei ce au trudit la realizarea acestei versiuni digitale.

************** APOLOGETICUM 2003

**************

Table of Contents

Arhim. Ioanichie Bălan Viața și nevoințele Arhimandritului Cleopa Ilie Editura Mitropoliei Moldovei și Bucovinei 1999

I. CASA PARINTEASCA

Pãrintii

Tatãl

Mama

Copiii familiei Alexandru si Ana Ilie

Maria

Vasile

Gheorghe (Monahul Gherasim)

Profira

Constantin (Pãrintele Cleopa)

Ecaterina

Mihai

Hareta

Alti doi copii

II. VIATA SI NEVOINTELE

CUM A FOST DARUIT MAICII DOMNULUI PRUNCUL CONSTANTIN

COPILARIA

CU OILE LA SCHITUL COZANCEA

CUM S-AU IZBAVIT CEI TREI FRATI DE ISPITELE TINERETII

CUM A ISPITIT DIAVOLUL PE FRATELE GHEORGHE

CUM A FOST PRIMIT FRATELE GHEORGHE ÎN SCHITUL SIHASTRIA

PLECAREA LA MANASTIRE A FRATILOR VASILE SI CONSTANTIN

INTRAREA ÎN MANASTIRE SI ISPITIREA DUHOVNICEASCA

PERSONALITATEA DUHOVNICEASCA A STARETULUI IOANICHIE MOROI

DIN ISPITELE DE ÎNCEPUT ALE FRATELUI CONSTANTIN

IERODIACONUL CRISTOFOR SIHASTRUL

PUTEREA PSALTIRII

NEVOINTA FRATELUI VASILE

PROFETIA EPISCOPULUI SFÂNT IOAN

SFÂRSITUL MINUNAT AL FRATELUI VASILE

NEVOINTA SI SFÂRSITUL MONAHULUI GHERASIM ILIE

VEDENIILE MINUNATE ALE FRATELUI CONSTANTIN

FRATELE CONSTANTIN PARACLISIER

FRATELE CONSTANTIN PICTOR DE ICOANE

MONAHUL GALACTION ILIE, CEL DINTÂI PARINTE DUHOVNICESC AL FRATELUI CONSTANTIN

LA OILE SIHASTRIEI

RUGACIUNE SI ASCULTARE

CUM S-A VINDECAT FRATELE CONSTANTIN

O MINUNE A SFÂNTULUI IOAN CEL NOU

ÎNTÂLNIREA CU RASOFORUL ILIE IACOB (SFÂNTUL IOAN IACOB DE LA NEAMT)

PLECAREA LA ARMATA

LEGAMÂNTUL SCHIMONAHULUI PAISIE CU FRATELE CONSTANTIN

TUNDEREA ÎN MONAHISM

ALTA ISPITIRE CU IUBIREA DE ARGINT

ARDEREA SCHITULUI SIHASTRIA

ARDEREA SCHITULUI SIHASTRIA

CUM A FOST ALES LOCTIITOR DE EGUMEN MONAHUL CLEOPA

LOCTIITOR DE EGUMEN

SFÂRSITUL STARETULUI IOANICHIE MOROI

CUM A FOST ALES EGUMEN DEPLIN MONAHUL CLEOPA

SCHITUL SIHASTRIA ÎNTRE ANII 1945-1946

EPISCOPUL SFÂNT IOAN DIN MUNTII SIHLEI SI PARINTELE CLEOPA

RIDICAREA SCHITULUI SIHASTRIA LA RANG DE MANASTIRE

D E C I Z I U N E A nr. 299

TUNDEREA ÎN MONAHISM A MAMEI PARINTELUI CLEOPA

O MINUNE A MAICII DOMNULUI

SFINTIREA NOULUI PARACLIS

BUCURII SI NECAZURI

CUM A IZBAVIT PARINTELE CLEOPA O FEMEIE DE LA MOARTE

ÎNCHINOVIEREA PARINTELUI PAISIE LA SIHASTRIA

PRIMA RETRAGERE ÎN MUNTI A ARHIMANDRITULUI CLEOPA

ARHIMANDRITUL CLEOPA STARET LA MANASTIREA SLATINA

POVATUITOR DUHOVNICESC AL MAI MULTOR MANASTIRI DIN MOLDOVA

CUM A SCAPAT PARINTELE CLEOPA DE STARETIA MANASTIRII NEAMT

A DOUA RETRAGERE ÎN MUNTI A STARETULUI CLEOPA, ÎNTRE ANII 1952-1954

ACTIVITATE MISIONARA CU CREDINCIOSII DE STIL VECHI

PELERINAJ PE LA SFINTELE MANASTIRI

MANASTIREA SIHASTRIA ÎNTRE ANII 1949-1959

PERSECUTIA ÎMPOTRIVA BISERICII DIN ANII 1959-1964

A TREIA RETRAGERE ÎN MUNTI

SIHASTRIA FARA PARINTELE CLEOPA

LACRIMILE MAICII AGAFIA

REÎNTOARCEREA PARINTELUI CLEOPA LA MANASTIREA SIHASTRIA

ACTIVITATEA DUHOVNICEASCA A PARINTELUI CLEOPA

SFATURI DUHOVNICESTI PENTRU MONAHI

SFATURI DUHOVNICESTI PENTRU CREDINCIOSI

DUHOVNICII PARINTELUI CLEOPA

DOI MONAHI BATRÂNI CU DARUL RUGACIUNII

DOI MONAHI BATRÂNI CU DARUL RUGACIUNII

DESPRE O CRESTINA CARE AVEA DARUL DUMNEZEIESTII RUGACIUNI

PELERINAJ LA MORMÂNTUL DOMNULUI SI LA MUNTELE SINAI

PELERINAJ LA MUNTELE ATHOS SI ALTE LOCURI SFINTE

IEROSCHIMONAHUL PAISIE SI ARHIMANDRITUL CLEOPA

CARTILE SCRISE DE ARHIMANDRITUL CLEOPA

''UNIVERSITATILE'' ARHIMANDRITULUI CLEOPA

NEVOINTA DUHOVNICEASCA Rugãciunea

Postul

Ascultarea

Lacrimile

Cugetarea la moarte

Rãbdarea

Linistea

Smerenia

PARINTELE CLEOPA, UN MARE STARET MISIONAR Predica

Apãrarea dreptei credinte

Milostenia

Duhovnicia

Darul deosebirii

SCRISOAREA PREOTULUI DIMITRIE BEJAN CATRE PARINTELE CLEOPA Pãrinte Cleopa si Pãrinte Ioanichie,

SUFERINTELE TRUPESTI

ULTIMUL AN DE VIATA

ULTIMELE ZILE

PLECAREA LA HRISTOS

ÎNMORMÂNTAREA

PARASTAS LA 40 DE ZILE

ULTIMUL CUVÂNT AL PARINTELUI CLEOPA CATRE OBSTEA MANASTIRII SIHASTRIA

III. FAPTE SI CUVINTE DE ÎNVATATURA

Viata si nevointele Parintelui Cleopa Ilie

de Arhim. Ioanichie Balan