SUFLETUL
DUPĂ MOARTE

Ieromonah
Serafim Rose (1934-1982)

EXPERIENŢE CONTEMPORANE
DE „DUPĂ MOARTE”
ÎN LUMINA ÎNVĂŢĂTURII ORTODOXE
DESPRE VIAŢA DE DINCOLO

Coperta I: Scara lui Ioan Sinaitul (faţada de nord), Mânăstirea Suceviţa, Biserica Învierea Domnului

Coperta II: Pr. Serafim Rose

Culegere de text şi tehnoredactare:

Graţia Lungu-Constantineanu

Traducere revizuită după The Soul after Death, by Fr. Seraphim Rose, Saint Herman of Alaska Brotherhood, 1998, Platina, California.

Mulţumim Pr. Damascene Christensen de la Sf. Mânăstire Ortodoxă Sf. Herman din Alaska pentru sprijinul acordat reeditării cărţii Sufletul după moarte de Ierom. Serafim Rose, cât şi pentru datele biografice ale Pr. Serafim transmise în exclusivitate pentru ediţia de faţă.

Editura TEHNOPRESS

Str. Zimbrului Nr. 17, 6600, Iaşi

Tel/Fax 0232-260092; e-mail tehnopress@k.ro

ISBN 973-8377-14-5

Ieromonah Serafim Rose (1934-1982)

Slavă lui Dumnezeu pentru toate!

Adâncă mulţumire, recunoştinţă, evlavie Părintelui Protosinghel Teodosie Paraschiv pentru purtarea de grijă a sufletului meu!

Adâncă recunoştinţă şi evlavie Părintelui Protosinghel Iustin Pârvu pentru tot sprijinul şi încurajarea!

Adâncă recunoştinţă şi mulţumire Înalt Prea Sfinţitului Serafim Joantă pentru bunăvoinţa de a binecuvânta apariţia cărţii Sufletul după moarte de Serafim Rose!

DATE DESPRE AUTOAREA TRADUCERII

În cea de a doua zi a Sfintelor Paşti (14 aprilie) a anului 1947, când cerul şi pământul slăveau în desfătare Învierea Domnului nostru Iisus Hristos, a venit pe lume cea care a primit numele Graţia. A învăţat şcoala primară, gimnaziul şi liceul la Liceul „Mihai Eminescu” din Iaşi. A studiat limba engleză la Universitatea „Al. I. Cuza” din Iaşi, Facultatea de Filologie, Secţia Limba şi literatura engleză – principal, Limba şi literatura română – secundar. A predat limba engleză vreme de 20 de ani la Liceul de Informatică din Iaşi şi 10 ani la Liceul Economic Nr. 1 din Iaşi.

 Prin rânduiala lui Dumnezeu, în anul 1999, cu binecuvântare, s-a retras din învăţământ pentru a se dedica întru totul ostenelii traducerilor cărţilor sfinte. În anul 1994, i s-a publicat traducerea cărţii „Sufletul după moarte” de Serafim Rose, Editura Episcopiei Romanului şi Huşilor; în anii 1998 şi 1999, în două ediţii, i s-a publicat traducerea cărţii „Viaţa duhovnicească şi cum o puten dobândi” de Sfântul Teofan Zăvorâtul, Editura Bunavestire, Bacău. În afară de „Sufletul după moarte” de Serafim Rose, care este în întregime îndreptată, potrivit altui suiş duhovnicesc, sunt deja traduse şi urmează să intre în mâinile dreptcredincioşilor creştini, spre folos, următoarele cărţi: – Bătrânul Ambrozie de la Optina de Serghei Cetverikov; – Omilii de Sf. Nicolae Velimirovici; – Din lumea cealaltă de Monah Damascene Christensen.

CUVÂNT ÎNAINTE

Cuviosul Serafim Rose rămâne unul dintre marii apologeţi ai ortodoxiei, nu numai ai Americii, ci ai întregii lumi. Cărţile sale au fost traduse, într-o perioadă scurtă, în mai multe limbi de circulaţie mondială. Concepute în limba engleză, ele au fost traduse şi în ale limbi, precum rusă, greacă, română.

Lucrare apologetică, „Sufletul după moarte” s-a bucurat de un deplin succes de la început. A fost tipărită în mai multe ediţii în limba engleză1 şi rusă, apoi în greacă.

Întrucât prima ediţie în limba română, a apărut la Editura Episcopiei Romanului şi Huşilor, cu mulţi ani în urmă, în anul 1994, considerăm binevenită această nouă ediţie, care foloseşte o nouă traducere efectuată de doamna Graţia Lungu, profesor de limba engleză, care şi-a consacrat ultimii 9 ani traducerilor cu subiect teologic.

În comparaţie cu literatura necreştină şi ocultă, scrierile ortodoxe sistematice sunt foarte puţine. Dar aceasta nu înseamnă că Biserica Ortodoxă nu şi-a definit şi precizat învăţătura despre moarte şi viaţa veşnică.

Credinţa în viaţa veşnică dincolo de mormânt o mărturisim în Simbolul de credinţă. Învăţătura despre moarte şi viaţa veşnică, o găsim prezentată pe scurt în Învăţătura de credinţă şi în cărţile de slujbă. Pentru aprofundarea din perspectiva ortodoxă a acestei învăţături, cititorul de limbă română are la îndemână lucrări precum, „Viaţa repausaţilor noştri”2 scrisă de Părintele Mitrofan şi „Cuvânt despre moarte” a Sf. Ignatie Brianceaninov.3

Într-o lume în permanentă schimbare se impune explicitarea învăţăturii creştine pe înţelesul omului contemporan. Faptul că din a doua jumătate a secolului XIX până astăzi sunt propagate în societatea creştină învăţături ale filosofiilor şi religiilor orientale, mai ales prin intermediul societăţii teosofice şi a misionarilor orientali, se impunea întărirea şi argumentarea învăţăturii creştine în faţa acestei invazii de noi învăţături.

Dacă Sf. Ignatie a scris pentru omul secolului XIX, Cuviosul Serafim a scris pentru cititorul de la sfârşit de secol XX şi început de secol XXI. Lucrarea de faţă aduce nou, modul de prezentare, care analizează în paralel concepţiile eterodoxe şi oculte cu învăţătura de credinţă creştin ortodoxă.

Ne rugăm Domnului nostru Iisus Hristos să binecuvinteze osteneala celor care au contribuit la apariţia acestei noi ediţii, precum şi pe cinstiţii cititori care se vor adăpa din învăţăturile Cuviosului Părinte Serafim Rose.

Facă Bunul Dumnezeu ca şi de această dată, această lucrare să dea roade în inimile noastre spre slava Lui şi a vrednicului de pomenire Părintele nostru Serafim.

Protos. Teodosie Paraschiv

6 august 2002

PREFAŢĂ

Cartea de faţă are un scop dublu: mai întâi, de a lămuri viaţa după moarte în termenii învăţăturii creştin ortodoxe, experienţele de „după moarte” din zilele noastre, care au stârnit o mare preocupare în cercurile religioase şi ştiinţifice; şi în al doilea rând, de a arăta izvoarele care cuprind învăţătura ortodoxă despre viaţa după moarte. Învăţătura ortodoxă este înţeleasă astăzi atât de puţin mai ales pentru faptul că textele ortodoxe au fost lăsate deoparte şi au ajuns să fie „depăşite” în vremurile noastre „luminate”. Noi am încercat să facem aceste texte mai lesne de înţeles pentru cititorii din zilele noastre. Nu este nevoie să mai spunem că ele reprezintă un material de citit nemărginit mai adânc şi mai profitabil decât cărţile foarte cunoscute de astăzi, despre viaţa „după moarte”, care, chiar şi atunci când nu sunt doar uimitoare, pur şi simplu nu pot merge mai adânc de suprafaţa spectaculoasă a experienţelor contemporane, din lipsa unei învăţături limpezi şi adevărate despre întreaga problematică a vieţii după moarte.

Învăţătura ortodoxă înfăţişată în această carte va fi fără îndoială criticată de unii, ca fiind prea „simplă” sau chiar „naivă” pentru a fi crezută de omul veacului XX. De aceea ar trebui subliniat faptul că această învăţătură nu este a câtorva învăţători nereprezentativi ai Bisericii Ortodoxe, ci este învăţătura pe care Biserica Ortodoxă a transmis-o chiar de la începutul ei, care este exprimată în scrierile Patristice fără de număr şi în Vieţile sfinţilor şi în Sfintele slujbe ale Bisericii Ortodoxe, şi care s-a învăţat în Biserică necontenit până în zilele noastre. „Simplitatea” acestei învăţături este simplitatea adevărului însuşi, care – fie că se exprimă în aceasta sau în alte învăţături ale Bisericii – vine ca un izvor răcoritor şi limpede în mijlocul unei confuzii întunecate, pricinuite de diferitele greşeli şi păreri deşarte din multe minţi moderne din ultimele veacuri. Fiecare capitol al cărţii de faţă încearcă să prezinte izvoarele Patristice şi hagiografice care cuprind această învăţătură.

Scrierea acestei cărţi a fost însufleţită de Părintele ortodox rus al veacului al XIX-lea, Episcopul Ignatie Brianceaninov, poate cel dintâi mare teolog ortodox, care a abordat hotărât problema, care a devenit atât de arzătoare în zilele noastre: cum să păstrăm tradiţia şi învăţătura creştină adevărată într-o lume care s-a înstrăinat în întregime de ortodoxie şi care se străduieşte, fie să o înlăture şi să o piardă, fie să o „reinterpreteze” ca să se potrivească felului lumesc de viaţă şi gândire. Fiind foarte conştient de influenţa romano-catolică şi de alte influenţe apusene care se străduiau să „modernizeze” ortodoxia chiar şi în vremea sa, Episcopul Ignatie s-a pregătit pentru apărarea ortodoxiei atât prin aprofundarea cercetării izvoarelor ortodoxe adevărate (a căror învăţătură a asimilat-o în unele dintre cele mai bune centre monahale ortodoxe din vremea sa) cât şi prin cunoaşterea culturii ştiinţifice şi literare a veacului său (el a urmat o scoală de inginerie, nu seminarul teologic). Având aşadar, atât o cunoaştere a teologiei ortodoxe cât şi o cunoaştere laică, şi-a închinat viaţa apărării ortodoxiei adevărate şi arătării abaterilor moderne care s-au făcut de la ea. Nu exagerăm dacă spunem că nici o ţară ortodoxă din veacul al XIX-lea nu a avut un asemenea apărător al ortodoxiei împotriva ispitelor şi greşelilor vremurilor moderne. Singurul care ar putea fi asemănat cu el, este compatriotul său, Episcopul Teofan Zăvorâtul, care a făcut acelaşi lucru, mai puţin „sofisticat”.

Volumul III al Operelor complete ale Episcopului Ignatie, a fost dedicat mai cu seamă învăţăturii Bisericii despre viaţa după moarte, pe care a apărat-o împotriva romano catolicismului şi a altor răstălmăciri moderne ale acestei probleme. Mai ales de la volumul menţionat al Episcopului Ignatie, am pornit discuţia în cartea de faţă, despre subiecte cum ar fi vămile şi arătările duhurilor – învăţături care, dintr-o pricină oarecare, mintea „modernă” consideră că este cu neputinţă să le primească într-un fel simplu, ci stăruie asupra „reinterpretării” lor sau a înlăturării lor în întregime. De bună seamă că Episcopul Teofan a transmis aceeaşi învăţătură, şi noi ne-am folosit de cuvintele lui. În veacul nostru, un alt mare teolog ortodox rus, Arhiepiscopul Ioan Maximovici, fericită fie-i pomenirea, a repetat această învăţătură desluşit şi simplu, încât noi am folosit cuvintele sale pentru concluzia acestei cărţi. Faptul că învăţătura ortodoxă despre viaţa după moarte a fost transmisă atât de limpede şi de desluşit de către marii învăţători ortodocşi în vremurile moderne până în zilele noastre, ne este de mare ajutor celor care ne străduim astăzi să păstrăm adevărata ortodoxie de odinioară, nu numai în cuvintele sale prezentate corect, ci chiar mai mult, în interpretarea cu adevărat ortodoxă a acestor cuvinte.

Pe lângă izvoarele ortodoxe şi cercetările pomenite mai sus, am folosit în mare măsură literatura ne-ortodoxă de astăzi, care prezintă atât experienţele de „după moarte”, cât şi alte texte oculte despre acest subiect. Am urmat aici pilda Episcopului Ignatie în prezentarea unei teorii greşite, într-o manieră care să ne permită a arăta neadevărul ei, dar fără a-l pune în pericol pe cititorul ortodox. Şi am mai aflat, ca şi el, că textele neortodoxe, atunci când înfăţişează experienţe adevărate (iar nu simple păreri şi interpretări), dau adesea confirmări uimitoare adevărurilor ortodoxe. Scopul nostru de căpetenie în această carte a fost acela de a prezenta un contrast atât de amănunţit cât este necesar, pentru a scoate în evidenţă diferenţa care există între învăţătura ortodoxă împreună cu experienţa sfinţilor ortodocşi pe de o parte, şi teoria ocultă împreună cu experienţele moderne pe de altă parte. Dacă am fi prezentat pur şi simplu învăţătura ortodoxă fără această asemănare, ar fi fost convingător pentru puţini, în afară de cei deja convinşi. Dar acum, poate, unii dintre aceia care s-au adâncit în experienţele moderne, se vor trezi văzând marea deosebire dintre experienţa lor şi experienţa duhovnicească adevărată.

Cu toate acestea, chiar faptul că o bună parte a acestei cărţi relatează experienţe, atât creştine cât şi necreştine, înseamnă de asemenea că nu toate cele ce se află aici sunt numai o prezentare a învăţăturii Bisericii despre viaţa după moarte, ci cuprinde şi interpretările autorului despre aceste experienţe diferite. De bună seamă, cu privire la aceste interpretări, trebuie să facem o deosebire dreaptă de opinii, între creştinii ortodocşi. Am încercat pe cât ne-a stat în putinţă, să relatăm deocamdată aceste interpretări, fără a căuta să „definim” asemenea experienţe în acelaşi fel în care se poate defini învăţătura generală a Bisericii despre viaţa după moarte. Mai cu seamă, privitor la experienţele oculte „în afara trupului” şi „planul astral”, le-am prezentat pur şi simplu, aşa cum au fost povestite de către cei care au luat parte la ele, şi le-am comparat cu cele înfăţişate în literatura ortodoxă, fără a încerca să definim natura precisă a acestor experienţe. Noi le-am considerat experienţe reale, în care sunt chemate adevărate forţe demonice, iar nu simple halucinaţii. Să judece cititorul singur cât de potrivită a fost această abordare.

Ar trebui să fie limpede că această carte, sub nici o formă nu a isprăvit învăţătura ortodoxă despre viaţa după moarte. Este numai o introducere în acest subiect. Cu adevărat, nu există o „învăţătură completă” despre această problemă, şi nu există „specialişti” în aceasta. Cei care trăim pe pământ, cu greu putem să începem să înţelegem adevărul lumii duhurilor până când noi înşine nu vom ajunge să sălăşuim acolo. Acesta este un proces care începe acum, în această viaţă, dar se va sfârşi numai în veşnicie, când vom vedea „faţă către faţă” cele ce vedem acum numai „ca prin oglindă în ghicitură” (I Cor. 13, 12). Izvoarele ortodoxe la care am mers pentru această carte ne dau o prezentare generală de bază a acestei învăţături, şi lucrul acesta este destul pentru a ne însufleţi, nu pentru a dobândi o cunoaştere precisă despre ceva ce este peste puterile noastre de înţelegere, ci pentru a porni să luptăm pentru a dobândi Împărăţia cerului care este scopul vieţii noastre creştine, şi pentru a ocoli ispitele demonice care sunt răspândite pretutindeni în calea luptătorilor creştini de către vrăjmaşul mântuirii noastre. Lumea cealaltă este mai reală şi mai aproape decât credem. Iar calea către lumea aceea este chiar aici în faţa noastră, în viaţa rânduielii duhovniceşti şi a rugăciunii pe care ne-a transmis-o Biserica drept cale a mântuirii noastre. Această carte este dedicată celor care doresc să ducă o asemenea viaţă, ca să le fie spre folos.

CAPITOLUL I

Unele aspecte ale experienţelor contemporane

Subiectul vieţii de după moarte a ajuns dintr-o dată unul dintre cele mai larg răspândite în lumea apuseană. Mai ales în ultimii doi ani, s-au publicat mai multe cărţi care spun că istorisesc experienţe de „după moarte”, iar oameni de ştiinţă şi medici de renume, fie au scris ei înşişi astfel de cărţi, fie şi-au dat încuviinţarea din toată inima, pentru aceasta. Unul dintre ei, medicul de renume mondial şi „expertul” asupra problemelor morţii şi a stării de muribund, Elizabeth Kubler Ross, consideră că aceste cercetări asupra experienţelor de după moarte „vor lămuri pe mulţi şi vor adeveri ceea ce am fost învăţaţi de 2000 de ani – că există viaţă după moarte”.

Totul, desigur, reprezintă o ieşire neaşteptată din atmosfera dominantă de până acum, din cercurile medicale şi ştiinţifice, care în general au considerat moartea ca un subiect „tabu” şi au respins orice idee a supravieţuirii după moarte, ea ţinând doar de închipuire şi de superstiţie, sau în cea mai bună situaţie, au socotit-o ca o problemă de credinţă personală, pentru care nu există nici o evidenţă obiectivă.

Cauza exterioară a acestei schimbări neaşteptate de opinie este simplă: noile tehnici de readucere la viaţă din „moartea clinică” (mai ales prin pornirea activităţii inimii în urma stopului cardiac), care s-au răspândit tot mai mult în ultimii ani. Astfel, oamenii care s-au aflat în moarte clinică (fără puls sau bătăi de inimă) au fost readuşi la viaţă în număr mare, şi mulţi dintre aceşti oameni, alungându-şi teama de a nu fi consideraţi „nebuni”, vorbesc acum deschis despre acest subiect.

Dar există o cauză internă a acestei schimbări, cât şi „ideologia” ei, cărora merită să le dăm atenţie: de ce a ajuns acest fenomen dintr-odată foarte popular şi în termenii cărei învăţături religioase ori filosofice este înţeles acesta de obicei? Acesta a ajuns deja unul dintre „semnele vremii”, un semn al interesului religios din zilele noastre. Care este atunci semnificaţia lui? Vom reveni asupra acestor întrebări după o cercetare mai amănunţită a fenomenului.

Mai întâi trebuie să punem întrebarea: pe ce bază trebuie să judecăm acest fenomen? Nici cei care vorbesc despre acesta nu au o pricepere limpede asupra lui; adesea ei caută o interpretare în textele oculte ori spiritiste. Unii oameni religioşi (cât şi oamenii de ştiinţă), simţind o primejdie în părerilor lor deja conturate, pur şi simplu resping experienţele, aşa cum sunt ele istorisite, încadrându-le în categoria „halucinaţiilor”. Astfel au procedat unii protestanţi, care socotiseră, fie că sufletul se află într-o stare de inconştienţă după moarte, fie că pleacă de îndată pentru a fi „cu Hristos”. La fel, necredincioşii doctrinari alungă ideea că sufletul rămâne viu după moarte, neavând nici un fel de importanţă ce fapte evidente li se prezintă. Dar astfel de experienţe nu pot fi lămurite numai prin negarea lor; ele trebuie înţelese întocmai, atât prin ele însele, cât şi în întregul context al celor ce cunoaştem despre soarta sufletului după moarte.

Din nefericire, unii creştini ortodocşi, care se află de asemenea sub influenţa ideilor materialiste moderne (aşa cum sunt infiltrate prin intermediul protestantismului şi catolicismului), au început să aibă idei destul de vagi şi nedefinite despre viaţa de dincolo. Autorul uneia dintre noile cărţi despre experienţele de după viaţă (David R. Wheeler, Călătorie în cealaltă lume, Ace Brooks, New York, 1977), a cercetat opiniile diferitelor „secte” asupra stării sufletului după moarte. Astfel, el s-a adresat unui preot al eparhiei ortodoxe greceşti şi a primit un răspuns foarte general despre existenţa raiului şi iadului, dar i s-a spus că ortodoxia nu are „nici o idee anume despre ceea ce ar fi pe lumea cealaltă”. Autorul a putut doar concluziona că „punctul de vedere ortodox grec al vieţii de dincolo nu este limpede” (pag. 130).

Dimpotrivă, creştinismul ortodox are cu siguranţă o învăţătură foarte clară a vieţii de după moarte, începând chiar din clipa morţii. Această învăţătură este cuprinsă în Sfânta Scriptură (interpretată în întregul context al învăţăturii creştine), în scrierile Sfinţilor Părinţi şi (mai ales despre experienţele obişnuite ale sufletului după moarte) în multe Vieţi ale sfinţilor şi antologii ale experienţelor personale de acest fel. De exemplu, întreaga carte a patra a Dialogurilor Sfântului Grigorie cel Mare, papă al Romei († 604), este dedicată acestui subiect. În zilele noastre, a apărut în limba engleză o antologie a acestor experienţe, culese atât din vechile Vieţi ale sfinţilor, cât şi din relatări mai recente (Taine veşnice de dincolo de mormânt, Jordanville, N. Y., 1968). Şi chiar recent a fost tipărită din nou o traducere în limba engleză, a unui text deosebit, scris la sfârşitul sec. al XIX-lea, de către cineva care s-a întors la viaţă după o moarte de 36 de ore (K. Uekskuell, „De necrezut pentru mulţi, dar de fapt o întâmplare adevărată”, Orthodox Life, iulie-august 1976). Astfel creştinismul ortodox dispune de o literatură foarte bogată, cu ajutorul căreia este posibilă înţelegerea noilor experienţe ale „vieţii de dincolo de moarte” şi evaluarea lor în lumina întregii învăţături creştine a vieţii după moarte.

Cartea care a stârnit interesul contemporan asupra acestui subiect a fost publicată în noiembrie 1975 şi a fost scrisă de un tânăr psihiatru din sudul Statelor Unite (Dr. Raymond Moody, Jr., Viaţă după viaţă, Mockingbird Books, Atlanta, 1975). Atunci el nu cunoştea alte studii sau literatură despre acest subiect, dar chiar pe când se tipărea această carte, s-a arătat limpede un mare interes pentru acest subiect, şi se scrisese mult despre el. Marele succes al cărţii Dr. Moody (cu o vânzare de peste două milioane de exemplare), a adus experienţele din pragul morţii în lumina marii publicităţi şi după numai patru ani, s-au tipărit multe alte cărţi şi articole, referitoare la acest fel de experienţe. Printre cele mai importante sunt articolele Dr. Elizabeth Kubler-Ross, ale cărei cercetări le completează pe cele ale Dr. Moody şi studiile ştiinţifice ale Dr. Osis şi Dr. Haraldsson. Tot Dr. Moody a scris o continuare a cărţii sale (Cugetări asupra vieţii de după moarte, A Bantam-Mockingbird Book, 1977) cu material suplimentar şi cu mai multe observaţii asupra subiectului. Descoperirile din acestea şi din alte cărţi noi (toate merg în esenţă către fenomenul în discuţie) vor fi prezentate mai jos. Mai întâi vom cerceta cartea Dr. Moody, care este o abordare destul de obiectivă şi sistematică asupra întregului subiect.

În ultimii zece ani, Dr. Moody a adunat mărturiile personale de la un număr de aproximativ 150 de persoane, care au avut experienţe în timpul morţii clinice sau în pragul morţii, sau care au istorisit experienţele altor persoane care fuseseră pe moarte; dintre toate, el s-a oprit asupra unui număr de vreo 50 de persoane, cu care a avut convorbiri amănunţite. El încearcă să fie obiectiv în prezentarea acestei evidenţe, dar recunoaşte că lucrarea „prezintă în mod firesc atmosfera, opiniile şi ideile preconcepute ale autorului său” (pag. 9), care prin apartenenţă religioasă, este un metodist al vederilor destul de liberale. Şi de fapt, cartea are nişte neajunsuri, ca studiu obiectiv al fenomenelor de „după moarte”.

Mai întâi, autorul nu dă nici măcar o singură experienţă de „moarte” întreagă, de la început până la sfârşit, prezentând numai fragmente (de obicei foarte restrânse) din fiecare din cele cincisprezece părţi separate, care formează „modelul” său despre o experienţă „întreagă” a morţii. Dar în realitate, experienţele muribundului, aşa cum sunt istorisite aici şi în alte cărţi recente, sunt adesea atât de deosebite în amănunte, unele faţă de altele, că este prea devreme a se încerca socotirea tuturor într-un „model”. Modelul Dr. Moody pare pe alocuri artificial şi închipuit, cu toate că, acest lucru nu micşorează însemnătatea mărturiilor adevărate pe care le oferă.

În al doilea rând, autorul a pus la un loc două experienţe destul de diferite: experienţele reale ale „morţii clinice”, şi experienţele din „pragul morţii”. Autorul recunoaşte deosebirile dintre ele, dar pretinde că ele formează un „continuum” (pag. 20) şi ar trebui cercetate împreună. În cazurile în care experienţele care încep înainte de moarte se sfârşesc în experienţele morţii însăşi (chiar dacă persoana este sau nu readusă la viaţă), există cu adevărat un „continuum” al experienţei; dar unele experienţe pe care le istoriseşte (aducerea aminte a întâmplărilor din viaţa cuiva în ordine rapidă, atunci când acela se află în primejdie de înec; experienţa intrării într-un „tunel”, când cuiva i se administrează un anestezic ca eterul) sunt experienţe trăite adesea de către oameni, care nu au trecut niciodată prin „moarte clinică”, şi poate că astfel, ele aparţin „modelului” unei experienţe mai generale, şi poate numai întâmplător, experienţei morţii. Unele dintre cărţile care apar acum, arată încă şi mai puţină dreaptă socoteală în alegerea experienţelor istorisite, cuprinzând experienţele „din afara trupului” în general, dimpreună cu experienţele adevărate ale morţii şi ale muribundului.

În al treilea rând, faptul că autorul prezintă aceste fenomene „în chip ştiinţific”, fără nici o concluzie limpede despre ceea ce îndură cu adevărat sufletul la moarte, lasă numeroase nedumeriri şi concepţii greşite despre această experienţă, care nu poate fi niciodată înlocuită cu o simplă grupare de descrieri ale fenomenului; cei care îl istorisesc, ei înşişi adaugă, fără putinţă de ocolire, propriile lor tâlcuiri. Autorul recunoaşte că, de fapt, este cu neputinţă să cercetezi aceste probleme „ştiinţific”, şi că, el încearcă o lămurire a acestor experienţe, asemănându-le cu experienţele din astfel de scrieri oculte, ca acelea ale lui Swedenborg şi Cartea tibetană a morţilor. Putem observa că el are de gând acum să cerceteze cu mai mare atenţie „literatura bogată asupra fenomenelor paranormale şi oculte” pentru a spori înţelegerea întâmplărilor pe care le-a cercetat (pag. 9).

Toţi aceşti factori ne vor determina să nu ne aşteptăm la prea mult de la această carte şi de la altele asemenea; ele nu ne vor da o relatare întreagă şi închegată despre ceea ce se întâmplă cu sufletul după moarte. Încă mai există destule rămăşiţe ale experienţelor adevărate de moarte clinică în această carte şi în alte cărţi noi, pentru a merita o atenţie serioasă, mai ales în vederea faptului că unii oameni deja tălmăcesc aceste experienţe într-un chip tendenţios, contrar învăţăturii vieţii de dincolo a creştinismului tradiţional, întrucât ei nu „recunosc” existenţa nici a raiului, şi nici (mai ales) a iadului. Cum, atunci, să înţelegem aceste experienţe?

Cele cincisprezece părţi pe care le istoriseşte Dr. Moody ca alcătuind experienţa „întreagă” a morţii, pot fi restrânse, pentru scopurile discuţiei, la câteva însuşiri principale ale experienţei, pe care le vom prezenta şi asemăna aici cu literatura ortodoxă despre viaţa de după moarte.

1. Experienţa „în afara trupului”

Primul lucru care i se întâmplă unei persoane care a murit, potrivit acestor istorisiri, este acela că omul părăseşte trupul şi se află cu totul despărţit de el, fără a-şi pierde cunoştinţa. Adesea poate vedea totul în jurul lui, chiar şi propriul său trup mort, şi încercările care se fac pentru a-l readuce la viaţă; el se simte într-o stare de căldură şi uşurare, lipsită de durere, ca şi cum ar „pluti”; aceluia nu-i stă de loc în putinţă să schimbe ceea ce se află în jurul lui, prin vorbe sau atingere, şi astfel, simte adesea o mare „singurătate”; procesele de gândire ajung să fie de obicei cu mult mai rapide decât fuseseră înăuntrul trupului. Iată câteva extrase din aceste experienţe:

„Ziua era foarte rece, totuşi, pe când eram în acea întunecime, tot ceea ce simţeam era căldură şi o stare de bine de nepovestit, pe care nu o mai trăisem până atunci... îmi aduc aminte că mă gândeam că trebuie să fiu mort” (pag. 27).

„Am început să am simţămintele cele mai minunate. Nu eram în stare să simt nimic altceva decât pace, stare de bine, uşurare – doar linişte” (pag. 27).

„I-am văzut aducându-mă din nou la viaţă. Era cu adevărat uimitor. Nu eram foarte sus; era ca şi cum aş fi fost pe un suport, dar nu eram deasupra acelora; doar peste ei. Am încercat să le vorbesc, dar nimeni nu mă putea auzi, nimeni nu mă asculta” (pag. 37).

„Oamenii mergeau în toate părţile pentru a ajunge la trupul meu... Când ajungeau foarte aproape, încercam să mă dau la o parte, să mă feresc din calea lor, dar ei treceau prin mine” (pag. 37).

„Nu eram în stare să ating nimic, nici să mă înţeleg cu vreuna dintre persoanele din jur. Este un simţământ îngrozitor, de singurătate, un simţământ de însingurare desăvârşită. Ştiam că sunt cu totul singur, cu mine însumi” (pag. 43).

Uneori există „dovada materială” uimitoare că o persoană este de fapt în afara trupului în vremea aceasta, când oamenii sunt în stare să istorisească convorbiri sau să dea amănunte precise ale întâmplărilor care au avut loc chiar şi în camerele alăturate sau mai departe, în timp ce ei erau „morţi”. Printre alte exemple ca acesta, Dr. Kubler-Ross pomeneşte un caz cu totul deosebit, când o persoană oarbă „a văzut” şi apoi a povestit totul lămurit, din camera în care „murise”, deşi când s-a întors la viaţă era tot oarbă – este uluitor de limpede că nu ochiul este cel care vede (nici creierul nu este cel care gândeşte, fiindcă lucrările minţii sunt mai rapide după moarte), ci mai degrabă sufletul săvârşeşte aceste lucrări prin mădularele cele trupeşti, atâta vreme cât trupul este viu, dar atunci când trupul este mort, o face prin propria sa putere. (Dr. Elizabeth Kubler-Ross, „Moartea nu există”, The Co-Evolution Quaterly, Summer, 1977, pag. 103-104).

Nimic din toate acestea nu trebuie să i se pară foarte uimitoare unui creştin ortodox; experienţa istorisită este ceea ce creştinii cunosc ca fiind despărţirea sufletului de trup în clipa morţii. Este caracteristic vremurilor noastre, ale necredinţei, că aceşti oameni rareori folosesc vocabularul creştin sau conştientizează că sufletul lor este cel care a fost slobozit din trup şi acum trec prin toate experienţele; ei sunt de obicei pur şi simplu uimiţi de noua stare în care se găsesc.

Relatarea unei experienţe de după moarte, intitulată „De necrezut pentru mulţi dar de fapt o întâmplare adevărată”, a fost scrisă chiar de o astfel de persoană: un creştin ortodox botezat care, în spiritul sfârşitului de veac al XIX-lea, a rămas indiferent faţă de adevărurile propriei sale credinţe şi nici măcar nu a crezut în viaţa de după moarte. Experienţa sa, de acum vreo optzeci de ani, este de mare preţ pentru noi astăzi, şi pare chiar providenţial în cercetările noilor experienţe de astăzi, ale vieţii de după viaţă, fiindcă este singura experienţă întreagă despre ceea ce i se întâmplă sufletului după moarte (mergând mult dincolo de experienţele scurte şi fragmentare, descrise în literatura modernă care tratează acest subiect), trăită de către o persoană sensibilă, care a pornit de la starea modernă de necredinţă şi a sfârşit prin recunoaşterea adevărurilor creştinismului ortodox – într-o asemenea măsură, că şi-a continuat viaţa ca monah. Această carte poate servi de fapt ca un „caz test” faţă de care să judeci noile experienţe. Unul dintre tipografii-misionari ortodocşi de frunte de la sfârşitul veacului, Arhiepiscopul Nifon de Vologda, a mărturisit că acea carte nu cuprindea nimic care să se împotrivească învăţăturii ortodoxe despre viaţa de după moarte.

După chinuirea cea din urmă a morţii sale trupeşti şi a greutăţii cumplite care îl apasă în jos spre pământ, autorul acestei povestiri spune că:

„Deodată am simţit o stare de linişte înăuntrul meu. Am deschis ochii, şi tot ceea ce am văzut în decursul acelui minut, până la cele mai mici amănunte, s-au întipărit în memoria mea cu limpezime deplină.

Am văzut că eram singur într-o cameră; în dreapta mea, se afla întreg corpul medical laolaltă, stând în formă de semicerc... Acest grup m-a surprins în chip izbitor: în locul unde stăteau ei se afla un pat. Ce le atrăgea atenţia acelor oameni, la ce se uitau ei, când eu deja nu mai eram acolo, când eu stăteam în mijlocul camerei? M-am mişcat înainte şi m-am uitat unde priveau ei: acolo pe pat stăteam eu întins.

Nu-mi amintesc să fi încercat vreun simţământ care să semene cu frica, atunci când am văzut dublura mea; am rămas doar uimit: cum poate fi aceasta? Eu mă simt aici şi în acelaşi timp sunt şi acolo...

Am vrut să mă ating pe mine însumi, să apuc mâna stângă cu mâna dreaptă: mâna mi-a trecut prin trup ca printr-un loc gol... Am chemat doctorul, dar starea în care mă găseam a început să fie foarte neplăcută pentru mine; sunetele glasului meu nu se transmiteau şi nici nu se auzeau, şi mi-am dat seama că nu puteam comunica cu nimeni din jurul meu. Am priceput starea mea ciudată de singurătate, şi am avut un simţământ de înfricoşare. Această însingurare prea mare era cu adevărat foarte greu de exprimat în cuvinte...

M-am uitat, şi aici, pentru prima dată m-am gândit că ceea ce mi s-a întâmplat mie, în limbajul nostru, al oamenilor vii, se poate numi „moarte”. Mi s-a întâmplat aceasta fiindcă trupul meu, care zăcea întins pe pat, avea înfăţişarea unui cadavru...

Cu înţelegerea pe care o avem noi asupra cuvântului moarte este greu de explicat ideea vreunui fel de pieire sau încetare a vieţii. Cum mă puteam gândi că am murit, când eu nu-mi pierdusem cunoştinţa nici o clipă, când mă mişcam la fel de viu, văzând totul, auzind totul, fiind conştient de toate, fiind în stare să mă mişc, să gândesc, să vorbesc?...

Despărţirea de toate cele ce se aflau în jurul meu, stricăciunea firii mele, m-ar fi făcut să înţeleg mai mult ca orice ceea ce se întâmplase, dacă aş fi crezut în existenţa vreunui suflet, dacă aş fi fost religios; dar nu aceasta era situaţia şi am fost călăuzit numai de ceea ce am simţit, şi senzaţia de viaţă era atât de limpede, că eram uimit în faţa acestui fenomen necunoscut, nefiind de loc în stare să alătur simţămintelor mele, concepţia tradiţională de moarte, altfel spus, în vreme ce simţeam şi eram conştient de mine însumi, să cred că nu exist...

După aceea, când îmi aminteam şi mă gândeam la starea mea de a fi de atunci, am văzut numai că priceperile minţii mele lucrau cu o putere şi o repeziciune mare” (pag. 16-21).

Starea sufletului din primele două minute de după moarte, nu este istorisită în astfel de amănunte în literatura creştină a antichităţii; acolo au întotdeauna însemnătate foarte mare experienţele cu mult mai izbitoare, care vin mai târziu. Probabil numai în vremurile moderne, când identificarea „vieţii” cu „viaţa în trup” a ajuns să fie atât de întreagă şi convingătoare, trebuie să dăm atenţie primelor câteva clipe, când aşteptările majorităţii oamenilor moderni se prăbuşesc cu totul, conştientizând că moartea nu este sfârşitul şi că viaţa continuă, şi o stare nouă se deschide sufletului!

Desigur că în această experienţă, nimic nu se împotriveşte învăţăturii ortodoxe asupra stării sufletului, îndată după moarte. Criticând această experienţă, unii şi-au arătat îndoielile faţă de moartea unei persoane, dacă ea a fost readusă la viaţă în câteva minute; dar aceasta este doar o problemă tehnică, despre care vom vorbi la vremea potrivită. Este sigur că în aceste puţine minute (uneori şi în minutele dinaintea morţii) sunt adesea experienţe care nu pot fi explicate ca simple „halucinaţii”. Menirea noastră aici este de a descoperi cum trebuie să înţelegem aceste experienţe.

2. Întâlnirea cu alţii

Pentru foarte scurtă vreme, sufletul rămâne în starea lui de singurătate de după moarte de la început. Dr. Moody citează câteva cazuri de oameni care, chiar înainte de a muri, au văzut dintr-odată rude şi prieteni deja morţi.

„Doctorul m-a părăsit şi a spus rudelor mele că eram pe moarte... Mi-am dat seama că toţi aceşti oameni se aflau acolo, mi se părea că erau mulţi, plutind în jurul plafonului camerei. Toţi aceştia erau oameni pe care îi cunoscusem în decursul vieţii, dar care trecuseră în viaţa de dincolo înaintea mea. Am recunoscut-o pe bunica şi pe o fată pe care o cunoscusem când eram în scoală, şi pe multe alte rude şi prieteni... Aveam o stare de fericire şi am simţit că ei veniseră să mă ocrotească sau să mă călăuzească” (pag. 44).

Această experienţă, a întâlnirii cu prieteni şi rude trecute la cele veşnice, care are loc în preajma morţii, nu este în nici un caz o nouă descoperire, chiar printre oamenii de ştiinţă moderni. Cu vreo cincizeci de ani în urmă, Sir William Barrett (Vedenii pe patul de moarte, Methuen, London, 1926), deschizător de drumuri în „parapsihologia” modernă sau cercetarea psihică, a scris o carte mai mică asupra acestui subiect. După apariţia primei cărţi a Dr. Moody, a fost publicată o relatare cu mult mai amănunţită a acestei experienţe, inspirată de cartea lui Sir William, şi a demonstrat că cei doi autori au făcut cercetări sistematice asupra muribunzilor, vreme de mulţi ani. Să vorbim despre descoperirile prezentate în această nouă carte (Karlis Osis şi Erlendur Haraldsson, La ceasul morţii, Avon Books, New York, 1977).

Aceasta este prima carte temeinică din punct de vedere „ştiinţific”, care apare, despre experienţele muribunzilor. Ea se bazează pe rezultatele unor chestionare şi interviuri amănunţite, cu un grup de doctori şi surori, aleşi la întâmplare, din estul Statelor Unite şi din nordul Indiei (ultima ţară fiind aleasă pentru cea mai deplină nepărtinire, în scopul de a cerceta deosebirile dintre experienţe, care ar putea veni din deosebirile de naţionalitate, psihologie şi religie). Materialul astfel obţinut cuprinde peste o mie de cazuri de arătări şi vedenii care se arată muribunzilor şi unora dintre cei care se întorc la viaţă după o moarte clinică. În general, autorii află că descoperirile Dr. Moody sunt în armonie cu ale lor (pag. 24). Ei află că rudele şi prietenii morţi (şi, în India, sunt multe arătări ale „zeilor” hinduşi) se arată muribunzilor, adesea cu un ceas înainte de moarte, şi de obicei cu o zi înainte. În aproximativ jumătate din cazuri, există o vedenie ca de mediu înconjurător din altă lume, ca un „rai”, care stârneşte aceleaşi simţăminte (această experienţă „cerească” va fi prezentată mai jos). Acest studiu are o însemnătate deosebită, în aceea că el deosebeşte cu grijă hoinăreala, aceste halucinaţii lumeşti, de arătările şi vedeniile care se văd limpede că fac parte din alte lumi, şi cercetează statistic prezenţa unor factori cum ar fi folosirea de droguri halucinogene, febră ridicată, boli, şi modificările creierului. Toate acestea puteau să producă pur şi simplu halucinaţii, în loc de experienţe adevărate a ceva din afara minţii pacientului. Autorii află într-un chip foarte semnificativ, că experienţele cele mai pe înţeles, şi care fac parte cu limpezime din altă lume, se întâmplă pacienţilor care sunt cel mai mult în legătură cu realitatea lumii acesteia de acum şi este cel mai puţin probabil să aibă halucinaţii; mai ales, cei care văd arătări ale celor morţi sau ale duhurilor, se află de obicei în deplinele lor puteri ale minţii şi văd aceste fiinţe în deplină conştienţă a mediului lor de spital. Mai mult, autorii află că cei care de obicei au halucinaţii, văd persoane care sunt în viaţă, în vreme ce arătările adevărate ale muribunzilor par să fie cu persoane moarte. În vreme ce sunt prudenţi în concluziile lor, autorii se simt înclinaţi „să fie de acord cu presupunerile vieţii de dincolo, ca cea mai sigură explicaţie a datelor noastre” (pag. 194). Astfel, această carte întregeşte descoperirile Dr. Moody, şi întăreşte în chip uimitor experienţa întâlnirii cu cei morţi şi cu duhuri în ceasul morţii. Vom arăta mai jos dacă aceste fiinţe spirituale sunt cu adevărat acelea pe care muribunzii le socotesc a fi.

De bună seamă că astfel de descoperiri sunt destul de uimitoare când vin de pe fondul necunoaşterii şi necredinţei care a caracterizat o vreme atât de îndelungată presupunerile ştiinţei moderne. Pe de altă parte, pentru un creştin ortodox, nu este nimic uimitor în acestea; ştim că moartea este doar o trecere către o altă formă de existenţă, şi suntem obişnuiţi cu multe arătări şi vedenii care se arată muribunzilor, atât sfinţilor cât şi păcătoşilor obişnuiţi. Sf. Grigorie cel Mare, în relatarea multora dintre aceste experienţe, în Dialogurile sale, lămureşte acest fenomen al întâlnirii cu alţii: „Se întâmplă adesea ca un suflet care este în pragul morţii, să recunoască pe cei cu care urmează să împartă aceeaşi existenţă veşnică, pentru aceeaşi pedeapsă sau răsplată ca a lui” (Dialoguri, IV, 36). Şi mai ales, cu privire la cei care au dus o viaţă curată, Sf. Grigorie observa că „se întâmplă adesea ca sfinţii raiului să se arate celor curaţi în clipa morţii, pentru a-i încuraja. Şi având în mintea lor vedenia sălăşuitorilor raiului care-i vor însoţi, ei mor fără să aibă vreun simţământ de frică ori de chinuri ale morţii” (Dialoguri, IV, 12). El dă exemple de îngeri, mucenici, pe Apostolul Petru, pe Maica Domnului şi pe Însuşi Hristos, care S-au arătat înaintea celor ce mor (IV, 13-18).

Dr. Moody dă un exemplu al întâlnirii unei persoane care era pe moarte, nu cu vreo rudă ori fiinţă spirituală, ci cu cineva cu totul necunoscut: „O femeie a mărturisit că a văzut în timpul experienţei sale din afara trupului, nu numai propriul ei trup spiritual transparent, ci şi încă unul, acela al unei persoane care murise foarte recent. Ea nu ştia cine era persoana” (Viaţă după viaţă, p. 45). Sf. Grigorie povesteşte despre un fenomen asemănător în Dialoguri: el povesteşte câteva întâmplări, când un om care era pe moarte, cheamă numele cuiva care moare în acelaşi timp, în alt loc. Şi aceasta nu este de loc o chestiune de înainte-vedere, trăită doar de sfinţi, pentru că Sf. Grigorie povesteşte cum un păcătos obişnuit, în aparenţă sortit iadului, trimite după un anume Ştefan, necunoscut lui, care este pe moarte în acelaşi timp, ca să-i spună că „vasul nostru este gata să ne ia spre Sicilia (Sicilia fiind un loc cu bogată activitate vulcanică, aminteşte de iad), (Dialoguri, IV, 36). Este limpede că aceasta este o problemă care se numeste „percepţie extrasenzorială” (ESP), care se face deosebit de ascuţită la mulţi, înainte de moarte, şi desigur, continuă după moarte, când sufletul se află în afara trupului, el simte în întregime.

Astfel, această „descoperire” deosebită a cercetării psihice moderne, adevereşte doar ceea ce cititorul de literatură creştină veche, cunoaşte deja, cu privire la întâlnirile din clipa morţii. Aceste întâlniri, care nicidecum nu par să aibă loc pentru toţi, înainte de moarte, pot fi totuşi numite generale, în sensul că ele se povestesc, indiferent de naţionalitate, religie sau sfinţenia vieţii.

Pe de altă parte, experienţa unui sfânt creştin, în vreme ce împărtăşeşte însuşirile generale pe care se pare că oricine le poate trăi, are despre aceasta o altă dimensiune componentă una care nu se defineşte prin cercetări psihice. În această experienţă, adesea se arată întru lucrare anumite semne ale harului lui Dumnezeu, şi vedenia din cealaltă lume este adesea văzută de către toţi sau de către mulţi care se află în preajmă, nu doar de către persoana care moare. Să luăm numai un exemplu de acest fel, din aceleaşi Dialoguri ale Sf. Grigorie.

„În vreme ce stăteau în jurul patului Romulei, la miezul nopţii, deodată, a coborât din cer o lumină strălucitoare, umplând întreaga încăpere. Minunăţia şi strălucirea ei au stârnit frică şi groază în inimile lor... Apoi au auzit gălăgia unei mulţimi mari de oameni. Uşa camerei s-a deschis larg, cu putere, ca şi cum un mare număr de persoane s-ar fi năpustit înăuntru. Cei care stăteau în jurul patului, aveau impresia că în încăpere intrase o mare mulţime de oameni, dar din pricina fricii lor prea mari şi a strălucirii fără de asemănare, nu erau în stare să vadă. Frica i-a înţepenit şi lumina strălucitoare le-a orbit ochii. Chiar atunci o mireasmă plăcută a umplut aerul, şi cu acea mireasmă sufletele lor care erau încă îngrozite de lumina ivită pe neaşteptate, s-au liniştit... Uitându-se către maica sa duhovnicească Redempta, i-a zis cu glas blând: Nu te speria, maică, încă nu voi muri.” Mireasma a stăruit vreme de trei zile şi „în noaptea a patra, Romula a chemat-o din nou pe maica sa şi a cerut să primească Sfânta Împărtăşanie. Maica Redempta şi ucenica sa de-abia se ridicaseră de pe pat, când au văzut două grupuri de cântăreţi stând în grădina din faţa mănăstirii... Sufletul Romulei a fost slobozit din trup pentru a fi călăuzit drept la cer. Şi întrucât grupurile de cântăreţi însoţeau sufletul ei, ridicându-se din ce în ce mai sus, cântecul lor răsuna tot mai slab până când, în cele din urmă, melodia psalmilor şi dulceaţa miresmei au dispărut dimpreună” (Dialoguri, IV, 17). Creştinii ortodocşi îşi vor aminti întâmplări asemănătoare din viaţa multor sfinţi (Sf. Sisoe, Sf. Taisia, Cuviosul Teofil de Kiev, etc).

Cu cât înaintăm în acest studiu al experienţelor muribunzilor şi al morţii, vom păstra bine în minte deosebirile care există între experienţa generală a muribundului, care stârneşte acum un interes atât de mare, şi experienţa harului-dat al morţii, care se arată la adevăraţii creştini ortodocşi. Aceasta ne va ajuta să pricepem mai bine unele aspecte nelămurite ale experienţelor morţii care au loc şi care sunt istorisite acum.

De exemplu, o conştientizare a acestei deosebiri ne poate ajuta să recunoaştem arătările pe care le vede muribundul. Vin cu adevărat rude şi prieteni din împărăţia celor morţi pentru a se arăta muribundului? Şi sunt aceste arătări deosebite de înfăţişările sfinţilor la moartea adevăraţilor creştini?

Pentru a răspunde la cea dintâi întrebare, să ne aducem aminte că doctorii Osis şi Haraldsson povestesc faptul că mulţi hinduşi pe moarte văd mai degrabă „zeii” Pantheonului lor hindus (Krishna, Shiva, Kali, etc), în loc să-şi vadă rudele şi prietenii apropiaţi, cum se vorbeşte în chip obişnuit în America. Cu toate acestea, după cum ne învaţă cu limpezime Sf. Pavel, aceşti „zei” nu sunt nimic cu adevărat (I Cor. 8, 4-5); orice experienţă adevărată a „zeilor” presupune draci (I Cor. 10, 20). Atunci, pe cine văd, de fapt, aceşti hinduşi care sunt pe moarte? Doctorii Osis şi Haraldsson socotesc că recunoaşterea fiinţelor care sunt întâlnite, este în mare măsură urmarea tălmăcirii pătimaşe, bazată pe miezul religios, cultural şi personal; iar aceasta pare cu adevărat o judecată cu socoteală, care se va potrivi celor mai multe cazuri. De asemenea, în cazurile americane, probabil că rudele moarte care sunt văzute, nu se află cu adevărat „de faţă” aşa cum socotesc muribunzii. Sf. Grigorie cel Mare spune doar, că muribundul „recunoaşte” oameni, în vreme ce drepţilor „sfinţi ai raiului li se arată” – aceasta este o deosebire care nu numai că descoperă experienţa diferită a drept credincioşilor şi a păcătoşilor obişnuiţi atunci când mor, ci chiar starea de după moarte a sfinţilor este deosebită de cea a păcătoşilor obişnuiţi. Sfinţii au o mare libertate de a mijloci pentru cei care sunt în viaţă, şi să le vină în ajutor, în vreme ce păcătoşii decedaţi pot ajuta în situaţii cu totul deosebite, neavând legătură cu cei vii.

Această deosebire este arătată destul de limpede de către Fericitul Augustin, Părintele latin din veacul al V-lea, în tratatul pe care l-a scris la cererea Sf. Paul de Nola cu privire la „grija pentru morţi”, unde încearcă să pună la un loc faptul de netăgăduit că sfinţii, cum ar fi Mucenicul de Nola, s-au arătat în chip desluşit credincioşilor, cu faptul, la fel de netăgăduit, că cei morţi, ca regulă generală, nu se arată celor care sunt în viaţă.

După ce şi-a formulat învăţătura ortodoxă, bazată pe Sfânta Scriptură, cum că „sufletele morţilor se află într-un loc de unde nu văd lucrurile care se petrec în această viaţă pieritoare” (Cap. 13), împreună cu propriile sale păreri despre manifestările aparente ale morţilor faţă de cei vii, care se săvârşesc de obicei, fie prin „lucrările îngerilor”, fie sunt „vedenii false”, săvârşite prin lucrările dracilor care urmăresc înşelarea oamenilor printr-o teorie falsă asupra vieţii de dincolo (Cap. 10), Fericitul Augustin face deosebirea dintre lucrările ce par a fi ale morţilor, şi lucrările adevărate ale sfinţilor:

„Cum arată mucenicii că poartă de grijă nevoilor oamenilor, prin binefacerile pe care le dau celor ce le caută, dacă morţii nu cunosc ce fac cei ce sunt în viaţă? Căci Felix Mărturisitorul s-a arătat nu numai prin faptele sale de milostenie, ci s-a arătat chiar în chip văzut, înaintea ochilor oamenilor, când Nola a fost înconjurat de către barbari. Episcopul Pavel pune bucurie cucernică întru această arătare a lui. Noi am auzit despre aceasta nu din zvonuri schimbătoare, ci din mărturii vrednice de încredere. Cu adevărat, lucrurile care sunt deosebite de rânduiala obişnuită pe care a dat-o firea feluritelor lucruri zidite, se arată în chip dumnezeiesc. Nici măcar pentru aceea că Domnul nostru, atunci când El a dorit, a schimbat apa în vin, nu avem nici o îndreptăţire pentru a nu pricepe însemnătatea apei ca apă. De fapt, aceasta este o împrejurare aparte, de astfel de lucrare dumnezeiască. Faptul că Lazăr s-a ridicat din morţi, nu înseamnă că toţi morţii se ridică atunci când vor ei, ori că un om lipsit de viaţă este chemat înapoi de un om în viaţă, aşa cum un om care doarme este trezit de un om care este deja treaz. Unele întâmplări sunt caracteristice lucrării omeneşti; altele arată semne ale puterii dumnezeiesti. Unele lucruri se întâmplă în chip firesc; altele au loc în chip minunat, cu toate că Dumnezeu este de faţă în lucrarea firească, şi firea însoţeste minunea. Dar nu trebuie să se creadă, că oricare mort se poate amesteca în lucrurile celor vii, numai pentru că mucenicii vindecă sau ajută pe oarecare oameni. S-ar putea crede că: Mucenicii, prin puterea dumnezeiască, participă la lucrurile celor vii, dar morţii obişnuiţi nu au nici o putere de a se amesteca în lucrurile celor vii” (Grija pentru morţi, Cap. 16, în Fer. Augustin, Tratate despre căsătorie şi alte subiecte, Părinţii Bisericii, vol. 27, New York, 1955, pag. 378).

Într-adevăr, să luăm un exemplu, Sfinţii Părinţi ai vremurilor mai recente, cum ar fi Stareţul Ambrozie de la Optina, ne învaţă că fiinţele chemate în şedinţele spiritiste, sunt mai degrabă draci decât duhuri ale morţilor; şi cei care au cercetat fenomenele de spiritism în întregime, dacă aceştia au vreo judecată creştină, au ajuns la aceeaşi concluzie (vezi, de pildă, Simon A. Blackmore, S. J., Spiritism: fapte şi înşelări, Benziger Bros., New York, 1924).

Astfel, nu este nevoie să punem la îndoială faptul că sfinţii, cu adevărat se arată drept-credincioşilor la moarte, aşa cum se povesteşte în multe Vieţi ale sfinţilor. Pe de altă parte, păcătoşilor obişnuiţi li se arată rude, prieteni, sau „zei”, care sunt potriviţi aşteptărilor muribunzilor, ori reprezintă ceea ce aceştia sunt pregătiţi să vadă. Probabil că este cu neputinţă de stabilit firea precisă a acestor arătări din urmă; ele, desigur, nu sunt simple halucinaţii, ci par să fie o parte a experienţei fireşti a morţii, un semn faţă de omul care moare, care urmează să intre în noul tărâm, unde legile realităţii materiale obişnuite nu se mai păstrează. Nu este nimic extraordinar în legătură cu această experienţă, care pare să fie neschimbată pentru vremuri, locuri şi religii felurite.

Experienţa „întâlnirii cu alţii” se iveşte în chip obişnuit chiar înainte de moarte, şi nu trebuie să fie asemănată cu întâlnirea destul de deosebită, pe care o vom prezenta acum: aceea cu „fiinţa de lumină”.

3. „Fiinţa de lumină”

Dr. Moody descrie această experienţă ca fiind „poate elementul comun cel mai uimitor, dintre cazurile pe care le-am studiat, şi desigur, elementul care are cea mai profundă urmare asupra individului” (Viaţă după viaţă, pag. 45). Majoritatea oamenilor descrie această experienţă ca o arătare de lumină, care îşi sporeşte strălucirea cu repeziciune; şi cu toţii o simt ca pe o fiinţă personală, plină de căldură şi iubire, faţă de care noul răposat este atras cu un fel de atracţie magnetică. Recunoaşterea acestei fiinţe pare să atârne de formaţia religioasă a fiecăruia; prin ea însăşi, aceasta nu are nici un semn de recunoaştere. Unii o numesc „Hristos”, alţii o numesc un „înger”; toţi par să socotească că ea este o fiinţă trimisă de undeva ca să-i călăuzească. Iată câteva relatări ale acestei experienţe:

„Am auzit doctorii spunând că eram mort, şi aceasta s-a întâmplat când am început să simt ca şi cum mă rostogoleam, de fapt era un fel de plutire... Totul era negru, în afară de acel drum, care pornea de la mine, pe care vedeam această lumină. Era o lumină foarte, foarte strălucitoare, dar nu era prea întinsă la început. Cu cât mă apropiam de ea, se întindea tot mai tare” (pag. 48).

Altcineva când a murit, s-a simţit plutind „în această lumină limpede, de cristal curat... Este o lumină aparte, cum nu se află nicăieri pe pământ. De fapt, eu nu am văzut o persoană în această lumină, şi totuşi lumina aceasta are o anumită însuşire, cu siguranţă că are. Este o lumină a înţelegerii desăvârşite şi a dragostei desăvârşite” (pag. 48).

„Mă aflam în afara trupului, nu am nici un fel de îndoială despre lucrul acesta, pentru că puteam să-mi văd trupul pe masa sălii de operaţie. Sufletul meu era afară! Toate acestea m-au făcut să mă simt foarte rău la început, dar după aceea, a venit această lumină foarte strălucitoare. La început părea că este cam întunecată, dar apoi a fost ca un fascicul uriaş... Mai întâi, când a venit lumina, nu-mi dădeam seama ce se întâmplă, dar apoi m-a întrebat într-un fel oarecare, dacă eram pregătit pentru a muri” (pag. 48).

Aproape întotdeauna, această fiinţă începe să vorbească cu noul răposat (mai degrabă printr-un fel de schimb de gânduri, decât prin cuvinte rostite); ea le „spune” întotdeauna acelaşi lucru, care este tâlcuit de către cei ce au trecut prin această experienţă, astfel: „Esti pregătit să mori?” sau „Ce ai făcut cu viaţa ta ca să-mi poţi arăta?” (pag. 47). Uneori, de asemenea, în legătură cu această fiinţă, muribundul vede un fel de înfăţişare rapidă a întâmplărilor trecute din viaţa sa. Oricum, totul întăreşte faptul că această fiinţă, în nici un caz nu săvârşeşte o „judecată” a vieţilor sau faptelor lor; ea doar îi îndeamnă să-şi cerceteze vieţile.

Doctorii Osis şi Haraldsson au mai scris în studiile lor despre câteva experienţe cu o astfel de fiinţă; ei consideră că experienţa luminii este „o însuşire tipică a vizitatorilor din alte lumi” (pag. 38) şi doresc să-l urmeze pe Dr. Moody numind fiinţele văzute, ori simţite în această lumină, mai degrabă „chipuri de lumină”, decât fiinţe spirituale şi zeităţi pe care muribunzii le recunosc adesea.

Cine – sau ce – sunt aceste „fiinţe de lumină”?

Mulţi numesc aceste fiinţe „îngeri” şi le arată însuşirile lor bune: ele sunt fiinţe de „lumină”, sunt pline de „dragoste şi înţelegere”, şi sădesc ideea „responsabilităţii” pentru viaţa cuiva. Dar îngerii cunoscuţi de experienţa creştin ortodoxă sunt cu mult mai desluşiţi, atât în înfăţişare cât şi în lucrare, decât aceste „fiinţe de lumină”. Pentru a înţelege aceasta şi a începe să vedem ce pot fi aceste „fiinţe de lumină”, va trebui să pornim de la învăţătura creştin ortodoxă despre îngeri, şi apoi să cercetăm, în amănunt, firea îngerilor care călăuzesc viaţa de dincolo.

CAPITOLUL II

Învăţătura ortodoxă despre îngeri

Cunoaştem din cuvintele lui Hristos că sufletul este întâmpinat de îngeri la moarte. Şi a murit săracul şi a fost dus de îngeri în sânul lui Avraam (Luca 16, 22).

Despre chipul în care se arată îngerii, cunoaştem de asemenea din Evanghelie: Un înger al Domnului (a cărui înfăţişare) era ca fulgerul, şi îmbrăcămintea lui albă ca zăpada (Matei 28, 2-3); un tânăr îmbrăcat în veşmânt alb (Marcu 16, 5); doi bărbaţi în veşminte strălucitoare (Luca 24, 4); doi îngeri în alb (Ioan 20, 12). De-a lungul istoriei creştine, arătările îngerilor s-au petrecut întotdeauna sub aceleaşi chipuri de tineri strălucitori înveşmântaţi în alb. Tradiţia iconografică a înfăţişării îngerilor a fost de asemenea consecventă de-a lungul veacurilor, pictând doar astfel de tineri strălucitori (adesea cu aripi, care, de bună seamă, sunt o trăsătură simbolică, care de obicei nu se vede în apariţiile îngerilor). La al şaptelea Sinod ecumenic din anul 787 s-a hotărât ca îngerii să fie zugrăviţi numai cu chip, ca al oamenilor. „Cupidonii” artei apusene a Renaşterii, şi ai veacurilor care au urmat, sunt de insuflare păgână şi nu au nici o legătură cu îngerii adevăraţi.

Într-adevăr, nu numai cu privire la zugrăvirea artistică a îngerilor, ci în întreaga doctrină a fiinţelor spirituale, vestul romano catolic (şi protestant) modern s-a îndepărtat foarte mult de învăţătura Scripturii şi a vechii tradiţii creştine. Este foarte important să înţelegem această greşeală, dacă vrem să pătrundem în adevărata învăţătură creştină a sorţii sufletului după moarte.

Episcopul Ignatie Brianceaninov († 1867), unul dintre marii Părinţi ai vremurilor mai apropiate, a văzut această greşeală şi a dedicat prezentării acestui subiect un volum întreg cu lucrările sale adunate la un loc, pentru a face cunoscută adevărata învăţătură ortodoxă despre acesta (vol. III în ediţia Tuzov, St. Petersburg, 1886). Criticând concepţiile teologice romano-catolice obişnuite din sec. al XIX-lea (Abbé Bergier, Dictionnaire de Théologie), într-o mare parte din acest volum (pag. 185-302), Episcopul Ignatie combate ideea modernă, bazată pe filosofia lui Descartes a sec. al XVII-lea, că toate cele ce se află în afara lumii materiale fac parte din lumea „spiritului pur”. Ca urmare, o astfel de idee Îl aşează pe Dumnezeul Cel necuprins pe aceeaşi treaptă cu felurite duhuri mărginite (îngeri, draci, suflete ale morţilor). Această idee s-a răspândit astăzi foarte mult (deşi cei care o susţin nu văd în întregime urmările ei) şi socotesc că există o puternică nepricepere a lumii contemporane cu privire la lucrurile „spirituale”; se arată o mare preocupare pentru toate cele ce se află în afara lumii materiale, făcându-se adesea o mică deosebire între ceea ce este dumnezeiesc, îngeresc, drăcesc, sau pur şi simplu, urmarea puterilor omeneşti foarte mari, sau a imaginaţiei.

Abbé Bergier a afirmat că îngerii, dracii şi sufletele morţilor sunt „desăvârşite spiritual”; astfel, ele nu se supun legilor timpului şi spaţiului, putem vorbi despre „înfăţişarea” sau „mişcarea” lor, doar ca metafore, şi „ele trebuie să fie îmbrăcate într-un trup foarte uşor, ori de câte ori Dumnezeu le îngăduie să lucreze asupra trupurilor” (Episcopul Ignatie, op. cit., vol. III, pag. 193-195). O altă lucrare romano-catolică bine documentată, a sec. al XX-lea, asupra spiritismului modern, repetă această teorie, afirmând, de pildă, că atât îngerii cât şi dracii „pot împrumuta materialul trebuincios (pentru a se face văzuţi de către oameni) de la firi mai joase, fie că sunt cu viaţă sau fără viaţă” (Blackmore, Spiritism: Fapte şi înşelări pag. 522). Spiritiştii şi ocultiştii au luat aceste idei din filosofia modernă.

Un apărător al creştinismului supranatural, C. S. Lewis (anglican), pe bună dreptate critica moderna „concepţie a raiului numai ca stare de spirit”, dar el pare a fi, cel puţin în parte, atras de problema modernă „că trupul, şi aşezarea şi mişcarea şi timpul, se simt acum neînsemnate faţă de cele mai înalte măsuri ale vieţii spirituale” (C. S. Lewis, Minuni, The MacMillan Company, New York, 1967, pag. 164-165). Astfel de păreri sunt urmarea unei micşorări a realităţii duhovniceşti sub influenţa materialismului modern şi din cauza pierderii legăturii cu învăţătura şi cu experienţa duhovnicească creştină adevărată.

Pentru a înţelege învăţătura ortodoxă a îngerilor şi a altor duhuri, trebuie mai întâi să nu luăm în seamă dihotomia modernă simplificată peste măsură, de „materie-duh”; adevărul este mult mai complex, şi în acelaşi timp atât de „simplu”, că cei cărora le stă în putinţă să îl creadă, vor fi probabil socotiţi în mare măsură ca „neştiutori neabătuţi”. Episcopul Ignatie scrie (sublinierile sunt făcute de către noi): „Când Dumnezeu deschide ochii (duhovniceşti ai) unui om, acela este în stare să vadă duhurile în chipul lor propriu” (pag. 216). „Când s-au arătat oamenilor, îngerii s-au ivit întotdeauna sub chipul oamenilor” (pag. 227). La fel, „din toate înfăţişările Scripturii este limpede că sufletul omului are chipul unui om în trup, întocmai ca celelalte duhuri zidite” (pag. 233). El citează o mulţime de izvoare Patristice pentru a dovedi această socotinţă. Să pătrundem în învăţătura Patristică pentru cugetul nostru.

Sf. Vasile cel Mare, în cartea sa despre Duhul Sfânt, spune că „firea puterilor cereşti este aceea a unui duh aerial – dacă se poate spune aşa – sau un foc nematerial... Din această pricină, duhurile sunt mărginite în spaţiu, şi se fac văzute, arătându-se celor vrednici, în chipul propriilor lor trupuri”. Iarăşi, „noi credem că fiecare (dintre puterile cereşti) se află într-un loc oarecare, aceasta pentru că îngerul care stătea în faţa lui Corneliu nu se afla în acelaşi timp şi cu Filip (Fapte 10, 3; 8, 26); şi îngerul care vorbea cu Zaharia şi stătea lângă altarul tămâierii (Luca 1,11) nu se afla în acelaşi timp în locul său din cer” (Capitolele 16, 23; Lucrările Sf. Vasile cel Mare, ediţia rusă Soikin, St. Petersburg, 1911, vol. 1, pag. 608, 622).

La fel, Sf. Grigorie Teologul ne învaţă: „Luminile mai mici după Sf. Treime, care au o slavă împărătească, sunt îngerii nevăzuţi, strălucitori. Aceştia umblă slobozi în jurul marelui Tron, fiindcă ei sunt minţi, foc şi duhuri dumnezeiesti care au putinţa de a se mişca repede prin aer. (Predica 6, Despre fiinţele duhovniceşti, în Lucrările Sf. Grigorie Teologul, lb. rusă, Editura Soikin, St. Petersburg, vol. 2, pag. 29).

Astfel, îngerii, în vreme ce sunt „duhuri” şi „flacără de foc” (Psalmi 103, 5; Evrei 1, 7) şi sălăşuiesc într-un loc unde legile pământeşti ale timpului şi spaţiului nu lucrează, sunt totuşi mărginiţi în timp şi spaţiu, şi lucrează în asemenea chipuri „materiale” (dacă se poate spune aşa) încât unii Părinţi nu şovăie să vorbească despre „trupurile subţiri” ale îngerilor. Sf. Ioan Damaschin, în sec. al VIII-lea, strângând învăţătura Părinţilor dinaintea lui, spune: „Dacă îl asemuim cu noi, se spune că îngerul este duhovnicesc şi nematerial, deşi asemănându-l cu Dumnezeu, Care este singurul fără de asemănare, totul dovedeşte a fi trupesc şi material – pentru că numai Dumnezeu este cu adevărat nematerial şi duhovnicesc”. Şi el spune iarăşi: „Îngerii sunt mărginiţi, pentru că atunci când se află în cer, ei nu sunt şi pe pământ, şi atunci când sunt trimisi de Dumnezeu pe pământ, ei nu rămân şi în cer. Oricum ei nu sunt mărginiţi de ziduri sau porţi sau zăvoare, pentru că sunt nemărginiţi. Spun că sunt nemărginiţi pentru că ei nu se arată întocmai aşa cum sunt. Îngerii se arată celor drepţi şi celor cărora Dumnezeu doreşte să li se arate. Dimpotrivă, ei se arată în chipuri felurite celor care îi pot vedea.” (Arătarea cea adevăratăa credinţei ortodoxe, II, 3, în Părinţi bisericeşti, New York, 1958, vol. 37, pag. 205-206).

Spunând că îngerii „nu se arată aşa cum sunt”, de bună seamă că Sf. Ioan Damaschin nu se împotriveşte Sfântului Vasile, care spune că îngerii se arată „în chipul propriilor lor trupuri”. Amândouă zicerile sunt adevărate, aşa cum pot ele fi văzute cu limpezime, în numeroasele lucrări ale îngerilor din Vechiul Testament. Astfel, Arhanghelul Rafail îl însoţea pe Tobie vreme de multe săptămâni, fără a fi vreodată bănuit că nu ar fi fost om. Totuşi, când Arhanghelul s-a descoperit singur în sfârşit, el a zis: În toate aceste zile eu am fost vizibil pentru tine, dar eu nu am mâncat, nici nu am băut, dar ţie numai ţi s-a părut că a fost aşa (Tobit 12, 19). Cei trei îngeri care s-au arătat lui Avraam, au lăsat de asemenea părerea că mâncau şi se credea că erau oameni (Facerea 18, 19). La fel, Sf. Chiril al Ierusalimului, în Cateheze, ne spune în legătură cu îngerul care i s-a arătat lui Daniil, că „la vederea lui Gavriil, Daniil s-a înfiorat şi, deşi era prooroc, nu a cutezat să-i răspundă, până când îngerul s-a schimbat el Însuşi în chipul fiului omului”. (Cateheze IX, 1, Eerdmans, Părinţi niceeni şi post-niceeni, vol. VII, pag., 51). Totuşi, în cartea lui Daniil, (Cap. 10), citim că şi în cea dintâi arătare uimitoare a lui, îngerul era ca un om, doar cu o oarecare strălucire (faţa sa ca înfăţişarea fulgerului, ochii lui ca torţi arzând, braţele şi picioarele lui ca nişte scânteieri de bronz lustruit) care nu putea fi îndurată de ochi omeneşti. Astfel, arătarea unui înger este aceeaşi ca şi arătarea unui om; dar pentru că „trupul” îngeresc nu este material, până şi simpla vedere a arătării de foc, strălucitoare, este de ajuns pentru a uimi pe oricare om viu. Arătările îngereşti trebuie din nevoie să fie potrivite privirilor omeneşti, arătându-se mai puţin strălucitori decât sunt ei cu adevărat, insuflând mărire.

Fer. Augustin mai spune despre sufletul omenesc, că atunci când sufletul este despărţit de trup, „omul care se află într-o asemenea stare, deşi se află doar în duh şi nu în trup, totuşi, vede ca şi cum s-ar afla în trup, fără să-şi dea seama de nici un fel de deosebire între cele două stări”. (Cetatea lui Dumnezeu, cartea XXI, 10; Modern Library Edition, New York, 1955, pag. 781). Acest adevăr a fost întărit din plin în experienţele personale a mii de oameni aduşi din nou la viaţă în zilele noastre.

Dar dacă vorbim despre „trupurile” îngerilor şi ale altor duhuri, trebuie să fim cu purtare de grijă ca să nu socotim că însuşirile cele obişnuite sunt însuşirile cele mai însemnate ale lor. La sfârşit, Sf. Ioan Damaschin spune, „chipul şi desluşirea acestei materii numai Ziditorul o cunoaşte” (Arătarea cea adevărată a credinţei ortodoxe, pag. 205). În apus, Fer. Augustin a scris că este acelaşi lucru dacă alegem să vorbim despre „trupurile aeriale” ale dracilor sau ale altor duhuri, sau pur şi simplu, le numim „fără trup” (Cetatea lui Dumnezeu, XXI, 10, pag. 781).

Episcopul Ignatie a dat poate prea mare atenţie desluşirii „trupurilor” îngerilor în termenii cunoştinţelor ştiinţifice ale sec. al XIX-lea despre gaze. Din această pricină s-a ivit o oarecare neînţelegere între el şi Episcopul Teofan Zăvorâtul, care a socotit trebuincios să întărească ideea despre firea simplă a duhurilor, (care, desigur, nu sunt alcătuite din molecule care sunt tot gaze). Oricum, despre lucrul cel mai important – „învelişul uşor” pe care îl au toate duhurile – el a fost de acord cu Episcopul Ignatie (vezi Pr. George Florovski, Căi ale teologiei ruseşti, în lb. rusă, Paris, 1937, pag. 394-395). Poate că ivirea unor înţelegeri greşite asupra unui aspect de însemnătate mai mică, sau unele semne de întrebare asupra terminologiei, au fost pricina împotrivirii care s-a ridicat în apus, în veacul al V-lea, când Pr. latin Sf. Faustus de Lerins a afirmat aceeaşi doctrină a „materialităţii” relative a sufletului, bazată pe învăţătura Părinţilor răsăriteni.

Dacă alcătuirea firii îngereşti este cunoscută numai lui Dumnezeu, înţelegerea lucrărilor îngerilor (cel puţin în această lume) este pe măsura tuturor, despre aceasta aflându-se multe mărturii atât în Sfânta Scriptură, cât şi în scrierile Patristice, ca şi în Vieţile sfinţilor. Pentru a înţelege deplin vedeniile care se arată muribunzilor, va trebui să înţelegem mai ales în ce chip se arată îngerii (dracii) căzuţi. Îngerii adevăraţi se arată întotdeauna în chipul lor cel adevărat (doar mai puţin strălucitori decât sunt ei cu adevărat), şi ei lucrează numai pentru a împlini voia şi poruncile lui Dumnezeu. Pe de altă parte, îngerii căzuţi, deşi se arată uneori în chipul lor adevărat (pe care Sf. Serafim de Sarov l-a numit ca „urâcios”), îşi iau de obicei felurite înfăţişări şi săvârşesc numeroase „minuni” cu puterile pe care le au în stăpânire potrivit veacului lumii acesteia (Efeseni 2, 2). Locul lor de sălăşuire este aerul, şi menirea lor de căpetenie este de a-i ispiti sau de a-i înfricoşa pe oameni, şi astfel să-i târască spre pierzare, împreună cu ei înşişi. Creştinismul luptă împotriva lor: Lupta noastră nu este împotriva trupului şi a sângelui, ci împotriva începătoriilor, împotriva stăpâniilor, împotriva stăpânitorilor întunericului acestui veac, împotriva duhurilor răutăţii, care sunt în văzduhuri (Efeseni 6, 12).

Fer. Augustin, în tratatul său mai puţin cunoscut, „Prezicerile dracilor”, scris atunci când i s-a cerut să lămurească unele dintre multele lucrări drăceşti ale vechii lumi păgâne, oferă un punct de vedere general bun despre lucrările dracilor:

„Prin simţirea cu ajutorul simţurilor, care ţin de trupul spiritual, firea dracilor întrece cu repeziciune simţirea trupurilor celor pământeşti, cât şi viteza acelora, din pricina mobilităţii mult mai mari a trupului spiritual. Trupurile spirituale depăşesc neasemuit de mult, atât mişcările oamenilor şi ale animalelor, cât şi zborul păsărilor. Înzestrate cu aceste două însuşiri, care sunt darurile trupului spiritual, cu simţirea foarte ascuţită şi viteza de mişcare foarte mare, ele vestesc mai dinainte şi fac cunoscute multe lucruri, pe care le-au aflat cu mult mai devreme. La acestea, oamenii se minunează, din pricina încetinelii simţirii pământeşti. Prin vremea îndelungată în care îşi întind viaţa, dracii au câştigat o experienţă cu mult mai mare în întâmplări decât au dobândit oamenii în scurtimea zilelor vieţii lor. Prin aceste însuşiri, dobândite prin firea trupurilor spirituale, dracii, nu numai că vestesc mai dinainte multe lucruri care vor avea loc, dar fac şi multe minuni” (Prezicerile dracilor, Cap. 3, în Părinţi bisericesti, vol. 27, pag. 426).

Multe dintre „minunile” şi arătările dracilor sunt istorisite în lunga predică a Sf. Antonie cel Mare, care se află în Viaţa sa, scrisă de Sf. Atanasie. Aici se vorbeşte şi despre „trupuri mai luminoase” de draci (Cap. 11, Edition of Eastern Orthodox Books, Willits, California, 1976, pag. 19-29). Viaţa Sfântului Ciprian, care a fost mai înainte vrăjitor, cuprinde de asemenea numeroase istorisiri ale schimbărilor şi minunilor drăceşti, povestite de un mărturisitor care a fost de faţă la ele (vezi The Orthodox Word, 1976, nr. 5).

O prezentare clasică a lucrărilor dracilor, se află în Convorbirile Sfântului Ioan Casian (VII şi VIII), marele Părinte al Galiei, al secolului al V-lea, şi cel care a răspândit pentru prima oară întreaga învăţătură monahicească răsăriteană în apus. Sf. Ioan Casian scrie: „O mulţime atât de mare de duhuri rele umplu acest văzduh, care se întinde între cer şi pământ, în care acelea plutesc în tulburare, iar nu în trândăvire, că Dumnezeu, prin rânduiala Lui, pentru binele nostru le-a ascuns şi le-a îndepărtat din priveliştea oamenilor. Altfel, din pricina lovirii din partea lor, sau din pricina priveliştii înfricoşătoare a chipurilor lor, pe care şi le iau şi le schimbă după voia lor, ori de câte ori doresc ei, oamenii ar fi stăpâniţi de chinuire de neîndurat şi gata de pierzare...”

Despre faptul că duhurile necurate sunt stăpânite de puteri rele şi se află sub ocârmuirea acelora, ne învaţă nu numai mărturia Sfintelor Scripturi, pe care o citim în răspunsul Domnului către fariseii care L-au defăimat: dacă Eu scot demonii cu ajutorul lui Belzebul, prinţul demonilor (Matei 12, 27) – ci şi vedeniile limpezi şi întâmplările din Vieţile sfinţilor.

„Când unul dintre fraţii noştri călătorea prin acest pustiu, găsind o oarecare peşteră după căderea nopţii, s-a oprit acolo şi a dorit să-şi facă rugăciunea de seară înăuntru. În vreme ce cânta psalmii după obicei, ceasurile treceau şi s-a făcut după miezul nopţii. După terminarea rugăciunii, dorind să-şi odihnească puţin trupul obosit, s-a întins pe jos şi deodată a început să vadă hoarde de draci fără de număr, venind laolaltă din toate părţile; venind într-un şir fără de sfârşit, unii mergeau înaintea căpeteniei lor, alţii după. Căpetenia lor a venit la sfârşit. Acesta era mai înalt şi mai mare decât toţi, şi era şi la înfăţişare mai înfricoşător. După ce a fost adus un tron, acela s-a aşezat într-o înaltă curte de justiţie şi cu judecată amănunţită a început să socotească lucrările fiecăruia.

Unii au mărturisit că au fost neputincioşi să-i ispitească pe împotrivitorii lor. Căpetenia lor a poruncit, folosind ocări şi batjocoriri, ca aceia să fie alungaţi de la faţa lui, căci erau trândavi şi nepăsători, ocărându-i cu un răget de urgie, că trecuse prea multă vreme şi nu aduseseră nici un fel de roade. Dar cei care au mărturisit că ispitiseră pe cei care le fuseseră rânduiţi lor, au fost înconjuraţi de cinstire mare, cu înflăcărare mare şi cu uralele gălăgioase ale tuturor, ca fiind cei mai curajosi luptători, slăviţi, ca pildă pentru toţi.

Unul dintre cele mai rele duhuri dintre acelea, a păşit înainte şi a mărturisit cu bucurie drăcească, ca şi cum ar fi avut o izbândă mare, că el biruise în cele din urmă un bine cunoscut călugăr, al cărui nume nu l-a dat, după ispitiri neîncetate, vreme de cincisprezece ani, ademenindu-l chiar în noaptea aceea cu păcatul curviei... La această mărturisire au râs cu toţii din destul, iar acela s-a îndepărtat, fiind slăvit cu mari laude, de către mai marele întunecimii, şi fiind încununat cu slavă mare. La ivirea zorilor, întreaga mulţime de draci s-a făcut nevăzută.” Mai târziu, fratele care fusese de faţă la această întâmplare, a aflat că ceea ce s-a spus despre călugărul cel căzut, era adevărat (Convorbiri VIII, 12, 16 traducerea rusească a Episcopului Petru, Moscova, 1892, pag. 313, 315).

Astfel de experienţe s-au întâmplat creştinilor ortodocşi până în veacul nostru. Este limpede că acestea nu sunt vise ori vedenii, ci întâmplări adevărate, petrecute în stare de veghe, cu draci, aşa cum sunt ei – dar asta se întâmplă în chip firesc, numai după ce au fost deschişi ochii cei duhovniceşti pentru a vedea aceste fiinţe, care, sunt nevăzute de ochii oamenilor, în chip obişnuit. Până nu demult, se pare că erau foarte puţini creştini ortodocşi „învechiţi” sau cu „minte strâmtorată”, care mai puteau să creadă în „adevărul neabătut” al acestui fel de povestiri. Chiar şi astăzi mai sunt unii ortodocşi care socotesc că este greu de primit aceste experienţe, credinţa modernă fiind atât de răspândită, că îngerii şi dracii sunt „duhuri curate” şi că nu lucrează în asemenea chipuri materiale. Doar în urma lucrărilor drăceşti mult sporite din ultimii ani, aceste povestiri încep să pară din nou a fi cu putinţă. De asemenea, experienţele de „după moarte”, larg răspândite, au deschis sălaşul realităţii nemateriale multor oameni obişnuiţi, care nu au avut nici o legătură cu ocultismul, şi a ajuns una dintre nevoile acestor vremuri, să se dobândească o lămurire adevărată şi limpede a acestui sălaş şi a fiinţelor care sălăşuiesc acolo. Numai creştinismul ortodox poate aduce această lămurire, păstrând învăţătura creştină curată până în zilele noastre.

Să vedem mai concret cum se arată îngerii (şi dracii) la ceasul mortii.

CAPITOLUL III

Arătări ale îngerilor şi dracilor
la ceasul morţii

În aceste experienţe, proaspătul dispărut este de obicei întâmpinat de doi îngeri. Iată cum îl înfăţişează autorul lucrării De crezut pentru mulţi: „Nici nu începuse bine bătrâna soră să rostească aceste cuvinte «Să moştenească Împărăţia Cerului!», că s-au arătat lângă mine doi îngeri; pentru o pricină oarecare am cunoscut într-unul dintre ei pe îngerul meu păzitor, dar celălalt îmi era necunoscut” (pag. 22). (Mai târziu, un pustnic cucernic i-a spus că acela era „îngerul de întâlnire”). Sf. Teodora, a cărei călătorie după moarte prin „vămile” văzduhului este istorisită în viaţa Sf. Vasile cel Nou (sec. al X-lea, 26 martie), relatează că „atunci când am fost la capătul puterilor, deodată am văzut doi îngeri strălucitori ai lui Dumnezeu, care erau ca nişte tineri minunaţi, de o frumuseţe cu neputinţă de grăit prin cuvânt. Feţele lor erau mai strălucitoare decât soarele, privirea lor era plină de dragoste, părul capului lor era alb ca zăpada, în jurul capului aveau aureole aurii, strălucitoare, care se răspândeau în jur, veşmintele lor străluceau ca fulgerul, şi pieptul le era încins cu eşarfe aurii în chip de cruce” (vezi traducerea în Taine veşnice dincolo de mormânt, pag. 70). Sf. Salvie, Episcopul Galiei, din sec. al VI-lea, povesteşte astfel propria sa experienţă de moarte: „Când chilia mea s-a cutremurat acum patru zile, şi m-aţi văzut zăcând mort, am fost ridicat de doi îngeri şi dus până în cele mai înalte suişuri ale cerului” (Sf. Grigorie de Tours, Istoria francilor, VII, 1; vezi Viaţa Sf. Salvie în The Orthodox Word, 1977, nr. 5).

Menirea acestor îngeri este de a lua sufletul nostru ieşit din trup, în călătoria sa în viaţa de dincolo. Nu este nimic nelămurit în privinţa lor, nici în înfăţişare nici în lucrare; având înfăţişare omenească, ei apucă „trupul uşor” al sufletului şi îl duc departe. „Îngerii purtători de lumină mi-au luat îndată sufletul în braţele lor” (Sf. Teodora, vezi Taine veşnice, pag. 71). „Luându-mă cu braţele, îngerii m-au purtat chiar prin peretele camerei...” (De crezut pentru mulţi, pag. 22). Sf. Salvie a fost „ridicat de doi îngeri”. Astfel de exemple s-ar mai putea aduce.

De aceea, nu se poate spune că „fiinţa de lumină” din experienţele de astăzi, este un înger călăuzitor în viaţa de dincolo. „Fiinţa de lumină” nu are chip văzut, nu duce sufletul nicăieri, nu intră cu sufletul într-un dialog, şi arată în succesiune rapidă faptele săvârşite în viaţa de pe pământ. Nu orice fiinţă care se arată ca înger, este înger cu adevărat, căci chiar satana se preface în înger de lumină (II Cor. 11, 14). Astfel, aceste fiinţe, fără să aibă măcar înfăţişarea îngerilor, cu siguranţă nu pot fi recunoscute ca atare. Întâlnirile de netăgăduit cu îngerii, par să nu aibă loc aproape niciodată în experienţele de „după moarte” din zilele noastre – vom încerca să lămurim aceasta mai jos.

Este posibil ca „fiinţa de lumină”, care este de fapt un drac, să se ascundă sub chipul unui „înger de lumină”, nedesluşit, pentru a-l ademeni pe muribund chiar în clipa când sufletul se desparte de trup? Dr. Moody (Viaţă după viaţă, pag. 107-108; Consideraţii, pag. 58-60) şi alţi cercetători ridică această problemă, doar pentru a înlătura posibilitatea de a nu fi împăcat cu efectele cele „bune” pe care le poate săvârşi în muribund, arătarea lor. De bună seamă, socotinţele acestor cercetători asupra „răului” sunt foarte copilăreşti. Dr. Moody crede că „satana probabil ar spune celor pe care el îi stăpâneşte, să urmeze un drum al urii şi al pierzării” (Viaţă după viaţă, pag. 108) şi pare a fi cu totul inconştient de faptul că literatura creştină înfăţişează adevărata fire a ispitelor drăceşti, care sunt prezentate în chip neschimbat ca ceva „bun”.

Deci, ce ne învaţă ortodoxia despre ispitele drăceşti din ceasul morţii? Sf. Vasile cel Mare, în tâlcuirea Psalmilor, la cuvintele: Mântuieşte-mă de toţi cei ce mă prigonesc şi mă izbăveşte, ca nu cumva să răpească sufletul meu ca un leu (Psalm 7, 1-2), dă această lămurire: „Eu cred că marii războinici ai lui Dumnezeu care s-au luptat din destul cu vrăjmaşii cei nevăzuţi întru toată lungimea zilelor vieţii lor, după ce au scăpat de toate prigonirile, şi au ajuns la capătul zilelor lor, sunt cercetaţi de către mai marele lumii acesteia pentru ca, dacă sunt aflaţi cu răni din luptă, sau murdărie, sau urmări ale păcatului, să fie opriţi. Dar, dacă sunt aflaţi fără răni, şi fără de păcat, ei pot fi aduşi de către Hristos la odihna lor, ca fiind de nebiruit şi slobozi. De aceea, Proorocul se roagă atât pentru viaţa lui de aici cât şi pentru viaţa lui viitoare. Iată ce zice el: Mântuieşte-mă de toţi cei ce mă prigonesc, şi acolo, la vremea judecăţii, şi mă izbăveşte, ca nu cumva să răpească sufletul meu ca un leu. Şi poţi învăţa aceasta chiar de la Dumnezeu, care înainte de a pătimi a spus: Căci vine şi stăpânitorul acestei lumi şi el nu are nimic în Mine (Ioan 14, 30)” (Sf. Vasile cel Mare, Predici exegetice, Catholic University of America Press, 1963, pag. 167-168).4

Cu adevărat, nu numai luptătorii creştini trebuie să înfrunte încercările dracilor la ceasul morţii. Sf. Ioan Gură de Aur, în Omiliile sale la Evanghelia după Matei, istoriseşte cu înflăcărare ce se întâmplă adesea cu păcătoşii obişnuiţi, la ceasul morţii. „Cei mai mulţi oameni pot fi auziţi atunci, povestind grozăvii şi vedenii înfricoşătoare, privelişte pe care muribunzii nu sunt în stare să o rabde, iar adesea cutremură chiar şi patul lor cu mare putere, îi privesc înfricoşător pe cei ce stau împrejur, sufletul se străduieşte să rămână în lăuntrul trupului, nedorind să fie izgonit, şi nu este în stare să rabde privirea îngerilor care se apropie. Dacă fiinţele omeneşti, care sunt înspăimântătoare, ne pricinuiesc chinuire privindu-le, când vedem îngerii ameninţând, şi puteri mari printre vizitatorii noştri, cum să nu suferim când sufletul este smuls din trup şi tras afară, şi plânge mult, şi totul este în deşert?” (Omilia 53 la Evanghelia după Matei, Părinţi niceeni şi post-niceeni, Editura Eerdmans, 1973, vol. 10, pag. 331-332).

Vieţile sfinţilor ortodocşi cuprind numeroase istorisiri cu astfel de privelişti cu draci, care se arată la ceasul morţii, de obicei cu scopul de a înfricoşa persoana care moare, şi să o silească să dorească cu dinadinsul mântuirea. Sf. Grigorie, de pildă, în Dialogurile sale, povesteşte despre un oarecare om bogat, care era robul multor patimi: „Cu puţină vreme înainte de a muri, el a văzut duhuri urâcioase stând înaintea lui, ameninţându-l cumplit că-l vor duce în adâncul iadului... Întreaga familie s-a strâns în jurul lui plângând şi tânguindu-se. Cu toate că ei nu puteau să vadă cu adevărat duhurile cele rele şi lovirile lor îngrozitoare, ei puteau să-şi dea seama chiar din povestirile omului bolnav, din tremurăturile trupului şi din gălbejeala feţei aceluia, că duhurile rele se aflau acolo. Din pricina înfricoşării cumplite a acestor privelişti groaznice, el se răsucea în pat de pe o parte pe alta... Apoi, aproape sfârşit de puteri şi lipsit de orice alinare, a strigat: «Mai dă-mi vreme până dimineaţă! Mai ţine-mă măcar până dimineaţă!» Şi cu aceasta, viaţa lui a fost înşfăcată” (Dialoguri IV, 40, pag. 245-246). Sf. Grigorie povesteşte şi alte întâmplări asemănătoare, aşa cum face şi Bede în Istoria Bisericii şi a poporului englez (Cartea V, 13, 15). Asemenea experienţe nu erau deloc neobişnuite în America, încă din sec. al XIX-lea. O antologie recentă cuprinde numeroase vedenii de pe patul de moarte, din timpul sec. al XIX-lea, ale păcătoşilor nepocăiţi, cu titluri ca: „Mă aflu în flăcări, scoate-mă de aici!”; „Of, mântuiţi-mă! Aceia mă trag în iad!” şi „Vine diavolul să-mi tragă sufletul în jos, la iad!” (John Myers, Glasuri de la capătul veşniciei, Spire Books, Old Tappan, N. J., 1973, pag. 71, 109, 167, 196, etc).

Totuşi, Dr. Moody nu a povestit nimic asemănător: cu adevărat, toate experienţele muribunzilor din cartea sa (în afara sinucigaşilor, vezi pag. 127-128), sunt dintre cele plăcute, fie că oamenii sunt creştini sau nu, religioşi sau nu. Doctorii Osis şi Haraldsson, pe de altă parte, au aflat lucruri asemănătoare asupra acestei experienţe, în studiile lor.

Aceşti cercetători au ajuns la aceleaşi rezultate ca Dr. Moody: arătarea vizitatorilor din altă lume este privită ca un lucru bun, pacientul primeşte moartea, experienţa este plăcută, pricinuind linişte şi înălţare, şi adesea durerea încetează înaintea morţii. Oricum, în studiul indian, o treime dintre pacienţii care au văzut arătări, păstrează o amintire de frică, de scârbă şi tulburare, care vin din arătarea de „yamdoots” (vestitori hinduşi ai morţii), sau alte fiinţe; aceşti indieni se împotrivesc şi încearcă să scape de vestitorii din altă lume. Astfel, într-o experienţă, un cleric indian a povestit atunci când era pe moarte: „Stă cineva acolo! Are o căruţă cu el, aşa că trebuie să fie un yamdoot! Trebuie să ia pe cineva cu el. Mă supără că vrea să mă ia pe mine!... Vă rog, ţineţi-mă; nu merg! Durerea lui a sporit şi a murit” (La ceasul morţii, pag. 90). Un hindus care era pe moarte, a zis deodată: „Yamdoot vine să mă ia cu el. Daţi-mă jos din pat ca yamdoot să nu mă găsească.” El a arătat înspre afară şi în sus: „Iată-l.” Acea încăpere de spital era la parter. Afară, la fereastra clădirii era un copac mare, cu o mulţime de ciori care stăteau pe crengi. Chiar atunci când bolnavul a avut vedenia, toate ciorile au zburat din copac, cu zarvă mare, ca şi cum cineva trăsese cu puşca. Am fost atât de uimiţi de aceasta, că ne-am repezit afară, dar nu am văzut nimic care să fi tulburat ciorile. Ele erau de obicei foarte liniştite, aşa încât toţi cei care eram de faţă, am văzut zborul lor brusc şi zgomotos, tocmai în clipa când bolnavul a avut vedenia. Era ca şi cum ciorile se făcuseră conştiente de ceva înfricoşător. Îndată după ce s-a întâmplat aceasta, pacientul a căzut în comă şi câteva clipe mai târziu şi-a dat ultima suflare” (pag. 41-42). Unii „yamdoots” au o înfăţişare înspăimântătoare, şi aduc chiar şi mai multă uimire asupra muribunzilor.

Aceasta este deosebirea cea mai izbitoare între experienţa de moarte americană şi indiană, din studiul doctorilor Osis şi Haraldsson, dar autorii nu pot oferi nici un fel de lămuriri pentru aceasta. Apare în chip firesc întrebarea: De ce experienţa americană modernă este aproape cu totul lipsită de acest element – frica pricinuită de arătări înfricoşătoare, din alte lumi – care sunt atât de obişnuite atât în experienţa creştină din trecut, cât şi în experienţa indiană actuală?

Nu este nevoie să desluşim desăvârşit firea arătărilor din faţa muribunzilor, pentru a vedea că ele atârnă, într-o oarecare măsură, după cum am văzut deja, de aşteptările muribundului sau de ceea ce el este pregătit să vadă. Astfel, creştinii veacurilor trecute, care aveau o credinţă puternică în iad, şi a căror experienţă îi osândea în sfârşit, adesea vedeau draci la moarte.

Îndienii de astăzi, care, de bună seamă, sunt mai „primitivi” decât americanii, în credinţele şi înţelegerea lor, văd adesea fiinţe care sunt pe măsura fricii lor, încă foarte adevărate, de viaţa de după moarte; în vreme ce americanii contemporani, cu părerile lor „luminate”, văd arătări în armonie cu viaţa lor „îndestulată” şi cu credinţa lor, care în general nu cuprinde o frică foarte adevărată de iad, sau conştiinţa de draci.

Obiectiv vorbind, dracii aduc ispitiri care sunt pe măsura stării sufleteşti sau a aşteptărilor celor ce sunt ispitiţi. Pentru cei cărora le este frică de iad, dracii pot să se arate în chipuri înfricoşătoare pentru a-l face pe om să moară într-o stare de deznădejde; dar pentru cei care nu cred în iad (sau pentru protestanţi, care cred că ei sunt „mântuiţi” fără gres, şi de aceea nu trebuie să le fie frică de iad), dracii le aduc în chip firesc ispite, în vreo altă arătare, ca să nu-şi arate limpede scopul lor rău. La fel, chiar unui luptător creştin, care a suferit deja foarte mult, dracii pot să i se arate într-un asemenea chip, încât să-l atragă mai degrabă, decât să-l înfricoşeze.

Ispitele dracilor, cu care au împresurat-o pe Sf. Mavra, muceniţă din sec. al III-lea, în vreme ce murea, ne dau o pildă bună pentru cel din urmă chip de ispite, din ceasul morţii. După ce a fost răstignită pe cruce vreme de nouă zile, dimpreună cu bărbatul ei, Sf. Timotei, ea a fost ispitită de diavol. Viaţa acestor sfinţi ne spune cum Sf. Mavra însăşi a povestit ispitele bărbatului ei, care a fost împreună mucenic cu ea:

„Fă-ţi curaj, frate, şi alungă somnul de la tine. Fii cu trezvie şi ia aminte la ceea ce am văzut eu. Mi s-a părut că înaintea mea, când mă aflam într-o uimire oarecare, se afla un om care ţinea în mână un potir cu lapte şi miere de albine. Acest om mi-a spus: «Ia asta şi bea.» Dar eu i-am spus: Cine eşti tu? Şi el a răspuns: «Eu sunt un înger al lui Dumnezeu.» Atunci eu i-am zis: Hai să ne rugăm lui Dumnezeu. Atunci el mi-a zis: «Eu am venit la tine ca să-ţi usurez suferinţele. Am văzut că îţi doreai foarte mult să mănânci şi să bei, căci până acum n-ai mâncat cu adevărat nimic.» Atunci i-am zis: Cine ţi-a insuflat atâta milă pentru mine? Ce înseamnă nevoinţa şi postul meu pentru tine? Nu ştii că Dumnezeu este puternic, ca să facă ceea ce este cu neputinţă la oameni? Când m-am rugat, am văzut cum acest om şi-a întors faţa către apus. Din aceasta, am priceput că era vorba de o înşelare satanică. Satan dorea ca să ne încerce chiar pe cruce. Îndată după aceea, vedenia a dispărut.

Apoi, un alt om a venit la mine şi mi s-a părut că m-a dus la un râu de lapte şi miere, şi mi-a zis: «Bea.» Dar eu am răspuns: Eu ţi-am spus deja că nu voi bea nici apă, nici vreun alt fel de băutură pământească, până când nu voi bea potirul morţii întru Hristos, Dumnezeul meu, pe care îl va pregăti El Însuşi pentru mine, cu mântuirea şi cu viaţa veşnică a nemuririi. Când am rostit aceasta, omul acela a băut din râu, şi grabnic, el dimpreună cu râul s-au făcut nevăzuţi” (Vieţile sfinţilor, în lb. rusă, 3 mai; vezi traducerea în lb. engleză în J. A. M. Fastre, S. J., Faptele celor dintâi mucenici, seria a V-a, Philadelphia, 1878, pag. 227-228). A treia arărate în faţa Sfintei Mavra, aceea a unui înger adevărat, va fi prezentată mai târziu în acest studiu, dar aici este deja limpede ce purtare de grijă au creştinii adevăraţi în primirea „descoperirilor” din ceasul morţii.

Deci ceasul morţii este cu adevărat vremea ispitirii drăceşti, iar „experienţele duhovniceşti”, pe care le-au avut oamenii în vremea aceea (chiar dacă ele par să fie „după” moarte – o chestiune ce se va discuta mai jos), trebuie judecate cu aceleaşi judecăţi ale învăţăturii creştine, aşa cum sunt socotite şi celelalte „experienţe duhovniceşti”. La fel, „duhurile” care se pot întâlni în această vreme, trebuie puse la încercarea lumii, pe care Apostolul Ioan o spune în cuvintele: Cercetaţi duhurile dacă sunt de la Dumnezeu, fiindcă mulţi prooroci mincinoşi au ieşit în lume (I Ioan 4,1).

Unii critici ai experienţelor de „după moarte” de astăzi, au arătat deja asemănarea dintre „fiinţa de lumină”, şi „călăuzele duhovniceşti” şi „prietenii spirituali” ai spiritismului mediumnistic. De aceea, să aruncăm o scurtă privire asupra teoriei spiritiste, unde se vorbeşte despre „fiinţele de lumină” şi vestirile lor. Un text spiritist obişnuit (J. Arthur Hill, Spiritismul, istoricul, fenomenele şi doctrina lui, New York, George H. Doran Co., 1919), observă că „doctrina spiritelor este pururea, sau sub aspect lucrător pururea, întru bună potrivire cu înalte măsuri morale. În problema credinţei, ea este întotdeauna teistă, bazată pururea pe smerenie, dar nu cu multă purtare de grijă asupra minţii, ca aceea care se observă la Sinoadele ecumenice ale Bisericii” (pag. 235). Mai mult, această carte spune că iubirea este „nota cheie” şi „doctrina centrală” a teoriei spiritiste (pag. 238); că „slăvita cunoaştere” este primită de la spirite, determinându-i pe spiritişti să-şi asume răspunderea lucrării misionare de a răspândi „ştirea că viaţa după moarte este o certitudine” (pag. 185-186); şi că spiritele „înaintate” îşi pierd „mărginirile” personalităţii şi ajung să lucreze mai mult ca „înrâuriri” decât ca persoane, „luminându-se” din ce în ce mai mult (pag. 300-301). Într-adevăr, spiritiştii, în laudele lor, invocă întocmai „fiinţele de lumină”;

„Stăpâni sfinţi ai luminii!

Ascunşi de la privirile noastre adormite...

Trimiteţi vestitorii voştri de lumină

Deschideţi privirea noastră lăuntrică” (pag. 186-187).

Toate acestea sunt de ajuns pentru a ne face bănuitori asupra „fiinţei de lumină” care se arată acum oamenilor, care nu sunt conştienţi de firea şi subţirimea lucrurilor diavoleşti. Bănuiala noastră se întăreşte mai mult, când auzim că Dr. Moody spune că unii descriu această fiinţă ca „o persoană veselă”, cu „simţul umorului”, care îi aduce persoanei care moare „bună dispoziţie” şi „distracţie” (Viaţă după viaţă, pag. 49, 51). O astfel de fiinţă, cu vestirea ei de „iubire şi înţelegere”, pare cu adevărat foarte josnică şi „spiritele” bine-dispuse, de la şedinţele de spiritism sunt draci, fără nici o îndoială (când şedinţa de spiritism nu este o înşelăciune).

Acest fapt i-a făcut pe unii să socotească, că toate întâmplările de „după moarte” de acum, nu sunt adevărate, şi că sunt prezentate ca o înşelare drăcească. Protestanţii evanghelici, spun într-o carte că, „ne dăm seama că există primejdii noi şi necunoscute în această întreagă înşelare a vieţii de după moarte. Crezând chiar şi foarte puţin în istorisirile experienţelor clinice, ne dăm seama că pot fi urmări primejdioase pentru oamenii care cred în Biblie. Creştinii adevăraţi au considerat că fiinţa de lumină nu este altceva decât Iisus Hristos şi, din nefericire, aceşti oameni se află în situaţia cea mai prielnică de a fi prostiţi” (John Weldon şi Zola Levitt, Există viaţă după moarte? Harvest House Publishers, Irvine, California, 1977, pag. 76). Pentru a se întoarce la această chestiune, autorii acestei cărţi citează câteva asemănări însemnate, între unele experienţe de „după moarte” din zilele noastre şi experienţele mediumurilor şi ale ocultiştilor din vremurile recente, în plus, atrăgând atenţia asupra faptului de netăgăduit, că un număr de cercetători ai vieţii de „după moarte” sunt interesaţi şi de ocultism, şi chiar au avut legături cu mediumuri (pag. 64-70).

Există, de bună seamă, mult adevăr în aceste observaţii. Din nefericire, fără învăţătura creştină întreagă asupra vieţii după moarte, chiar şi „oamenii care cred în Biblie” şi o înţeleg cel mai bine, sunt înşelaţi, alungând adevăratele experienţe ale sufletului după moarte, împreună cu experienţele care pot fi cu adevărat înşelări diavoleşti. Astfel de oameni sunt deschişi să primească experienţele înşelătoare ale vieţii de „după moarte”, aşa după cum vom vedea.

Doctorii Osis şi Haraldsson, care au avut „experienţe lărgite nemijlocite cu mediumuri”, fac o asemănare între arătările dinaintea ochilor muribunzilor şi lucrările spiritismului. Cu toate acestea, ei observă o „deosebire prea mare”, de bază, între aceste două feluri de experienţe: „În loc să continue un fel oarecare de viaţă pământească (aşa cum povestesc mediumurile), supravieţuitorii de după moarte, pătrund într-un fel de existenţă şi experienţă cu totul noi” (La ceasul morţii, pag. 200). Într-adevăr, domeniul experienţelor de „după moarte” pare în general să fie deosebit de domeniul mediumnistic şi spiritist obişnuit. Dar acesta este încă un domeniu în care înşelările diavoleşti şi sugestiile, nu numai că sunt cu putinţă, ci sunt de aşteptat, mai ales în ultimele zile de viaţă, când vedem deja ispite duhovniceşti cu totul noi şi mult mai subţiri, chiar semne mari şi minuni până acolo încât să înşele, dacă ar fi cu putinţă, chiar şi pe cei aleşi (Matei 24, 24).

De aceea, este foarte bine să fim bănuitori (cel puţin) în legătură cu „fiinţele de lumină”, care se pare că se arată la ceasul morţii. Ele par foarte asemănătoare cu dracii care se dau drept „îngeri de lumină” pentru a atrage, nu numai pe muribund, ci chiar mai mult decât atât, pe cei cărora acela le va istorisi această povestire mai târziu, dacă va fi readus la viaţă din moartea clinică.

Cu toate acestea, de o mare însemnătate este ca socotirea acestor fenomene de „după moarte”, şi a altora asemenea, să aibă în vedere doctrina care vine din acestea, dacă este oferită de „fiinţa duhovnicească” văzută la ceasul morţii, sau pur şi simplu este presupusă sau dedusă din întâmplări. Vom socoti problema acestei judecări după ce vom termina cercetarea experienţelor.

Unii oameni care au „murit” şi s-au întors – de obicei, aceia care sunt sau au ajuns să fie foarte „religioşi”, au asemănat „fiinţa de lumină” pe care o întâlnesc, nu cu un înger, ci cu un „chip” nevăzut al lui Hristos Însuşi. În lăuntrul unor astfel de oameni, această întâmplare este adesea legată de alt fenomen, care pentru creştinii ortodocşi este poate, la prima vedere, cel mai încurcat dintre toate cele întâlnite în experienţele de „după moarte” de astăzi: vedenia „raiului”.

CAPITOLUL IV

Experienţa contemporană a „raiului”

În Viaţă după viaţă, Dr. Moody remarcă faptul că oamenii cu care a stat de vorbă, nu par să fi trăit întâmplări care să se numească „chipul mitologic al existenţei în viaţa de apoi” şi încă mai sunt aplecaţi să nu creadă în părerea obişnuită despre rai şi despre iad şi în întregul „model răsplată-pedeapsă al vieţii de dincolo” (pag. 70).

În Consideraţii asupra vieţii de după viaţă, el afirmă că ultimele sale convorbiri au scos la iveală experienţele larg răspândite, de dincolo de moarte, despre „alte sălaşuri de existenţă, care, foarte bine ar putea fi numite cereşti” (pag. 15). Un om s-a pomenit într-o „regiune de ţară cu ape curgătoare, iarbă, copaci, munţi” (pag. 16). O femeie a fost într-un „loc frumos”, care era asemenea aceluia, şi „departe, în depărtare... am văzut un oraş mare. Erau clădiri, clădiri separate. Străluceau minunat. Oamenii erau fericiţi acolo. Era apă scânteietoare, izvoare... un oraş de lumină, presupun că aşa s-ar numi” (pag. 17).

De fapt, aşa cum spun şi alte cărţi noi, această experienţă este destul de obişnuită. Autorii protestanţi pomeniţi mai sus, cred că această experienţă (cel puţin când priveliştea este caracteristic biblică), este una creştină. Aceasta trebuie deosebită în chip limpede de majoritatea celorlalte experienţe de „după moarte”, pe care ei le cred înşelări diavoleşti. „Necredincioşii par să treacă prin experienţa înşelătoare de acel fel, care în Biblie îi este atribuită anume lui satan. Credincioşii trăiesc întâmplări curate doctrinar, care ar putea reieşi din Scripturi” (Levitt şi Weldon, Există viaţă după moarte?, pag. 116). Este aceasta adevărat sau experienţele credincioşilor şi ale necredincioşilor sunt de fapt cu mult mai asemănătoare decât îşi pot închipui aceşti autori?

Ei citează experienţele cu adevărat creştine ale lui Betty Malz, care a publicat o carte în care istoriseşte experienţele sale „din afara trupului”, în vreme ce se afla în „moarte clinică”, care a durat 28 de minute. Îndată după moarte, ea s-a pomenit „urcând pe un deal verde, frumos... mergeam pe iarbă, care era de verdele cel mai viu pe care îl văzusem vreodată.” Era însoţită de un alt chip care mergea, „un chip de bărbat, înalt, în reverendă. Mă întrebam dacă era înger... Pe când mergeam, nu am văzut nici un soare – dar pretutindeni era lumină. În stânga erau flori de multe culori. Erau şi copaci, arbusti... Am ajuns la o construcţie de argint măreaţă. Era ca un palat, în afară de faptul că nu avea turnuri. Pe când ne îndreptam spre el, am auzit glasuri. Erau melodioase, armonioase, amestecându-se în cor şi am auzit cuvântul „Iisus”... Îngerul a păşit înainte şi a pus mâna pe o poartă, pe care eu nu o văzusem mai înainte. Înaltă cam de 3,5m, poarta era o placă tare, împodobită cu perle.” Când poarta s-a deschis, „am văzut înăuntru ceva ce părea să fie o stradă de culoarea aurului, acoperită cu sticlă sau apă. Lumina galbenă care s-a ivit era foarte puternică. Nu se poate povesti cu nici un fel de cuvinte. Nu am văzut nici un chip, cu toate că simţeam că este o Persoană. Deodată am ştiut că lumina este Iisus.” Fiind chemată să intre pe poartă, şi-a amintit de tatăl ei, care se ruga pentru ea, porţile s-au închis, şi ea a coborât de pe deal, văzând soarele ridicându-se deasupra zidului de rubine – care îndată a răsărit peste oraşul Terre Haute, unde s-a întors în trupul ei, din spitalul în care, în chip obişnuit era recunoscut ca o minune (Betty Malz, O clipă în veşnicie, Chosen Books, Waco Texas, pag. 84-89).

Este această experienţă cu adevărat deosebită de cele mai multe dintre cele povestite de Dr. Moody? (D-na Malz este de credinţă protestantă şi credinţa ei s-a întărit prin această experienţă) Cititorul creştin ortodox nu este, desigur, la fel de lămurit de aceasta, aşa cum sunt autorii protestanţi citaţi mai sus. Fiind destul de deosebită de orice fel de cunoaştere pe care o putem avea despre chipul în care sufletul pătrunde în lumea cerească după moarte, şi prin ce trece până ajunge acolo (acestea vor fi discutate mai târziu) -această experienţă nu este de fapt pentru noi foarte deosebită de experienţele de după moarte „pământeşti” despre care s-a scris până acum. În afară de învelişul „creştin”, dat în chip firesc acestui fel de experienţe, de către credinciosul protestant (îngerul, lauda, chipul lui Iisus), există câteva elemente comune cu experienţele „pământeşti”: simţământul de alinare şi pace (pe care ea îl povesteşte ca fiind într-o împotrivire adâncă cu lunile ei de boală dureroasă), „fiinţa de lumină” (pe care alţii o aseamănă tot cu „Iisus”), apropierea de un fel oarecare de sălaş, aparte, care se află dincolo de un oarecare „hotar”. Şi este uimitor faptul că ea a văzut acest soare pământesc răsărind deasupra zidurilor de rubine, dacă acesta este cu adevărat raiul... Cum trebuie să pricepem noi această experienţă?

Multe experienţe asemănătoare se află în alte cărţi noi. O scurtă cercetare a lor, ne va ajuta să ne formăm o părere mai bună despre ceea ce se află în aceasta.

Nu de mult, s-a scris o carte, în care s-a făcut o alcătuire a morţii „creştine” (mai ales protestante), şi a experienţelor de „după moarte” (John Myers, Glasuri de la capătul veşniciei, Spire Books, Old Tappan, N. J., 1973). Într-o experienţă povestită în această carte, „a murit” o femeie, ea a fost slobozită din trup şi a venit într-un loc cu multă lumină, privind printr-o „fereastră a cerului”. „Ceea ce am văzut eu acolo, făcea ca toate bucuriile pământului să pălească prin lipsa lor de însemnătate. M-am repezit să mă alătur mulţimii vesele de copii care cântau şi zburdau în livada de meri... Erau flori înmiresmate şi fructe roşii, coapte, pe copaci. Pe când stăteam acolo, sorbind acea frumuseţe, treptat am început să simt un Duh; un Duh de bucurie, pace şi milă. Inima îmi ardea de dorinţa de a mă face o parte a acestei frumuseţi.” După ce s-a întors în trupul ei, după ce fusese „moartă” vreme de cincisprezece minute, „restul acelei zile şi în ziua următoare, cealaltă lume era pe departe mult mai adevărată pentru mine decât cea în care mă întorsesem” (pag. 228-231, reprodus după Guideposts Magazine, 1963). Această experienţă a pricinuit o aşa zisă bucurie „duhovnicească” asemănătoare cu aceea a D-nei Malz, şi la fel ca aceea, a dat o nouă măsură religioasă vieţii omului după această experienţă. Dar chipul „raiului” care a fost văzut era destul de deosebit.

Dr. George C. Ritchie, Jr., medic în Virginia, a trecut printr-o experienţă vie „după moarte”. O scurtă relatare a acesteia a fost publicată în Guideposts Magazine în 1963, şi o versiune mai amplă a fost publicată în cartea cu titlul Întoarcerea din ziua de mâine, în colecţia Chosen Books. În această relatare, după o îndelungată întâmplare în care a fost despărţit de trupul său (care fusese socotit mort), tânărul George Ritchie s-a întors în camera mică în care se afla întins trupul său, şi numai atunci şi-a dat seama că era „mort”. Atunci, o lumină puternică a umplut camera, pe care el a socotit-o că este Hristos, „o simţire atât de mângâietoare, atât de veselă şi mulţumitoare, că am vrut să mă pierd pentru veşnicie în minunea ei.” După ce a văzut părţi din faptele pe care le săvârşise în viaţă, ca răspuns la întrebarea „Ce ai făcut cu vremea ta pe pământ?”, a avut trei vedenii. Primele două păreau să fie ale „unei lumi foarte deosebite, care ocupa acelaşi loc” precum acest pământ, dar cu multe privelişti pământeşti (străzi, locuri de la ţară, universităţi, biblioteci, laboratoare). „Despre lumea cea de pe urmă am avut doar o vedenie scurtă. Acum parcă nu ne mai aflam pe pământ, ci foarte departe de el. Şi acolo, tot la o mare depărtare, am văzut un oras, dar un oraş, dacă se poate închipui un asemenea lucru, zidit din lumină... în care străzile, casele, zidurile, păreau să răspândească lumină, în vreme ce eu mă mişcam printre ele, se aflau fiinţe de o strălucire orbitoare, ca aceea care era lângă mine. Asta a fost o vedenie doar de o clipă, pentru că în clipa următoare, pereţii cămăruţei s-au închis în jurul meu, lumina orbitoare s-a stins, şi m-a furat un somn profund.” Înainte de aceasta, el nu citise despre viaţa de după moarte; după această experienţă, a devenit un creştin activ în cadrul bisericii protestante (John Myers, Glasuri de la capătul veşniciei, pag. 56-61).

Această experienţă uimitoare a avut loc în 1943, şi după cum se vede, aceste experienţe nu sunt de loc nemaiîntâlnite, dacă luăm în considerare experienţele de „readucere la viaţă” din ultimii ani. Pastorul protestant Norman Vincent Peale povesteşte câteva experienţe asemănătoare şi le tâlcuieşte astfel: „Halucinaţie, vis, vedenie – eu nu cred aşa. Am petrecut prea mulţi ani stând de vorbă cu oamenii care au ajuns la capătul a ceva şi au avut o vedenie dincolo, despre care povesteau cu toţii că era frumuseţe, lumină şi pace, ca să am îndoieli în mintea mea” (Norman Vincent Peale, Puterea gândirii pozitive, Prentice-Hall, Inc., New York, 1953, pag. 256). Glasuri de la capătul veşniciei ia numeroase exemple de vedenii de pe patul morţii şi de experienţe din preajma morţii din trei antologii ale sec. al XIX-lea. Cu toate că nici unul dintre aceste exemple nu este atât de amănunţit ca mărturiile mai recente, ele aduc o dovadă întemeiată că vedenia arătărilor şi priveliştile din alte lumi sunt trăiri destul de obişnuite pentru muribunzi. În aceste experienţe, cei care se simt creştini, şi sunt pregătiţi pentru moarte, au simţăminte de pace, bucurie, îngeri, rai, în vreme ce necredincioşii (mai ales cei din America veacului al XIX-lea) adesea văd draci şi iad.

Adevărul acestor vedenii fiind stabilit, trebuie acum să ne întrebăm: care este firea lor? Este vederea raiului cu adevărat atât de obişnuită printre cei care, în vreme ce mor în chipul cel mai bun creştinesc pe care îl cunosc ei, sunt totuşi în afara Bisericii lui Hristos, Biserica Ortodoxă?

Socotind firea şi însemnătatea acestui fel de experienţe, vom vorbi din nou despre problema „întâlnirii cu alţii”. Să cercetăm experienţele muribunzilor necreştini, pentru a vedea dacă sunt foarte deosebite de cele ale creştinilor celor lucrători. Dacă necreştinii văd de asemenea, în chip obişnuit „raiul” în vreme ce mor, sau după „moarte”, atunci noi va trebui să înţelegem această experienţă ca ceva firesc, care poate să se arate oricui, iar nu ca ceva care este numai creştin. Cartea doctorilor Osis şi Haraldsson cuprinde mărturii îndestulate în această privinţă.

Aceşti cercetători prezintă vreo 75 de cazuri de „vedenii din altă lume” printre pacienţii muribunzi. Unii oameni vorbesc despre pajişti şi grădini neînchipuit de frumoase; alţii văd porţi deschizându-se către o frumoasă regiune de ţară, sau un oraş. Mulţi aud muzică din altă lume. Adesea sunt amestecate privelişti destul de pământeşti, aşa cum s-a întâmplat cu femeia americană, care a mers spre o grădină frumoasă, într-un taxi, sau cu femeia indiancă, care călărea o vacă, în drum spre „cerul” ei (La ceasul morţii, pag. 163), sau new york-ezul care a intrat într-un câmp verde, cu vegetaţie bogată, sufletul lui fiind plin de „dragoste şi fericire”, şi putea vedea clădirile din Manhattan şi un parc de distracţii în depărtare (David Wheeler, Călătorie în partea cealaltă, pag. 100-105).

În studiul Osis-Haraldsson, în chip semnificativ, hinduşii văd „raiul” la fel de des ca şi creştinii, şi în vreme ce ultimii îl văd adesea pe „Iisus” şi „îngeri”, primii văd la fel de des temple hinduse şi zei (pag. 177). Încă şi mai semnificativ este faptul că adâncirea în religie, mai profundă sau mai de suprafaţă a bolnavilor, pare să nu aibă nici o urmare asupra iscusinţei lor de a avea vedenii din altă lume. „Bolnavii foarte credincioşi au văzut grădini, porţi şi raiul, dar nu mai des decât cei mai puţin credincioşi” (pag. 173). Cu adevărat, un membru al partidului comunist indian, ateu şi materialist, pe când murea, a fost dus într-un „loc frumos, care nu era de pe acest pământ... A auzit muzică şi, de asemenea, în depărtare se auzea o cântare. Când şi-a dat seama că este în viaţă, i-a părut rău că a trebuit să părăsească acel loc frumos” (pag. 179). Cineva a încercat să-şi ia viaţa, şi în timp ce era pe moarte a povestit: „Sunt în cer. Se află atât de multe case în jurul meu, atât de multe străzi cu copaci mari, având fructe dulci şi păsărele cântând în copaci” (pag. 178). Cei mai mulţi dintre cei care au trecut prin asemenea experienţe, simt o bucurie nemărginită, pace, linişte, şi primirea morţii; puţini doresc să se întoarcă la viaţă (pag. 182).

Aşadar, este limpede că trebuie să fim cu foarte mare băgare de seamă în desluşirea „vedeniilor despre rai” care sunt văzute de muribunzi şi de oamenii „morţi”. La fel ca mai sus, când arătam despre „întâlnirea cu alţii”, în Capitolul II, şi acum trebuie să facem o deosebire limpede între vedeniile date prin har, adevărate, despre lumea cealaltă, şi experienţa de-a dreptul firească care, deşi poate fi deasupra mărginirilor omului, nu este câtuşi de puţin duhovnicească şi nu ne spune nimic despre adevăratul rai sau iad, potrivit adevăratei învăţături creştine.

Se aşează acum înaintea noastră cea mai însemnată parte a cercetării pe care o facem asupra experienţelor de „după moarte” şi ale acelora ale muribunzilor: socotirea şi judecarea lor după rânduiala adevăratei învăţături creştine, şi a experienţei vieţii de după moarte. Este nevoie de o desluşire limpede a înţelesului şi semnificaţiei lor pentru vremurile noastre. Încă şi aşa, este deja cu putinţă aici, să se facă o preţuire mai dinainte a experienţei „raiului”, istorisită astăzi în chip atât de obişnuit: cele mai multe, poate într-adevăr toate aceste experienţe, au puţine lucruri care seamănă cu vedenia creştină a raiului. Aceste vedenii nu sunt duhovniceşti, ci lumeşti. Ele sunt atât de repezi, atât de uşor dobândite, atât de obişnuite, atât de pământeşti în priveliştile lor, că nu poate exista nici o asemănare însemnată a lor, cu adevăratele vedenii creştine despre rai (unele vor fi povestite mai jos). Chiar şi lucrul cel mai „duhovnicesc” despre unele dintre ele – simţirea lui Hristos – lămureşte încă o dată despre subţirimea duhovnicească a acelora care trăiesc astfel de experienţe, mai mult decât despre orice altceva. În loc să aducă slăvire adâncă, frică de Dumnezeu, şi căinţă, pe care le-a aprins în sfinţii creştini, adevărata trăire înaintea lui Dumnezeu (dintre care întâmplarea Sf. Pavel, avută pe drumul spre Damasc, poate fi luată ca pildă – Fapte 9, 3-9), experienţele de astăzi săvârşesc ceva cu mult mai asemănător cu „mângâierea” şi „pacea” mişcărilor penticostale şi spiritiste moderne.

Totuşi, nu se poate pune la îndoială faptul că aceste experienţe sunt neobişnuite. Multe dintre ele nu pot fi mărginite la simple halucinaţii, şi par să aibă loc dincolo de hotarele vieţii pământeşti, aşa cum sunt înţelese în general, într-un sălaş, undeva, între viaţă şi moarte, aşa cum s-ar părea că sunt.

Care este acest sălaş? Aceasta este întrebarea la care ne întoarcem acum. Pentru a răspunde la întrebare, vom lua în considerare mai întâi mărturiile creştine adevărate – aşa cum face Dr. Moody şi mulţi alţi scriitori despre acest subiect – şi apoi scrierile ocultiştilor moderni şi ale altora, care pretind că au călătorit în acea lume. Acest ultim izvor, dacă este înţeles corect, se apropie uimitor de adevărul creştin.

Să începem cu întrebarea: care este sălaşul, după învăţătura creştină, în care intră sufletul după moarte?

CAPITOLUL V

Sălaşul din văzduh al duhurilor

Pentru a înţelege care este sălaşul în care intră sufletul după moarte, trebuie să-l socotim întru toată alcătuirea firii omeneşti. Va trebui să cunoaştem firea omului înainte de căderea lui, schimbările care s-au săvârşit după cădere, şi înţelegerea pe care o are omul pentru a intra în legătură cu fiinţele cele duhovniceşti.

Poate că cea mai scurtă expunere despre aceste subiecte, trebuie să se afle în aceeaşi carte a Episcopului Ignatie Brianceaninov, despre care am mai vorbit, şi în care se găseşte învăţătura ortodoxă despre îngeri (vol. III al colecţiei). Episcopul Ignatie scrie un capitol al cărţii despre „simţirea duhurilor” – adică, despre arătările îngeresti şi diavoleşti care se arată oamenilor. În cele ce urmează, vom cita acest capitol, care prezintă învăţătura ortodoxă, aşternută pe hârtie cu dreptate şi întru adevăr, de către unul dintre marii părinţi ortodocşi ai vremurilor moderne.

1. Firea cea dintâi a omului

„Înainte de căderea omului, trupul său era nemuritor, străin de neputinţe, străin de urâciune şi de greutăţile de acum, nu cunoştea păcatul şi simţirile trupeşti, care acum i se par lui, fireşti” (Sf. Macarie cel Mare, Omilia 4). Simţirile sale erau fără de asemănare, cu mult mai alese, lucrarea lor era fără de asemănare mai largă şi în întregime slobodă. Fiind îmbrăcat cu un astfel de trup, cu astfel de simţuri, omului i-a stat în putinţă să perceapă duhurile, pe a căror treaptă se afla omul însuşi, prin sufletul lui. Omului îi stătea în putinţă să vorbească cu aceste duhuri, să aibă acea vedenie dumnezeiască şi să vorbească cu Dumnezeu, lucru care stă în firea duhurilor sfinte. Trupul sfânt al omului nu era o piedică pentru aceasta, el nu despărţea omul de lumea duhurilor. Îmbrăcat într-un astfel de trup, omul avea putinţa de a vieţui în rai, în care acum numai sfinţilor le stă în putinţă să sălăşuiască, şi numai cu sufletele lor, iar numai după înviere se vor înălţa şi trupurile care se vor uni cu sufletele lor. În zilele acelea, aceste trupuri vor lăsa în mormânt întinarea pe care şi-au luat-o asupră-le după cădere; în zilele acelea se vor înduhovnici, şi chiar se vor face duhuri după grăirea Sfântului Macarie cel Mare (Omilia 6; cap. 13), şi vor arăta în ei înşişi aceste însuşiri, care le-au fost date la zidirea lor.5 În zilele acelea, oamenii vor intra din nou în rândul duhurilor sfinte şi se vor afla în legătură deschisă cu ele. Putem vedea chipul trupului, care va fi deodată atât trup, cât şi duh, în trupul Domnului nostru Iisus Hristos după înălţarea Lui.

2. Căderea omului

„Prin cădere, atât sufletul, cât şi trupul omului s-au schimbat. În înţeles mărginit, căderea era de asemenea o moarte pentru ei. Ceea ce vedem şi numim moarte este, într-un înţeles mai profund, numai despărţirea sufletului de trup, amândouă fuseseră deja mai înainte osândite la moarte, prin moarte veşnică! Neputinţele trupului nostru, înrobirea lui faţă de lucrarea potrivnică a feluritelor materii din lumea materială, starea lui de învârtoşare, alcătuiesc urmările căderii. Din pricina căderii, trupul nostru a intrat în acelaşi rând cu trupurile animalelor; el are o viaţă care este asemenea firii lui căzute. Trupul slujeşte sufletului ca închisoare şi mormânt.

Aceste cuvinte pe care le-am folosit noi sunt tari. Dar chiar şi aşa, ele nu arată în chip potrivit pogorârea trupului nostru din înălţimea stării duhovniceşti la starea trupească. Omul trebuie să se curăţească prin pocăinţă adâncă, omul trebuie să simtă cel puţin până la o anumită treaptă libertatea şi înălţimea stării duhovniceşti pentru a dobândi o înţelegere a stării de stricăciune a trupului nostru, condiţia morţii lui pricinuită de înstrăinarea de Dumnezeu.

În această stare de moarte, din pricina învârtoşării prea mari, simţurile trupeşti sunt neputincioase de a intra în legătură cu duhurile, oamenii nu le văd, nu le aud, nu le simt. Astfel, securea tocită nu se mai poate folosi potrivit menirii sale. Duhurile sfinte ocolesc legătura cu oamenii care nu se învrednicesc de o asemenea legătură; în vreme ce duhurile căzute, care ne-au tras în căderea lor, s-au amestecat cu noi şi, fiindcă ne prind în strânsoare cu mai multă lesniciune, se străduiesc să se facă nevăzute pentru noi, atât ele însele, cât şi legăturile lor. Şi atunci când ele se descoperă, o fac pentru a-şi întări stăpânirea asupra noastră.

Noi toţi cei care suntem robi ai păcatului, trebuie să pricepem că legătura cu sfinţii îngeri este nefirească pentru noi, din pricina înstrăinării noastre de ei, prin cădere; pentru aceeaşi pricină este firească pentru noi legătura cu duhurile căzute, pe a căror treaptă ne aşezăm cu sufletul nostru; căci duhurile care se arată prin simţuri oamenilor care se află într-o stare de păcat şi cădere, sunt draci şi nici pe departe nu sunt sfinţi îngeri. „Sufletul întinat”, zice Sf. Isaac Sirul, „nu intră în sălaş curat şi nu se asează laolaltă cu duhurile sfinte” (Omilia 74). Sfinţii îngeri se arată numai oamenilor sfinţi care au refăcut legătura cu Dumnezeu şi cu îngerii Lui, printr-o viaţă sfântă.6

3. Legătura cu duhurile căzute

„Deşi în arătările lor înaintea oamenilor, dracii îşi iau de obicei înfăţişare de îngeri de lumină pentru a amăgi mai uşor, deşi ei se străduiesc uneori să lămurească oamenii că sunt suflete omeneşti şi nu draci (acest chip de înşelare de acum, reprezintă o oarecare modă printre draci, din pricina unei aplecări oarecare a oamenilor din zilele noastre, de a crede în aceasta); chiar dacă ei prevăd uneori viitorul; şi chiar dacă descoperă taine, chiar şi aşa, oamenii nu trebuie să creadă în ei cu nici un chip. Ei amestecă adevărul cu minciuna; adevărul este folosit numai atunci când au nevoie de o înşelare mai prielnică.

Satan se schimbă într-un înger de lumină, şi slujitorii lui în slujitori ai dreptăţii, a spus Sf. Apostol Pavel (II Cor. 11, 1415) (Episcopul Ignatie, Opere complete, vol. III, pag. 7-9).

„Toţi oamenii trebuie să ne ţinem departe de aceste duhuri şi pentru nici o pricină să nu avem încredere, atunci când ele se ivesc prin simţiri, nici să nu începem să vorbim cu ele, nici să nu le dăm vreun fel de atenţie, să cunoaştem că arătarea lor este cea mai mare şi mai primejdioasă ispită. Când vine o astfel de ispită, omul trebuie să-şi îndrepte mintea şi inima către Dumnezeu, cu o rugăciune pentru milă şi pentru scăparea de ispită. Dorinţa de a vedea duhuri, iscodirea de a descoperi ceva despre ele şi de la ele, este un semn al celei mai mari nebunii, şi este necunoaşterea totală a tradiţiilor Bisericii Ortodoxe cu privire la morală şi la viaţa lucrătoare. Cunoaşterea duhurilor se dobândeşte în chip mai deosebit decât chipul în care socoteşte cel care trece printr-o asemenea împrejurare şi este lipsit de experienţă şi este plin de uşurătate. Vorbirea deschisă cu duhurile este cea mai mare nenorocire pentru cei lipsiţi de experienţă, sau le slujeşte ca pricină pentru cele mai mari nenorociri.

Scriitorul de insuflare dumnezeiască a cărţii Facerea, spune că după căderea celor dintâi oameni, Dumnezeu, în rostirea osândei asupra lor, înainte de izgonirea lor din rai, a făcut pentru ei haine de piele şi i-a îmbrăcat cu ele (Facerea 3, 21). Hainele de piele, aşa cum desluşesc Sfinţii Părinţi, (Sf. Ioan Damaschin, Arătarea cea adevărată a credinţei ortodoxe, Cartea 3, cap. 1), semnifică trupul omului de pe treapta de jos care, la cădere, s-a făcut stricăcios; el şi-a pierdut subţirimea şi firea duhovnicească şi a primit starea învârtoşată de acum. Deşi pricina cea dintâi pentru această schimbare a fost căderea, totuşi schimbarea s-a făcut sub înrâurirea Ziditorului Atotputernic, în mila Lui de negrăit pentru noi, şi pentru marele bine al nostru. Printre celelalte urmări de folos pentru noi, care vin din starea în care se află trupul nostru acum, ar trebui să arătăm una: prin învârtoşarea trupului nostru ne-am făcut neputinciosi să simţim duhurile, în al căror sălaş am căzut... Înţelepciunea şi bunătatea lui Dumnezeu a aşezat o piedică între oamenii izgoniţi din rai pe pământ şi duhurile care fuseseră izgonite pe pământ din cer; această piedică este materialitatea grosolană a trupului omenesc. Astfel lucrează ocârmuitorii pământeşti care îi despart pe făcătorii de rele, de lume, prin zidul unei închisori, ca nu cumva ei să pricinuiască rău acestor oameni, după propria lor dorire şi să strice şi alţi oameni (Sf. Ioan Casian, Convorbirea 8, cap. 12). Duhurile căzute lucrează asupra oamenilor, aducându-le gânduri şi simţiri pline de păcat; dar foarte puţini oameni ajung să vadă duhurile (Episcopul Ignatie, op. cit. pag. 11-12).

„Sufletul, îmbrăcat în trup, împrejmuit şi despărţit prin acesta de lumea duhurilor, cunoaşte cu încetul, şi dobândeşte dreapta judecată de a deosebi binele de rău, prin cercetarea legii lui Dumnezeu, sau, ceea ce este acelaşi lucru, prin cercetarea creştinismului (Evrei 5, 14). Atunci îi este îngăduită vederea duhovnicească a duhurilor, şi dacă aceasta se face după rânduiala lui Dumnezeu, care îl călăuzeşte, de acum încolo, amăgirea şi înşelarea sunt cu mult mai puţin primejdioase, aducând ca folos experienţa şi cunoaşterea.

La despărţirea sufletului de trup prin moartea cea văzută, intrăm din nou în rândul şi în lumea duhurilor. De aici, este limpede că pentru o intrare potrivită în lumea duhurilor, este foarte trebuincioasă buna cunoaştere a legii lui Dumnezeu, la vremea cea bine socotită, că tocmai pentru această cunoaştere El a hotărât o vreme oarecare pentru fiecare om în parte, pentru pelerinajul său pe pământ. Acest pelerinaj se numeşte viaţă pământească.”

4. Deschiderea simţurilor

„Oamenii capătă putinţa de a vedea duhurile printr-o subţiere a simţurilor, care se săvârşeşte în chip nevăzut şi nedesluşit pentru om. El observă doar că deodată a început să vadă ceea ce înainte de aceasta nu vedea, şi ceea ce alţii nu văd; şi începe să audă ceea ce înainte de aceasta nu auzea. Pentru cei care cunosc o astfel de subţiere a simţurilor în lăuntrul lor, este foarte simplu şi firesc, chiar dacă acesta este un lucru de nepriceput pentru ei şi pentru alţii. Pentru cei care nu au cunoscut o astfel de subţiere, este uimitor şi de nepriceput. În acelaşi chip, este cunoscut tuturor că oamenii se pot cufunda în somn; dar ce fel de fenomen este somnul, şi în ce chip, nevăzut nouă, trecem de la starea de veghe la starea de somn, şi la uitarea de sine – aceasta rămâne o taină pentru noi.

Subţierea simţurilor prin care omul intră în legătură cu fiinţele din lumea nevăzută este numită în Sfânta Scriptură deschiderea simţurilor. Scriptura spune: Atunci a deschis Domnul ochii lui Valaam şi acesta a văzut pe îngerul Domnului, care stătea în mijlocul drumului cu sabia ridicată în mână (Numerii 22, 31). Fiind împresurat de potrivnici, proorocul Elisei, pentru a-l linişti pe slujitorul său cel înfricoşat, s-a rugat şi a zis: „Doamne, deschide-i ochii să vadă!” Şi a deschis Domnul ochii slujitorului şi acesta a văzut că tot muntele era plin de cai şi de care de foc împrejurul lui Elisei (IV Regi 6, 17), (vezi şi Luca 24, 16-31).

„În locurile citate din Sfânta Scriptură, se vede limpede că mădularele trupului slujesc drept uşi şi porţi spre cămara lăuntrică în care sălăşuieşte sufletul, şi că aceste porţi sunt deschise şi închise la porunca lui Dumnezeu. În chipul cel mai înţelept şi milostiv, aceste porţi rămân mereu închise în oamenii căzuţi, ca nu cumva vrăjmaşii noştri juruiţi, duhurile căzute, să se năpustească asupra noastră şi să ne ducă la pierzare. Această măsură este cu mult mai însemnată prin aceea că noi, după cădere, ne aflăm în sălaşul duhurilor căzute, împresuraţi de acestea, înrobiţi de ele. Fiind cu totul neputincioase de a intra în lăuntrul nostru, ele ni se fac cunoscute din afară, pricinuind felurite gânduri şi închipuiri spurcate, şi prin aceasta aprinzând sufletul neştiutor la vorbirea cu ele. Omului nu-i este îngăduit să pună oprelişte purtării de grijă a lui Dumnezeu şi prin mijloacele sale proprii (prin îngăduirea lui Dumnezeu, iar nu prin voia Lui), să-şi deschidă simţurile şi să intre în legătură văzută cu duhurile. Dar tocmai aşa se întâmplă. Este limpede că, prin propriile sale mijloace, omul poate să intre în legătură numai cu duhurile cele căzute. Nu este obişnuit sfinţilor îngeri să ia parte la ceva ce nu este după voia lui Dumnezeu, ceva ce nu-I este bine plăcut lui Dumnezeu...

Ce-i atrage pe oameni să intre în legătură deschisă cu duhurile? Oamenii care au o minte luminată şi nu cunosc creştinismul în lucrare, sunt atraşi din iscodire, din neştiinţă, din necredinţă, fără a pricepe că intrând într-o astfel de legătură, îşi pot pricinui lor înşişi cel mai mare rău” (pag. 13-14).

„Socotirea că, cunoaşterea duhurilor cu ajutorul simţurilor are ceva de o aleasă însemnătate este greşită. Aflarea duhurilor numai cu simţurile, fără cunoaşterea cea duhovnicească, nu aduce înţelegerea cea dreaptă a duhurilor; ea aduce numai o înţelegere a lor pe din afară. Aflarea cu simţurile poate plăsmui cu mare lesniciune socotinţele cele mai greşite, şi cu adevărat, cel mai adesea, aceasta se întâmplă celor fără experienţă şi celor stricaţi de slava desartă şi de mărirea de sine. Cunoaşterea duhovnicească a duhurilor se dobândeşte numai de către creştinii adevăraţi, în vreme ce oamenilor care duc cea mai desfrânată viaţă, le stă în putinţă să le cunoască cu simţurile... Sunt puţini oameni cărora le stă în putinţă aceasta prin alcătuirea lor firească,7 şi duhurile se arată înaintea puţinor oameni într-o împrejurare oarecare din viaţa lor. În ultimele două împrejurări, omul nu este de osândit, dar el trebuie să se ostenească din toate puterile ca să iasă din această stare, care este foarte primejdioasă. În vremurile noastre, mulţi oameni cutează a intra în legătură cu duhurile căzute prin mijlocirea magnetismului (spiritismului), în care vin de obicei duhurile căzute în chipul îngerilor de lumină, şi amăgesc şi înseală cu ajutorul feluritelor povesti neobişnuite, amestecând adevărul cu minciuna. Acestea pricinuiesc pururea mare tulburare sufletului şi chiar minţii” (pag. 19).

„Oamenii care văd duhuri, chiar sfinţi îngeri, prin mijlocirea simţurilor, nu ar trebui să-şi facă nici un fel de închipuiri despre ei înşişi: numai singură această simţire, nu este mărturie, oricare ar fi vrednicia celor care simt, pentru că nu numai oamenii stricăcioşi sunt în stare de aceasta, ci chiar şi animalele fără de judecată (Numerii 22, 23)” (pag. 21).

5. Primejdia legăturii cu duhurile

„Oamenilor care nu au cunoaşterea cea duhovnicească, vederea duhurilor cu ochii cei trupeşti le aduce pururea stricăciune, uneori mai mare, alteori mai mică. Aici, pe pământ, chipurile adevărului sunt amestecate cu chipuri ale minciunii (Sf. Isaac Sirul, Omilia 2), tot aşa cum într-o ţară binele este amestecat cu răul la un loc, tot aşa cum se întâmplă pe tărâmul alunecării îngerilor căzuţi şi al oamenilor căzuţi” (pag. 23).

„Omul care află duhurile cu simţurile poate fi înşelat cu lesniciune, către a lui stricăciune şi pierzare. Dacă, în simţirea duhurilor, omul arată că are încredere în ele şi că nu le cunoaşte, acela va fi înşelat fără greş, va fi atras negreşit, acela va fi negreşit pecetluit cu pecetea înşelării, care nu este de priceput pentru cel gol de haina cunoaşterii, acela va fi pecetluit cu pecetea stricăciunii înfricoşătoare a duhului său; şi mai mult decât atât, putinţa îndreptării şi a mântuirii este adesea pierdută. Aceasta s-a întâmplat cu mulţi, foarte mulţi. S-a întâmplat nu numai cu păgânii, ai căror preoţi erau de cele mai multe ori în legătură nemijlocită cu dracii; s-a mai întâmplat nu numai cu mulţi creştini care nu cunosc tainele creştinismului şi din vreo pricină sau alta au intrat în legătură cu duhurile; s-a întâmplat cu mulţi ostenitori şi călugări care au aflat duhurile cu simţurile, fără să fi dobândit cunoaşterea duhovnicească a lor.

Intrarea dreaptă, după lege, în lumea duhurilor, este îngăduită numai de învăţătura şi lucrarea nevoinţei creştine. Toate celelalte mijloace sunt în afara legii şi oamenii trebuie să se lepede de ele căci sunt netrebnice şi primejdioase. Numai Dumnezeu este Cel Care îl duce pe ostaşul cel adevărat al lui Hristos, la cunoaşterea duhurilor. Când Dumnezeu călăuzeşte, nălucirile adevărului, în care se ascunde minciuna, se despart de adevăr; atunci i se dă ostenitorului, înainte de toate, cunoaşterea cea duhovnicească a duhurilor, descoperindu-i-se în amănunt şi cu hotărâre, însuşirile acestor duhuri. Numai după aceasta, unor sihastri oarecare, li se îngăduie cunoaşterea duhurilor cu ajutorul simţurilor, prin care se întregeşte cunoaşterea lor primită prin duh” (pag. 24).

6. Câteva sfaturi practice

Din cuvântarea Sfântului Antonie, care se află în Viaţa sa scrisă de Sf. Atanasie (despre care s-a pomenit deja mai sus, ca izvor de căpetenie al cunoaşterii noastre despre lucrarea dracilor), Episcopul Ignatie primeşte sfaturi lucrătoare pentru ostenitorii creştini, despre cum să se socotească aceştia pentru cunoaşterea duhurilor cu ajutorul simţurilor, dacă s-ar întâmpla ca acelea să i se arate vreunuia. Acest lucru este de cea mai mare însemnătate pentru toţi cei care doresc să ducă o viaţă duhovnicească cu adevărat creştină în zilele noastre, când (pentru pricinile pe care vom încerca să le lămurim mai jos) aflarea duhurilor cu ajutorul simţurilor a ajuns să fie cu mult mai obişnuită decât până acum. Sf. Antonie ne învaţă:

„Trebuie să cunoaşteţi următoarele pentru ocrotirea voastră. Când se arată oarecare chip de vedenie, nu vă înfricoşaţi. Ci, oricare chip de vedenie s-ar arăta, mai înainte de toate întrebaţi bărbăteşte: Cine eşti şi de unde vii? Dacă este o lucrare a sfinţilor, ei vă vor aduce pace şi vor schimba frica voastră întru bucurie. Dar dacă este o arătare drăcească, când află hotărâre în sufletul vostru, acela îndată se va cutremura, căci întrebarea slujeşte ca semn al sufletului celui întărit. Punând o întrebare ca aceasta, Iosua, fiul lui Navi, s-a lămurit de adevăr (Iosua 5, 13), şi potrivnicul nu s-a ascuns de Daniel (Daniel 10, 20)” (Episcopul Ignatie op. cit. pag. 43-44; Viaţa Sf. Antonie, ediţia englezească a colecţiei Eastern Orthodox Books, pag. 29).

După ce povesteşte despre chipul în care, chiar şi Sf. Simeon Stâlpnicul a fost oarecând aproape biruit de către un oarecare drac, care i s-a arătat lui în chip de înger, într-un car de foc (Vieţile sfinţilor, 1 septembrie), Episcopul Ignatie îi atenţionează pe creştinii ortodocşi de astăzi: „Dacă sfinţii s-au aflat într-o primejdie ca aceea, de a fi înşelaţi de duhurile cele rele, această primejdie este şi mai înfricoşătoare pentru noi. Dacă sfinţii nu-i cunosc întotdeauna pe draci, care li s-au arătat lor în chipul sfinţilor şi al lui Hristos, cum este cu putinţă să socotim că noi îi vom cunoaşte fără să ne înşelăm? Singurul mijloc de scăpare din faţa acestor duhuri este să alungăm cu desăvârşire aflarea lor şi vorbirea cu ele, dându-ne seama că noi suntem nepotriviţi pentru asemnea vedere şi vorbire.

Învăţătorii sfinţi ai războiului duhovnicesc... poruncesc ostenitorilor cucernici să nu se încreadă în nici un fel de chip ori vedenie dacă s-ar arăta pe neaşteptate, să nu se pornească a vorbi cu duhurile acelea, şi să nu le dea nici un fel de atenţie. Ei poruncesc că în vremea unor asemenea arătări, omul trebuie să se păzească însemnându-se cu semnul crucii, să închidă ochii, şi cu conştiinţa neclintită a unuia ce este nevrednic şi nepotrivit de a vedea duhuri sfinte, să-L roage stăruitor pe Dumnezeu să ne ocrotească pe noi de toate cursele şi înşelările care sunt pornite cu vicleşug asupra oamenilor de către duhurile cele rele” (pag. 45-46).

Mai mult, Episcopul Ignatie îl citează pe Sf. Grigorie Sinaitul: „Cu nici un chip să nu primiţi în lăuntrul ori în afara voastră, dacă vedeţi ceva cu ochii ori cu mintea, fie că este chip al lui Hristos sau al vreunui înger, sau sfânt, sau dacă s-ar plăsmui ori înfăţişa în minte vreo lumină prin lucrarea închipuirii. Căci prin fire îi este prea obişnuit minţii să se lase în voia închipuirilor, şi cu uşurinţă alcătuieste chipurile pe care le doreşte. Acest lucru este obişnuit celor ce nu-şi poartă de grijă cu dreptate, şi prin aceasta ei singuri se păgubesc” (pag. 47-49).

Concluzii

În concluzie, Episcopul Ignatie ne învaţă: „Singura intrare dreaptă în lumea duhurilor este învăţătura creştină şi punerea întru lucrare a nevoinţei creştine. Singura cunoaştere dreaptă a duhurilor este urcuşul duhovnicesc şi desăvârşirea creştină” (pag. 53).

Când vine vremea rânduită de Unul Dumnezeu şi care numai de El este ştiută, vom intra fără greş în lumea duhurilor. Vremea aceea nu este departe de fiecare dintre noi. Fie ca Atotbunul Dumnezeu să ne îngăduiască să ne petrecem viaţa pământească în asemenea chip, ca de-a lungul zilelor vieţii noastre să avem oprită legătura cu duhurile cele căzute şi să putem intra în legătură cu duhurile cele sfinte, aşa încât, pe această temelie, când vom ieşi din trup, să ne putem număra în rândul duhurilor celor sfinte, iar nu al celor căzute!” (pag. 67).

Învăţătura Episcopului Ignatie Brianceaninov, scrisă cu peste o sută de ani în urmă, ar fi putut foarte bine să fie scrisă şi astăzi, prezentând cu atâta limpezime ispitele duhovniceşti ale vremurilor noastre, când „porţile simţirii” (pentru a folosi expresia popularizată de către un lucrător în acest domeniu, Aldous Huxley) au fost deschise în oameni, într-o măsură nevisată în vremea Episcopului Ignatie.

Aceste cuvinte nu mai au nevoie de nici un comentariu. Cititorul cu bun simţ, poate că deja a început să le pună întru lucrare în experienţele de „după moarte” pe care le-am înfăţişat în aceste pagini şi aşa a început să-şi dea seama de primejdia îngrozitoare a acestor experienţe pentru sufletul omului.

Cine cunoaşte această învăţătură ortodoxă nu poate decât să socotească cu uimire şi înfricoşare uşurătatea cu care „creştinii” de astăzi se încred în vedenii şi arătări, care ajung acum să fie atât de obişnuite.

 Pricina acestei necunoaşteri este limpede: romano-catolicismul şi protestantismul, desprinse de veacuri de învăţătura ortodoxă şi de rânduiala vieţii duhovniceşti, au pierdut toată iscusinţa pentru dreapta socoteală limpede asupra duhurilor. Însuşirea creştină neabătută, de neîncredere în gândurile şi simţirile cele „bune”, li s-a făcut lor cu totul străină.

Ca urmare, experienţele „spirituale” şi arătările duhurilor sunt poate mai obişnuite astăzi decât în oricare altă vreme a veacurilor creştine şi omenirea lesne-încrezătoare este pregătită să primească teoria „new age” a minunilor spirituale, sau o „nouă pogorâre a Duhului Sfânt”, pentru a lămuri acest fapt. Omenirea s-a împuţinat atât de mult duhovniceşte, socotindu-se „creştină” chiar în vreme ce se pregăteşte pentru veacul „minunilor” drăceşti, care reprezintă un semn al vremurilor de pe urmă (Apocalipsa 16, 14).

Trebuie să adăugăm că înşişi creştinii ortodocşi, în vreme ce se află teoretic întru cunoaşterea adevăratei învăţături creştine, arareori sunt conştienţi de aceasta, şi adesea sunt înşelaţi cu aceeaşi usurinţă ca şi ne-ortodocşii. Este vremea ca această învăţătură să fie dobândită din nou de către aceia care au acest drept al întâilor născuţi!

Cei care istorisesc acum experienţele lor de „după moarte”, se vădesc a fi la fel de încrezători în experienţele lor, ca oricare alţii care s-au rătăcit în trecut. În toată literatura contemporană despre acest subiect, sunt foarte puţine situaţii în care o persoană socoteşte cu dreaptă judecată, că cel puţin o parte a experienţei ar putea să vină de la diavol. De bună seamă, cititorul ortodox îşi va pune această întrebare şi va încerca să priceapă aceste experienţe în lumina învăţăturii duhovniceşti a părinţilor şi a sfinţilor ortodocşi.

Acum trebuie să mergem mai departe şi să vedem ce anume se întâmplă cu sufletul, după învăţătura ortodoxă, când acesta părăseşte trupul la moarte şi intră în lumea duhurilor.

CAPITOLUL VI

Vămile văzduhului

Locul în care sălăşuiesc dracii în această lume căzută, şi locul în care sufletele de curând plecate ale oamenilor îi întâlnesc pe aceştia, este aerul. Episcopul Ignatie descrie acest loc, care trebuie lămurit limpede, pentru a se înţelege corect experienţele care au loc „după moarte” în zilele noastre.

„Cuvântul lui Dumnezeu, împreună lucrător cu Duhul, ne descoperă prin vasele Sale cele alese, că locul dintre cer şi pământ, întreaga întindere azurie a văzduhului, care ni se face nouă văzută sub ceruri, slujeşte drept sălaş pentru îngerii căzuţi, care au fost izgoniţi din cer... Sf. Apostol Pavel îi numeşte pe îngerii cei căzuţi duhurile răutăţii, care sunt în văzduhuri (Efeseni 6, 12), şi pe căpetenia lor o numeste stăpânitorul puterii văzduhului (Efeseni 2, 2). Îngerii căzuţi sunt răspândiţi în mulţime mare în văzduhul pe care îl vedem deasupra noastră. Ei tulbură pururea toată lumea şi pe fiecare om în parte. Pentru fiecare faptă rea, ori ucidere, ei s-au făcut aţâţători şi împreună lucrători cu făptaşul. Ei îi apleacă pe oameni spre păcat, şi îi învaţă cum să-l săvârşească în toate chipurile cu putinţă. Sf. Apostol Petru zice: Potrivnicul vostru, diavolul, umblă, răcnind ca un leu, căutând pe cine să înghită (I Petru 5, 8), atât în timpul vieţii noastre pământeşti, cât şi după ieşirea sufletului din trup. Când sufletul unui creştin lasă sălaşul său pământesc, şi porneşte urcuşul prin văzduh, către sălaşul lui din cer, dracii îl opresc, ostenindu-se să afle în acela vreo asemuire de vreun chip cu ei, cu păcoşenia lor, cu căderea lor, şi să-l tragă în jos către iad, care este gătit diavolului şi îngerilor lui (Mat. 25, 41). Ei lucrează în chipul acesta prin dreptul pe care l-au dobândit” (Episcopul Ignatie, Opere complete, vol. III, pag. 132-133).

După căderea lui Adam, continuă episcopul Ignatie, când raiul a fost închis pentru om şi un heruvim cu sabie de foc a fost pus să-l păzească (Facerea 3, 24), mai-marele îngerilor căzuţi, satana dimpreună cu hoardele de duhuri stăpânite de el, ”s-a sălăşuit în locul dintre pământ şi rai, şi din ceasul acela şi până la jertfa mântuitoare şi moartea de viaţă dătătoare a lui Hristos, acela nu a îngăduit nici măcar unui singur suflet, după ieşirea lui din trup, să treacă pe calea aceea. Porţile raiului au fost închise oamenilor. Atât cei drepţi cât şi cei păcătoşi coborau în iad (după moarte). Porţile veşniciei şi calea de netrecut erau deschise (numai) pentru Domnul nostru Iisus Hristos” (pag. 134-135). După răscumpărarea noastră de către Iisus Hristos, „toţi cei care L-au prigonit pe faţă pe Mântuitorul au primit moştenirea lui satan: după ieşirea din trup, sufletele lor coboară drept în iad. Iar creştinii care sunt aplecaţi spre păcat sunt la fel de nevrednici ca să fie ridicaţi de la viaţa pământească la slăvita veşnicie. Dreptatea cere ca aceste aplecări spre păcat, aceste vinderi ale Mântuitorului să fie cântărite. Sunt de trebuinţă dreapta socoteală şi dreapta judecată pentru cunoaşterea măsurii aplecării spre păcat a sufletului creştinului, pentru a hotărî ce covârşeşte în el, viaţa veşnică ori moartea veşnică. Dreapta judecată a lui Dumnezeu aşteaptă sufletul fiecărui creştin după ieşirea lui din trup, după cum a spus Sf. Apostol Pavel: Şi precum este rânduit oamenilor, o dată să moară, iar după aceea să fie judecata (Evrei 9, 27).

Pentru cercetarea sufletelor care străbat văzduhul, puterile întunericului au statornicit locuri anume de judecată şi păzitori într-o aleasă rânduială. În sălaşurile de sub rai, de la pământ până la cer, stau pururea de pază legiuni de duhuri căzute. Fiecare sălaş având cunoscători ai vreunui oarecare chip al păcatului, caută cu multă grijă păcatul acela în sufletul care ajunge în acel loc. Străjile dracilor văzduhului şi sălaşurile de judecată sunt numite în scrierile patristice vămi, iar duhurile care slujesc în acelea sunt numiţi vameşi” (vol. III, pag. 136).

1. Cum să înţelegem vămile

Poate că nici un chip al eshatologiei ortodoxe nu a fost atât de greşit înţeles ca acest fenomen al vămilor văzduhului. Mulţi absolvenţi ai seminariilor ortodoxe moderne de astăzi sunt aplecaţi să ignore această realitate, ca pe vreo „adăugire mai târzie” la învăţătura ortodoxă, sau ca pe vreun tărâm „închipuit”, fără temelie în textele scripturistice, ori patristice, ori în realitatea duhovnicească. Astfel de studenţi sunt victimele unei educaţii raţionaliste, căreia îi lipseşte înţelegerea subtilităţilor despre lumea de dincolo, descrise adesea în scrierile scripturistice şi patristice. Întărirea prea raţionalistă a înţelesului „neabătut” al textelor şi socotirea „realistă”, sau în sens lumesc, a întâmplărilor înfăţişate în Scriptură şi în Vieţile sfinţilor au dus la amestecarea şi chiar la pierderea completă a înţelesurilor şi a experienţelor duhovniceşti care sunt adesea de cea mai mare însemnătate în izvoarele ortodoxe. De aceea, episcopul Ignatie care, pe de o parte a fost un intelectual modern „de mare subţirime”, iar pe de altă parte un fiu simplu şi adevărat al Bisericii, poate sluji cu dreptate ca punte pe care intelectualii ortodocşi de astăzi şi-ar putea afla calea înapoi, către adevărata predanie a ortodoxiei.

Înainte de a continua prezentarea învăţăturii episcopului Ignatie, să luăm aminte la atenţionările a doi cugetători ortodocşi, unul modern iar altul din vechime, pentru cei care pornesc la cercetarea adevărului lumii celeilalte.

În sec. al XIX-lea, Mitropolitul Macarie al Moscovei, în cuvântul său despre starea sufletelor după moarte, scrie: „Trebuie să luăm aminte că, aşa cum în general în înfăţişarea lucrurilor lumii spirituale, pentru noi cei care suntem îmbrăcaţi în trup, sunt de neocolit unele caracteristici care sunt mai mult sau mai puţin antropomorfice şi legate de simţuri, tot aşa, în chip deosebit, aceste însuşiri sunt aplicabile şi în învăţătura despre vămile prin care trece sufletul omului după ieşirea din trup. Şi de aceea omul trebuie să-şi aducă aminte cu hotărâre ce l-a învăţat îngerul pe Sf. Macarie al Alexandriei, când acesta începuse să-i povestească despre vămi: «Socoteşte lucrurile pământeşti de aici ca pe cea mai împuţinată arătare a lucrurilor celor cereşti.» Nu trebuie să înţelegem vămile în vreun chip material, ori să le cunoaştem prin simţuri, ci, pe cât ne stă nouă în putinţă, în sens duhovnicesc şi fără amănunte care, la feluriţi autori şi la felurite relatări ale Bisericii însăşi, sunt înfăţişate în chipuri diferite, deşi înţelesul vămilor este neschimbat, în esenţa ei.”8

Unele exemple cu astfel de amănunte care nu trebuie socotite în chip „material şi prin simţuri”, sunt date de către Sf. Grigorie Dialogul în cartea a patra a Dialogurilor sale, care înfăţişează mai ales problema vieţii după moarte.

Astfel, istorisind vedenia de după moarte a unui oarecare Reparatus, care a văzut un preot păcătos ce ardea în vârful unui rug uriaş, Sf. Grigorie spune: „Rugul de lemn pe care l-a văzut Reparatus nu înseamnă că lemnul arde în iad. Asta s-a întâmplat, mai degrabă, ca să-i arate aceluia chipul viu al flăcărilor iadului, astfel încât, povestind oamenilor, să capete frică de focul cel veşnic prin asemănarea cu focul cel material cunoscut de ei” (Dialoguri, IV, 32, pag. 229-230).

Şi iarăşi, după ce Sf. Grigorie povesteşte cum un om a fost trimis înapoi după moarte din pricina unei „greşeli” – altcineva cu acelaşi nume fiind de fapt cel care fusese chemat din viaţă (asemenea cazuri sunt cunoscute şi în experienţele de „după moarte” de astăzi) – adaugă Sf. Grigorie, „Oricând se întâmplă aceasta, dreapta socotinţă va arăta că nu a fost o greşeală, ci o atenţionare. În marea Sa milostivire, Bunul Dumnezeu îngăduie unor suflete să se întoarcă în trupurile lor îndată după moarte, astfel încât priveliştea iadului să-i înveţe în cele din urmă să se înfricoşeze de pedepsele veşnice. Numai cuvintele singure nu i-ar putea face să creadă în ele” (Dialoguri, IV, 37, pag. 237).

Şi când cineva a văzut sălaşuri de aur în rai, în vedenii care au avut loc după moarte, Sf. Grigorie spune: „De bună seamă, nici un om cu bun simţ nu va socoti această vorbire în mod literal... Întrucât răsplata slavei veşnice se câştigă prin milostenii, se pare că este cu putinţă zidirea unui sălaş veşnic din aur” (Dialoguri, IV, 37, pag. 241).

Mai târziu vom spune mai multe despre deosebirea dintre vedeniile din altă lume şi experienţele adevărate „din afara trupului” (experienţele vămilor şi multe dintre experienţele de „după moarte” de astăzi ţin de cele adevărate, în chip limpede); dar pentru noi este destul acum să socotim cu luare aminte şi cu dreaptă judecată toate experienţele din lumea cealaltă. Nici un om adâncit în învăţătura ortodoxă nu ar spune că vămile nu sunt „adevărate”, că nu sunt trăite cu adevărat de suflet după moarte. Dar trebuie să nu uităm că aceste experienţe nu au loc în lumea materială învârtoşată în care trăim noi. Cu toate că există cu adevărat, atât timpul cât şi spaţiul, sunt foarte deosebite de înţelegerile noastre pământeşti despre timp şi spaţiu. Povestirile acestor experienţe în limbaj pământesc nu pot exprima întru totul realitatea de dincolo. Oricine citeşte în chip obişnuit literatură ortodoxă, care înfăţişează cele ce se află după moarte, va cunoaşte cum să socotească cu dreptate cele duhovniceşti arătate acolo şi amănuntele întâmplătoare care se pot spune uneori în limbaj simbolic ori imaginar. Astfel, de bună seamă, nu se află „case” ori „căsuţe” în aer, unde să se plătească „vamă”, sau unde se află „zapisuri” şi liste cu toate păcatele, ori „cântare” pentru măsurarea faptelor celor bune, şi nici „aur” cu care să se plătească „datoriile” – în toate aceste împrejurări, trebuie să înţelegem cu dreptate că aceste privelişti sunt folosite ca mijloace vii şi pilduitoare pentru a arăta cele ce trebuie să rabde sufletul în ceasul acela (al morţii n. t). Dacă sufletul vede cu adevărat aceste privelişti în ceasul acela, din pricina obiceiului dintru toată lungimea zilelor lui de a cunoaşte adevărul duhovnicesc numai prin chipuri materiale, sau mai târziu îşi poate aduce aminte de întâmplare numai cu ajutorul acestor privelişti, sau îi este de-a dreptul cu neputinţă să spună în vreun alt chip despre cele ce s-au întâmplat – toată această problemă este de mai mică însemnătate, pe care nu au socotit-o de preţ cei ce au scris despre aceste experienţe: nici Sfinţii Părinţi, şi nici cei ce au scris Vieţile sfinţilor. Există cu adevărat o cercetare făcută de către draci, care se arată cu chip de om, dar foarte înfricoşător, care îi osândesc pentru păcate pe cei de curând plecaţi şi caută numaidecât să pună stăpânire pe trupul nematerial al sufletului, care este apucat cu hotărâre de către îngeri. Toate acestea se petrec în văzduh, deasupra noastră şi pot fi văzute de aceia ai căror ochi sunt deschişi spre lumea duhovnicească.

Să ne întoarcem acum la prezentarea învăţăturii ortodoxe despre vămile văzduhului, făcută de episcopul Ignatie.

2. Mărturia Patristică despre vămi

„Învăţătura despre vămi este învăţătura Bisericii. Nu-i nici o îndoială (subliniere în original) că Sf. Apostol Pavel vorbeşte despre ele atunci când zice despre creştini, că ei trebuie să ia parte la războiul cu duhurile răutăţii de sub ceruri (Efeseni 6, 12). Găsim această învăţătură în întreaga predanie a Bisericii din primele veacuri şi în rugăciunile bisericesti” (Episcopul Ignatie, op. cit., vol. III, pag. 138).

Episcopul Ignatie citează mulţi Sfinţi Părinţi care ne învaţă despre vămi. Vom pomeni numai câţiva dintre ei.

În Viaţa Sfântului Antonie cel Mare, Sf. Atanasie cel Mare scrie cum, odată, la apropierea ceasului al nouălea, după ce Sf. Antonie a început să se roage înainte de a mânca, a fost numaidecât răpit de Duhul, şi ridicat de îngeri la cer. Dracii văzduhului s-au împotrivit urcuşului lui: îngerii, opunându-se, au cerut să le facă cunoscute pricinile împotrivirii lor, căci Sf. Antonie nu avea nici un păcat. Dracii s-au străduit să facă cunoscute păcatele săvârşite de el chiar de la naştere; dar îngerii au închis gurile defăimătorilor, spunându-le că nu trebuie să numere păcatele de la naştere, care fuseseră deja şterse prin harul lui Hristos; ci să spună ei – dacă cunosc vreunul – păcatele pe care le-a săvârşit el după ce a intrat în monahism şi şi-a închinat viaţa lui Dumnezeu. În osândirile pe care le-au făcut, dracii au rostit multe minciuni neruşinate; dar fiindcă defăimătorilor le-a lipsit temeiul, cale liberă s-a deschis înaintea lui Antonie. Îndată ce şi-a venit în sine, a văzut că se afla în acelaşi loc unde stătuse pentru rugăciune. Uitând de mâncare, a petrecut întreaga noapte în lacrimi şi suspine, cugetând la mulţimea de vrăjmaşi ai omului, la războiul împotriva unei oşti ca aceea, la greutatea drumului prin văzduh, către rai, şi la cuvintele Apostolului care zice: Lupta noastră nu este împotriva trupului şi a sângelui, ci împotriva începătoriilor, împotriva stăpâniilor, împotriva stăpânitorilor întunericului acestui veac, împotriva duhurilor răutăţii, care sunt în văzduhuri (Efeseni 6, 12; Efeseni 2, 2). Ştiind că puterile văzduhului caută doar un singur lucru, că se apleacă asupra lui cu toată râvna, că se ostenesc şi se străduiesc să ne lipsească de o cale liberă către cer, Apostolul ne sfătuieşte: Luaţi toate armele lui Dumnezeu, ca să puteţi sta împotrivă în ziua cea rea (Efeseni 6, 13), pentru ca cel potrivnic să se ruşineze, neavând de zis nimic rău despre noi (Tit 2, 8).”9

Făcându-ne cunoscute cele ce se întâmplă în ceasul morţii, Sf. Ioan Gură de Aur ne învaţă: „În ceasul acela vom avea nevoie de multe rugăciuni, de multe ajutoare, de multe fapte bune, de mare mijlocire de la îngeri, în călătoria prin sălaşurile văzduhului. Dacă atunci când călătorim într-o ţară străină sau într-un oraş necunoscut, avem nevoie de o călăuză, cu atât mai mult avem nevoie de călăuze şi ajutoare care să ne îndrume în cealaltă lume, nevăzută, printre stăpâniile şi puterile şi stăpânitorii lumii, din sălaşurile văzduhului, care sunt numiţi prigonitori şi strângători de dăjdii şi vameşi.”10

Sf. Macarie cel Mare scrie: „Când auziţi că există mulţimi de balauri, şi guri de lei, şi puteri întunecate sub ceruri, şi focuri care ard şi pocnesc în mădulare, voi nu credeţi nimic din toate astea, fiindcă nu ştiţi că dacă nu primiţi arvuna Duhului Sfânt (II Cor. 1, 22), acelea îţi cuprind sufletul când iese din trup, pentru că nu rabdă să-l vadă că se ridică la cer.”11

Sf. Isaia Pustnicul, un Părinte al Filocaliei din sec. al VI-lea, ne învaţă că noi creştinii trebuie „zilnic să avem moartea înaintea ochilor şi să purtăm de grijă cum vom săvârşi ieşirea din trup şi cum vom trece de duhurile cele rele, care ne vor întâmpina în văzduh” (Omilia 5, 22). „Când sufletul iese din trup, îngerii îl însoţesc; însă puterile întunericului ies în întâmpinarea lui, dorind să-l oprească şi să-l cerceteze, ca să vadă dacă ar putea găsi în acel suflet ceva asemenea lor” (Omilia 17).

Sf. Isihie, preot din Ierusalim (sec. al V-lea), ne învaţă: „Ceasul morţii ne va afla, acesta va veni, şi va fi cu neputinţă să scăpăm de moarte. O, numai dacă stăpânul lumii şi al văzduhului care trebuie să ne întâmpine la ceasul acela, ne-ar putea socoti nedreptăţile noastre mici şi neînsemnate, şi de nu ne-ar putea osândi cu dreptate!” (Omilie despre cumpătare în Filocalia).

Sf. Grigorie Dialogul († 604), în omiliile sale la Evanghelie, scrie: „Omul trebuie să cugete adânc la cât de înfricoşător va fi pentru noi ceasul morţii, ce chinuire cumplită va răbda sufletul la vremea aceea, ce aducere aminte a tuturor păcatelor, ce uitare a fericirii trecute, ce frică şi ce teamă de Judecată. În ceasul acela, duhurile cele rele vor cerceta faptele sufletului care pleacă. În ceasul acela, duhurile vor înfăţişa priveliştile păcatelor spre care l-au împins aceia (diavolii) pentru a-l trage pe el la împreună chinuire cu ei. Dar de ce vorbim numai de sufletul păcătos, când duhurile vin în aceeaşi măsură şi la muribunzii cei alesi, şi caută în ei păcate asemenea cu ale lor, dacă au izbutit să-i ispitească? Dintre oameni a fost numai Cel Unul Care înainte de patima Sa, a zis fără frică: Nu voi mai vorbi multe cu voi, căci vine şi stăpânitorul acestei lumi şi el nu are nimic în Mine (Ioan 14, 30)”, (Omilii la Evanghelii, 39, la Luca 19, 42-47; Episcopul Ignatie, op. cit. III, pag. 278).

Sf. Efrem Sirul († 373) înfăţişează ceasul morţii şi judecata în chipul acesta: „Când vin duhurile cele înfricoşătoare, când puterile cele dumnezeieşti poruncesc sufletului să iasă din trup, când acelea ne îndepărtează cu sila şi ne duc la locul de judecată cu neputinţă de ocolit – văzându-i în ceasul acela, sărmanul om... se cutremură cu totul ca din pricina unui cutremur... puterile cereşti, luând sufletul, porneşte urcuşul prin văzduh, unde stau căpeteniile, puterile şi stăpâniile lumii. Aceştia sunt osânditorii noştri, vameşii înspăimântători, registratorii, perceptorii; toţi aceştia întâlnesc sufletul în calea lor, iau zapisul la socoteală, îl cercetează, numără păcatele şi datoriile acestui om – păcatele tinereţii şi ale vârstei celei adunate cu anii, cele de voie şi cele fără de voie, săvârşite cu fapta, cuvântul sau cu gândul. Mare este teama aici, mare este cutremurul sărmanului suflet, de nepovestit este ruşinea pe care o rabdă în ceasul acela de la mulţimea fără de număr de vrăjmaşi care îl împresoară cu mii şi mii, ocărându-l, ca să-i oprească urcuşul către cer, ca să nu se sălăşuiască în lumina celor vii, şi ca să nu intre în împărăţia vieţii. Dar sfinţii îngeri, luând sufletul, îl duc mai departe.”12

Sfintele sfujbe ale Bisericii Ortodoxe au de asemenea multe pomeniri ale vămilor. Astfel, în Octoih, lucrarea Sfântului Ioan Damaschin (sec. al VIII-lea), citim: „O, Preasfântă Fecioară, la ceasul morţii mele, slobozeşte-mă din mâinile dracilor şi de judecată şi de osândire şi de cercarea cea înfricoşătoare, şi de vămile cele chinuitoare, şi de căpetenia cea cumplită şi de osânda veşnică, o, Maică a lui Dumnezeu” (Glas 4, vineri, cântarea a 8-a, canonul utreniei). Iarăşi: „Când se va despărţi sufletul meu cu sila din mădularele trupului, dumnezeiască mireasă stai lângă mine... ca să pot trece neoprit de stăpânitorii întunericului, care stau în văzduh.”13 Episcopul Ignatie citează alte 17 astfel de exemple din cărţile de cult, care, de bună seamă, nu reprezintă o listă întreagă.

Cea mai desăvârşită înfăţişare a învăţăturii despre vămile văzduhului, a Părinţilor Bisericii din primele veacuri, este prezentată în omilia despre ieşirea sufletului din trup a Sf. Chiril al Alexandriei († 444) care se află întotdeauna în ediţiile Psaltirii slavone alcătuită din catisme (adică, Psaltirea rânduită pentru folosirea în Sfintele Slujbe). Printre multe alte lucruri care se află în această omilie, Sf. Chiril spune: „Ce frică şi cutremur te aşteaptă, o, suflete, în ziua morţii! Vei vedea draci înfricoşători, fioroşi, nemilostivi şi urâcioşi, ca întunecoşii etiopieni, stând înaintea ta. Chiar numai priveliştea lor este mai rea decât orice chinuire. Văzându-i, sufletul se tulbură, se nelinişteste, caută să se ascundă, se grăbeşte către îngerii lui Dumnezeu. Sfinţii îngeri iau sufletul; trecând împreună cu ei prin văzduh, sufletul se ridică, şi ajunge la vămile care păzesc drumul de la pământ la cer, care opresc sufletul, împiedicându-i suişul la cer. Fiecare vamă cercetează păcatele de care răspunde; fiecare păcat, fiecare patimă îşi are vameşii şi socotitorii săi.”

Mulţi alţi Sfinţi Părinţi, de dinainte şi de după Sf. Chiril, vorbesc sau pomenesc despre vămi. După pomenirea multora, istoricul dogmelor bisericeşti, din sec. al XIX-lea, despre care s-a spus mai sus, concluzionează: „O punere în lucrare a învăţăturii despre vămi în Biserică, atât de permanentă, de neschimbată şi de cuprinzătoare, mai ales printre dascălii veacului al IV-lea, mărturiseşte fără putinţă de tăgadă, că o primiseră ca predanie de la învăţătorii veacurilor de dinainte şi se întemeiază pe tradiţia apostolică.”14

3. Vămile în Vieţile sfinţilor

În Vieţile sfinţilor ortodocşi se află multe relatări – unele dintre ele foarte vii – despre felul în care trece sufletul prin vămi, după moarte. Cea mai amănunţită înfăţişare se află în Viaţa Sf. Vasile cel Nou (26 martie), care istoriseşte trecerea prin vămi a Sfintei Teodora, aşa cum o povesteşte într-o vedenie chiar ea, unui ucenic al Sfântului, pe nume Grigorie. În această relatare sunt pomenite douăzeci de vămi, fiecare dintre ele cercetând câte un păcat oarecare. Episcopul Ignatie se referă la această povestire din destul (vol. III, pag. 151-158). Această istorisire se mai află într-o traducere engleză (Tainele veşnice de dincolo de mormânt, pag. 69-87), şi nu cuprinde nimic semnificativ, care să nu se mai afle şi în alte izvoare ortodoxe despre vămi, drept pentru care vom trece peste aceasta, dând alte izvoare care deşi cuprind mai puţine amănunte, urmează aceeaşi istorisire de bază a faptelor.

În relatarea soldatului Taxiot, de pildă (Vieţile sfinţilor, 28 martie), se povesteşte că el s-a întors la viaţă după şase ore petrecute în mormânt şi a povestit despre următoarea experienţă trăită:

„Când am murit, am văzut arătându-se înaintea mea nişte etiopieni. Înfăţişarea lor era înfricoşătoare; când îi vedeam, sufletul meu se tulbura. Atunci am văzut doi tineri minunaţi, şi sufletul meu a sărit în braţele lor. Am început să urcăm încet spre înălţimi, ca într-un zbor, şi am ajuns la vămile care păzesc urcuşul şi opresc sufletul fiecărui om. Fiecare vamă cerceta un păcat: o vamă cerceta minciuna, alta pizmuirea, alta mândria; fiecare păcat îşi are vameşii săi în văzduh. Şi am văzut că îngerii ţineau toate faptele mele bune într-un cufăr mic; scoţându-le afară, le cântăreau cu faptele mele cele rele. Aşa am trecut de toate vămile. Iar când ne apropiam de porţile raiului, am ajuns la vama păcatului trupesc. Cei care păzesc calea acolo, m-au oprit şi mi-au arătat toate păcatele trupeşti, săvârşite din copilăria mea până acum. Îngerii care mă duceau, au zis: «Toate păcatele pe care le-ai săvârşit în cetate au fost iertate de Dumnezeu, pentru că te-ai pocăit pentru ele.» La aceasta, potrivnicii mei au răspuns: «Dar când ai plecat din cetate, în sat, ai săvârşit adulter cu femeia unui ţăran.» Îngerii, auzind aceasta şi neaflând nici o faptă bună care ar fi putut ierta păcatul meu, m-au lăsat şi au plecat de la mine. Atunci, duhurile cele rele m-au apucat, şi suflând peste măsură asupra mea, m-au aruncat jos, la pământ. Pământul s-a crăpat şi am fost azvârlit acolo jos, prin povârnişuri strâmte, cu duhori spurcate, către temniţa iadului, de sub pământ.” (Sfârşitul acestei Vieţi, îl puteţi citi în limba engleză, în Tainele veşnice de dincolo de mormânt, pag. 169171. Vezi şi Vieţile sfinţilor, luna martie, Editura Episcopiei Romanului şi Huşilor, 1995, pag. 402 – 404).

Episcopul Ignatie mai dă şi alte experienţe ale vămilor din Vieţile altor sfinţi: Sf. Mare Mucenic Eustratie (sec. al IV-lea, 13 decembrie), Sf. Nifon de Constantia (Cipru), care a văzut multe suflete urcând-se prin vămi (sec. al IV-lea, 23 decembrie), Sf. Simeon cel Nebun pentru Hristos al Emesei (sec. al VI-lea, 21 iulie), Sf. Ioan cel Milostiv, Patriarhul Alexandriei (sec. al VII-lea, Prolog, 19 decembrie), Sf. Simeon al Muntelui Minunat (sec. al VII-lea, Prolog, 13 martie), şi Sf. Macarie cel Mare (19 ianuarie).

Episcopul Ignatie nu cunoştea multe dintre izvoarele ortodoxe timpurii din apus, care nu au fost traduse niciodată în limba greacă sau rusă; şi acestea cuprind multe descrieri ale vămilor. Numele de „vămi” se pare că se mărgineşte la izvoarele răsăritene, dar cele ce sunt înfăţişate în izvoarele apusene sunt asemenea.

Sfântul Columba, de pildă, întemeietorul mânăstirii de pe insula Iona din Scoţia († 597), a văzut de multe ori în viaţa sa războiul diavolilor din văzduh, pentru sufletele de curând plecate. Sf. Adamnan († 704) povesteşte despre acestea în Viaţa Sf. Columba; iată o întâmplare:

Sf. Columba şi-a chemat într-o zi călugării şi le-a spus: „Să-i ajutăm acum prin rugăciune pe călugării Stareţului Comgell, care se îneacă în lacul Calf, în ceasul acesta; căci iată, chiar acum ei se luptă în văzduh cu puterile vrăjmaşe care încearcă să înşface şi să ducă departe sufletul unui străin care se îneacă împreună cu ei.” Apoi, după rugăciune, a spus: „Mulţumiţi-I lui Hristos, pentru că acum sfinţii îngeri au întâmpinat aceste suflete curate şi l-au slobozit pe acel străin şi l-au mântuit întru slavă, de dracii fioroşi.”15

Sf. Bonifatie, „apostol anglo-saxon al germanilor” din sec. al VIII-lea, prezintă într-una dintre scrisorile sale, istorisirea pe care i-a dat-o un călugăr al Mânăstirii Wenlock, care a murit şi apoi a venit din nou la viaţă, după câteva ore. „Îngerii de o strălucire atât de minunată l-au purtat în sus, pe când pleca din trup, că el nici nu putea să se uite la ei... M-au dus în sus, sus de tot, în înaltul văzduhului..., a continuat el. Mai târziu, a povestit că în locul şi în vremea cât s-a aflat în afara trupului, s-a adunat în locul unde era el, o mare mulţime de suflete, care şi-au părăsit trupurile, şi se gândise că era o mulţime cu mult mai mare de suflete decât socotea el că alcătuia întreaga suflare omenească de pe pământ. A mai zis că era o mulţime de duhuri diavoleşti, dimpreună cu un cor slăvit de îngeri mai înalţi. Şi a zis că duhurile cele ticăloase şi sfinţii îngeri au avut război aprig pentru sufletele ieşite din trupuri, dracii aducând asupra lor povara păcatelor lor, îngerii uşurând povara şi aducând îndreptăţiri pentru acelea.

Şi-a auzit toate păcatele pe care le săvârşise din copilărie şi scăpase din vedere să le spună la spovedanie, ori le uitase, ori nu le cunoscuse ca păcate. Duhurile rele strigau la el, osândindu-l necruţător... Toate cele câte le făcuse în toate zilele vieţii lui şi nu purtase de grijă să le mărturisească şi multe câte nu le cunoscuse că sunt păcate, toate acelea erau acum rostite cu strigăt mare către el, cu cuvinte înfricoşătoare. În acelaşi chip, duhurile cele rele adevereau patimile, osândind şi purtând mărturie, numind ceasul şi locul pentru fiecare păcat, au adus mărturiile pentru faptele cele rele... Şi astfel, pentru toate păcatele lui adunate şi socotite, vrăjmaşii aceia de demult au hotărât că este vinovat şi l-au tras fără milă la judecata lor.

«Pe de altă parte», a zis el, «puţinele fapte bune, lipsite de însemnătate, pe care le-am spus, au vorbit cu nevrednicie şi neputincios în apărarea mea... Iar îngerii, în iubirea lor fără de margini, m-au apărat şi m-au sprijinit, în vreme ce faptele cele bune, mult sporite, mi s-au părut cu mult mai mari şi mai minunate decât dacă s-ar fi săvârşit numai cu puterile mele»”.16

4. O experienţă a vămilor din zilele noastre

Răspunsul obişnuit al unui om „luminat” din vremurile moderne, atunci când a întâlnit vămile după „moartea clinică” (care a durat 36 de ore), poate fi văzut în cartea pomenită mai sus, „De necrezut pentru mulţi dar de fapt o întâmplare adevărată”.

„Luându-mă de braţe, îngerii m-au dus în stradă, chiar prin peretele salonului de la spital. Se întunecase deja. Zăpada cădea liniştit în fulgi mari. Vedeam tot ce era în jurul meu dar nu puteam simţi frigul, şi în general diferenţa dintre temperatura din cameră şi cea de afară. Era limpede că aceste lucruri nu mai aveau nici o însemnătate pentru trupul meu care era schimbat. Am început să urcăm repede. Şi din înălţimea la care ne ridicaserăm, cuprinsul se lărgea tot mai mult şi se arăta  înaintea ochilor noştri, făcându-se necuprins, aducându-mi înfricoşare, dându-mi seama că eram un nimic în acel pustiu nesfârşit...

Mintea mea nu pricepea atunci ce este timpul, şi nu ştiu cât a durat urcuşul nostru, că la un moment dat am auzit, ca venind de undeva, la început o gălăgie nedesluşită, mai apoi ţipete şi un râs zgomotos al unor fiinţe urâcioase, care se apropiau de noi grabnic.

Duhurile rele! – am înţeles îndată şi am socotit aceasta neobişnuit de repede, iuţime ce venea din spaima pe care o trăiam în ceasul acela, pe care nu o mai cunoscusem niciodată, mai înainte. Duhurile rele! O, ce dureros era! Cât de mult aş fi râs din toată inima la toate astea, doar cu puţine zile în urmă! Chiar acum câteva ore, povestirea cuiva ar fi stârnit în mine aceeaşi purtare, nu pentru că acela ar fi văzut duhuri rele cu ochii săi, ci doar pentru că credea în existenţa acelor duhuri ca fiind ceva foarte adevărat! aşa cum era potrivit pentru un om ’învăţat’ de la sfârşitul sec. al XIX-lea, am socotit că astfel de credinţe erau aplecări nebuneşti, patimi în fiinţa omenească, şi de aceea nici măcar cuvântul nu avea pentru mine semnificaţia vreunui nume, ci a unui termen care definea o noţiune abstractă oarecare. Şi îndată această ’noţiune’ de până acum, mi s-a arătat ca ceva foarte viu!...

Împresurându-ne din toate părţile, cu ţipete şi cu gălăgie mare, duhurile cele rele au cerut să le fiu dat lor. Au încercat să mă apuce şi să mă scoată de la îngeri, dar n-au izbutit să facă asta. În mijlocul urletelor lor de neînchipuit şi la fel de potrivnice auzului, cum era şi priveliştea aceea pentru mine, au ajuns uneori la urechile mele cuvinte şi grăiri de ale lor: «Este al nostru, s-a lepădat de Dumnezeu!» – au strigat îndată cu toţii, şi ne-au lovit cu o asemenea îndrăzneală că pentru o clipă frica mi-a îngheţat curgerea gândurilor. E minciună! Nu este adevărat!  – am vrut să strig, venindu-mi în sine; dar o aducere aminte binevoitoare mi-a legat limba. Într-un chip necunoscut mie, mi-am amintit îndată de o întâmplare scurtă şi lipsită de însemnătate, care făcea parte dintr-o perioadă îndepărtată a tinereţii mele care, se pare că eu n-as fi fost în stare cu nici un chip să mi-o amintesc singur.”

Aici autorul istoriseşte o întâmplare din anii de şcoală: Odată, într-o discuţie filosofică, aşa cum obişnuiesc studenţii, unul dintre camarazi şi-a spus părerea: „De ce trebuie să cred? Şi, este imposibil ca Dumnezeu să existe?” La aceasta autorul a răspuns: „Poate că nu există.” Acum, vădit de dracii care-l acuzau, autorul îşi aminteşte:

„Această grăire era în deplinul înţeles al cuvântului o ’afirmaţie neîntemeiată’: părerea fără judecată a prietenului meu n-ar fi putut stârni în mine îndoiala cu privire la existenţa lui Dumnezeu. Nu ascultasem în chip deosebit ce spusese el, şi acum mi-a atras atenţia că această afirmaţie neîntemeiată a mea nu dispăruse fără să lase o urmă în văzduh. A trebuit să mă îndreptăţesc, să mă apăr de acuza care fusese îndreptată împotriva mea, şi în chipul acesta, cele ce sunt spuse în Noul Testament s-au adeverit: Cu adevărat trebuie să dăm socoteală pentru toate cuvintele noastre nesocotite, dacă nu prin voia lui Dumnezeu, care vede ascunzişurile din inima omului, atunci prin mânia vrăjmaşului mântuirii.

Acuza aceasta a fost de bună seamă, mărturia cea mai temeinică pe care au adus-o duhurile cele rele spre pierzarea mea. Acelea păreau să prindă puteri noi pentru a mă lovi, şi acum s-au îndreptat spre noi cu strigăte mânioase, împiedicându-ne să mergem mai departe.

Mi-am amintit o rugăciune şi am început să mă rog, chemând în ajutor pe sfinţii ai căror nume le cunoşteam şi care îmi veneau în minte. Dar aceasta nu i-a înfricoşat pe vrăjmaşii mei. Creştin numai cu numele, sărman neştiutor, se pare că pentru prima oară în viaţa mea, mi-am adus aminte de cea care este numită Mijlocitoarea creştinilor.

Şi este limpede că strigarea mea a fost atât de aprinsă, atunci când sufletul meu era cuprins de spaimă, căci, numai ce mi-am amintit şi am rostit numele ei, când, deodată, s-a ivit o ceaţă albă între noi şi duhuri, care, îndată a început să cuprindă laolaltă mulţimea cea urâcioasă a duhurilor rele. Ceaţa le-a ascuns de la ochii mei mai înainte ca ele să fugă dinaintea feţei noastre. Vorbirea lor gălăgioasă s-a mai auzit multă vreme, dar cu cât auzirea lor scădea treptat, mi-am putut da seama că urmărirea cea cumplită fusese dată uitării.”17

5. Experienţele vămilor trăite înainte de moarte

Astfel, se poate vedea din numeroase exemple, cât este de nelipsită pentru suflet experienţa întâlnirii cu dracii vămilor văzduhului după moarte. Totuşi, această experienţă trăită nu se mărgineşte numai la cele ce se petrec după moarte. Am văzut mai sus că experienţa vămilor pe care a avut-o Sf. Antonie cel Mare a fost o experienţă „în afara trupului”, pe când se afla la rugăciune. La fel şi Sf. Ioan Scărarul povesteşte o întâmplare petrecută cu un călugăr înainte de moartea sa.

„Cu o zi înainte de moarte, a intrat în extaz şi, cu ochii deschişi, a privit în stânga şi în dreapta patului său şi, ca şi cum ar fi fost chemat de cineva să dea socoteală, a strigat în auzul tuturor celor de faţă şi a zis: «Da, este adevărat; dar pentru aceea am postit mulţi ani.» Şi apoi iarăşi: «Da, este foarte adevărat, dar am vărsat lacrimi pentru aceea şi le-am slujit fraţilor.» Şi iarăşi: «Nu, voi mă defăimaţi.» Şi uneori mai spunea: «Da, este adevărat. Da, nu ştiu ce să spun despre asta. Dar Dumnezeu este milostiv.» Şi era cu adevărat o privelişte cumplită şi înfricoşătoare această chinuire nevăzută şi nemiloasă. Dar cel mai cumplit a fost că era osândit pentru cele ce nu le făcuse. Ce uimitor! Despre câteva dintre păcatele sale, pustnicul a zis: «Nu ştiu ce să spun despre asta», deşi fusese călugăr vreme de aproape patruzeci de ani şi avusese darul lacrimilor... Şi în vreme ce era astfel chemat să dea socoteală, era scos din trup, lăsându-ne fără să cunoaştem cum a fost judecata, ori sfârşitul, ori osânda, ori cum s-a sfârşit judecata.”18

Într-adevăr, întâlnirea cu vămile după moarte este doar partea hotărâtoare şi ultima, a războiului întreg, purtat de sufletul fiecărui creştin de-a lungul tuturor zilelor vieţii sale. Episcopul Ignatie scrie: „Aşa cum învierea sufletului creştin din moartea păcatului se săvârşeşte pe tot parcursul vieţii, tot aşa se săvârşeşte în chip mistic, aici pe pământ, cercetarea sufletului de către puterile văzduhului, să vadă de s-a înrobit lor, ori de s-a slobozit de ele; la călătoria prin văzduh (după moarte) această slobozire ori înrobire se pune doar întru lucrare” (vol. III, pag. 159). Unii sfinţi, cum ar fi Sf. Macarie cel Mare – a cărui trecere prin vămi a fost văzută de câţiva ucenici ai săi – trec printre vameşii draci fără să fie opriţi pe cale, pentru că deja s-au luptat cu ei şi au câştigat războiul din timpul vieţii. Iată întâmplarea din viaţa sa:

„Când Sfântului Macarie i s-a apropiat sfârşitul, heruvimul care era îngerul său păzitor, însoţit de o mulţime de sălăşuitori ai cerului, au venit să-i întâmpine sufletul. Împreună cu cetele de îngeri au mai coborât grupuri de apostoli, prooroci, mucenici, ierarhi, călugări şi cei drepţi. Dracii s-au aşezat în şiruri şi grupuri în vămi pentru a vedea trecerea sufletului celui purtător de Dumnezeu. Sufletul său a pornit suişul. Stând departe de el, duhurile întunericului au strigat din vămile lor: «O, Macarie, de câtă slavă te-ai învrednicit!» Smeritul bărbat le-a răspuns: «Nu! Încă mă tem, fiindcă nu ştiu dacă toate cele ce am făcut sunt bune». Între timp, el urca cu repeziciune spre cer. De la vămile aşezate pe suişuri mai înalte, puterile văzduhului au strigat iarăşi: «Chiar aşa! Ne-ai scăpat, Macarie». «Nu, a răspuns el. Mai am de străbătut o cale». Când el ajunsese deja la porţile raiului, aceia au strigat tânguindu-se de răutate şi de pizmă: «Chiar aşa! Ne-ai scăpat, Macarie!» El a răspuns: «Fiind păzit de puterea lui Hristos al meu, am scăpat de vicleniile voastre!»” (Pateric).

„Marii sfinţi ai lui Dumnezeu trec cu mare usurinţă printre străjile văzduhului care sunt în paza puterilor întunericului, pentru că de-a lungul vieţii lor pământeşti ei intră în luptă neîntinată cu ele, şi câştigând biruinţa asupra lor, agonisesc în adâncul inimii lor slobozenie desăvârşită faţă de păcat, ajung templu şi locaş al Duhului Sfânt, făcând sălaşul minţii lor nepotrivit pentru îngerii căzuţi” (Episcopul Ignatie op. cit. Vol. III, pag. 158-159).

6. Judecata particulară

În teologia dogmatică ortodoxă, trecerea prin vămile văzduhului este o parte a judecăţii particulare, prin mijlocirea căreia se hotărăste soarta sufletului până la judecata cea de obste. Atât judecata particulară, cât şi judecata cea de obşte sunt săvârşite de către îngeri, care slujesc drept lucrători ai dreptăţii lui Dumnezeu: La sfârşitul veacurilor vor ieşi îngerii şi vor despărţi pe cei răi din mijlocul celor drepţi şi îi vor arunca în cuptorul cel de foc (Matei 13, 49).

Creştinii ortodocşi au o şansă bună prin învăţătura despre vămile văzduhului şi judecata particulară care este înfăţişată limpede în numeroase scrieri Patristice şi în Vieţile sfinţilor, dar de fapt orice om care va cugeta cu atenţie numai la Sf. Scriptură, va ajunge la aceeaşi socotinţă. Astfel, evanghelistul protestant Billy Graham, scrie în cartea sa cu privire la îngeri: „În clipa morţii, sufletul iese din trup şi umblă prin aer. Dar Scriptura ne învaţă că acolo stă la pândă diavolul. Este ’stăpânitorul puterii văzduhului’ (Efeseni 2, 2). Dacă ochii înţelegerii noastre s-ar deschide, probabil că am vedea văzduhul plin de draci, vrăjmaşii lui Hristos. Dacă satan a putut să-l facă pe îngerul lui Daniel să zăbovească trei săptămâni ca să-şi împlinească menirea sa pe pământ, ne putem închipui împotrivirea pe care o poate întâmpina un creştin la moarte... Clipa morţii este ultimul prilej al lui satan în care să-l lovească pe adevăratul credincios; dar Dumnezeu şi-a trimis îngerii ca să ne păzească la vremea aceea.”19

7. Vămile: o piatră de încercare
a adevăratei experienţe de după moarte

Tot ce s-a arătat în acest capitol este, de bună seamă, altceva decât „revederile rapide ale faptelor trecute” (flashbacks) ale vieţii, care sunt povestite astăzi atât de des în experienţele trăite „după moarte”. Acestea din urmă – care se arată adesea şi înainte de moarte – nu au nimic de la Dumnezeu, nu au nici o legătură cu judecata. Se pare că acestea sunt mai degrabă o experienţă psihologică, o revedere a vieţii cuiva dimpreună cu cercetarea conştiinţei proprii. Lipsa judecăţii şi chiar „simţul umorului” pe care mulţi au observat-o în fiinţa nevăzută, care stă de faţă la „revederile rapide ale faptelor trecute”, reprezintă, mai înainte de toate, o oglindire a cumplitei lipse de preţuire pe care o au majoritatea oamenilor din lumea apuseană, cu privire la viaţă şi moarte. Şi de aceea chiar şi hinduşii din India cea „înapoiată” au experienţe ale morţii mai înfricoşătoare decât majoritatea celor din apus: chiar fără luminarea adevărată a creştinismului, ei au păstrat o purtare mai curată faţă de viaţă decât o au majoritatea oamenilor din apusul uşor „post-creştin”.

Trecerea prin vămi – care este un fel de piatră de încercare a experienţei adevărate de după moarte – nu este deloc înfăţişată în experienţele trăite astăzi, şi pricina pentru această situaţie nu trebuie să o căutăm departe. Din multe semne – lipsa îngerilor care vin să ia sufletul, lipsa judecăţii, uşurătatea multor istorisiri, chiar şi scurtimea timpului în care are loc experienţa (de obicei cinci până la zece minute, în comparaţie cu o vreme de câteva ceasuri până la câteva zile, în întâmplările Vieţilor sfinţilor şi în alte izvoare ortodoxe) – este limpede că experienţele de astăzi, deşi uneori sunt foarte uimitoare şi nu se pot deslu;i prin nici o lege firească cunoscută de ştiinţa medicală, nu sunt foarte adânci. Dacă acestea sunt experienţe adevărate ale morţii, atunci ele presupun doar începutul călătoriei sufletului după moarte. Ele au loc înaintea morţii, cum ar fi, înaintea hotărârii lui Dumnezeu pentru ca sufletul să rămână dezlegat de trup (care se arată prin venirea îngerilor după suflet), în vreme ce, în experienţele de astăzi, mai există o cale pentru suflet de a se întoarce în trup prin mijloace fireşti.

Oricum, ne mai rămâne să lămurim bine experienţele care sunt trăite astăzi. Ce sunt aceste privelişti frumoase care se văd adesea? Unde se află această cetate „cerească” care se vede? Ce este tot acest sălaş „din afara trupului” cu care se intră în legătură astăzi fără nici o tăgadă?

Răspunsul la aceste întrebări se poate găsi prin cercetarea literaturii care se deosebeşte de izvoarele ortodoxe pomenite mai sus – literatură care se bazează şi pe experienţă personală, şi este cu mult mai complexă în observaţii şi concluzii decât experienţele de astăzi de „după moarte”. Către această literatură se îndreaptă Dr. Moody şi alţi cercetători, şi în aceasta găsesc ei într-adevăr asemănări importante cu acele cazuri clinice care au aprins în zilele noastre interesul pentru viaţa de după moarte.

8. Învăţătura episcopului Teofan Zăvorâtul
despre vămile văzduhului

Episcopul Ignatie Brianceaninov a fost apărătorul de frunte al învăţăturii ortodoxe despre vămile văzduhului, din Rusia secolului al XIX-lea, când necredincioşii şi moderniştii începeau deja să o ia în râs. Dar nici Episcopul Teofan Zăvorâtul nu a fost un apărător mai puţin hotărât al acestei învăţături, pe care a socotit-o ca parte a învăţăturii ortodoxe despre războiul nevăzut sau a luptei duhovniceşti împotriva dracilor. Iată ce spune el despre vămi, în comentariul său la versetul 80 al Psalmului 118: Să fie inima mea fără prihană întru îndreptările Tale, ca să nu mă ruşinez.

„Proorocul nu spune cum şi unde ’să nu se facă omul de ruşine’. Cel mai bine ’să nu se facă de ruşine’ la vremea războaielor lăuntrice...

Cel de-al doilea moment când nu trebuie să se facă de ruşine este în ceasul morţii şi la trecerea prin vămi. Oricât de nesocotită poate să le pară ’oamenilor informaţi’ ideea vămilor, nu-i va scăpa de trecerea prin ele. Ce caută vameşii la cei care trec prin vămi? Ei caută să vadă dacă oamenii au ceva din cele ce sunt ale lor. Care sunt lucrurile lor? Patimile. De aceea, în omul a cărui inimă este curată şi este străină de patimi, vameşii nu pot afla nimic pentru care să pornească războiul; dimpotrivă, însuşirile potrivnice îi vor lovi ca săgeţile fulgerului. La aceasta, cel care are mai puţină învăţătură ar spune următoarele: Vămile sunt înfricoşătoare. Dar este posibil ca dracii, în loc să arate ceva înfricoşător, să arate ceva atrăgător. În trecerea prin vămi, una după alta, dracii ar putea arăta ceva înşelător şi atrăgător, potrivit diferitelor feluri de patimi. Când, de-a lungul vieţii pământeşti, patimile au fost alungate din inimă, şi faptele cele bune au fost sădite şi li s-au împotrivit acelora, atunci nu mai are nici o însemnătate ce lucru atrăgător i se arată sufletului, căci el nu va arăta nici o slăbiciune faţă de lucrul acela, şi îşi întoarce faţa de la el cu scârbă. Dar, atunci când inima nu s-a curăţat, sufletul va alerga către patima pentru care inima are cea mai mare slăbiciune; şi dracii îl vor lua ca pe un prieten, şi după aceea ei ştiu unde să îl aşeze. De aceea, este foarte problematic, ca un suflet, atâta vreme cât mai rămân în el slăbiciuni pentru lucrurile vreunei patimi, să nu se facă de ruşine la vămi. Fiind făcut de ruşine aici, înseamnă că sufletul este aruncat în iad.

Dar hotărârea definitivă de a fi ruşinat se va da la Judecata de Apoi, înaintea Judecătorului Atoatevăzător...”20

CAPITOLUL VII

Experienţele „din afara trupului”
în literatura ocultă

Cercetătorii experienţelor trăite „după moarte” din zilele noastre, se îndreaptă aproape în întregime către desluşirea acestora, către acel fel de literatură care pretinde că se bizuie pe experienţa trăită în „afara trupului”: literatura ocultă de veacuri, din Cărţile morţilor, egipteană şi tibetană, până la iniţiatorii şi maeştrii oculţi din zilele noastre. Pe de altă parte, nici măcar unul dintre aceşti cercetători nu dau atenţie învăţăturii creştine despre viaţa de după moarte sau izvoarelor scripturistice ori patristice pe care se bazează. Ce înseamnă aceasta?

Pricina este una simplă: învăţătura creştină vine din descoperirea lui Dumnezeu către om despre soarta sufletului după moarte, şi se apleacă mai ales asupra ultimei stări a sufletului după moarte şi zăboveste mai ales asupra celei din urmă stări a sufletului în rai sau în iad. De vreme ce există şi o bogată literatură creştină, care ne arată ce se întâmplă cu sufletul după moarte, bazată pe experienţele de după moarte şi în afara trupului, ale celor care le-au trăit şi le-au istorisit (aşa cum au fost arătate în capitolul anterior despre „vămi”), această literatură, de bună seamă, are o însemnătate mai mică, în comparaţie cu învăţătura creştină de bază, despre starea sufletului de la sfârşitul vieţii pământeşti. Literatura bazată pe experienţa creştină este de folos mai ales pentru a lămuri şi a înflăcăra esenţa învăţăturii creştine.

Cu toate acestea, în literatura ocultă, situaţia este răsturnată. Cea mai importantă este experienţa sufletului din „afara trupului”, în vreme ce ultima stare a sufletului este de obicei lăsată neclară sau deschisă părerilor şi socotinţei personale, bazate pe aceste experienţe. Cercetătorii de astăzi sunt atraşi cu mult mai lesne de experienţele scriitorilor oculţi (care par să aibă putinţa, cel puţin într-o oarecare măsură, de a cerceta „ştiinţific”) decât de învăţătura creştină, pentru care se cuvine cu adevărat trăirea credinţei şi nădăjduirea şi umblarea pe o cale duhovnicească potrivită cu învăţătura.

În acest capitol vom încerca să desluşim unele dintre greşelile acestei socotinţe, care nu-i atât de „obiectivă” pe cât li se pare unora, şi dă prilejul unei aprecieri a experienţelor oculte „din afara trupului”, prin credinţa creştinismului ortodox. Pentru a face aceasta, trebuie să prezentăm literatura ocultă pe care o folosesc unii cercetători de astăzi, pentru a lămuri experienţele de „după moarte”.

1. Cartea tibetană a morţilor

Cartea tibetană a morţilor21 este o carte budistă din sec. al VIII-lea, care mărturiseşte despre tradiţia pre-budistă dintr-o vreme cu mult mai timpurie. Titlul tibetan al cărţii este „Eliberarea prin auz după moarte”, şi este prezentată de către editorul englez ca „un manual mistic pentru călăuzirea prin cealaltă lume, care este plină de multe închipuiri şi sălaşuri” (pag. 2). Cartea este citită lângă trupul noului răposat pentru ajutorul sufletului, pentru că, aşa cum spune chiar textul, „în ceasul morţii se ivesc multe închipuiri înşelătoare” (pag. 151). Acestea, aşa cum spune editorul, „nu sunt vederi ale realităţii, ci nimic mai mult decât... (propriile) porniri ale minţii, care au luat chip întrupat (pag. 31). În etapele mai târzii de 49 de zile ale experienţelor de „după moarte”, care sunt prezentate în carte, se află vedenii atât ale zeităţilor „paşnice” cât şi ale celor „mânioase” – toate acestea sunt socotite înşelătoare, după doctrina budistă. (Vom arăta mai jos, în cercetarea firii acestui tărâm, de ce aceste vedenii sunt cu adevărat în mare măsură înşelătoare). Sfârşitul acestui întreg fenomen este căderea, în sfârşit, a sufletului într-o „reîncarnare” (despre care, de asemenea, se va vorbi mai jos), pe care teoria budistă o socoteşte ca pe un rău care trebuie ocolit prin iniţiere budistă. Dr. C. G. Jung, vorbind despre această carte, crede că aceste vedenii sunt foarte asemănătoare înfăţişării lumii de după moarte din literatura spiritistă a occidentului modern – amândouă „dau o impresie urâtă despre întreaga deşertăciune şi banalitate a comunicărilor din „lumea duhurilor” (pag. 11).

Sub două aspecte, sunt asemănări de netăgăduit între „Cartea tibetană a morţilor” şi experienţele trăite astăzi de oameni, iar acest lucru explică interesul Dr. Moody şi al altor cercetători pentru această carte. Mai întâi, experienţa „din afara trupului” care se trăieşte în primele clipe ale morţii, este în general aceeaşi ca aceea istorisită în experienţele de astăzi (la fel ca în literatura ortodoxă): sufletul răposatului se arată ca un „trup strălucitor iluzoriu” care poate fi văzut de către alte fiinţe cu fire asemănătoare, dar nu de către oamenii trupeşti. La început sufletul nu ştie dacă este viu sau mort. El vede oamenii din jurul trupului său, aude tânguirile celor de faţă, şi are toate însuşirile simţurilor. Are mişcări libere şi poate trece prin obiecte tari (pag. 98-100, 156-160). În al doilea rând, „în clipa morţii se vede strălucirea clară a unei lumini,” (pag. 89), pe care cercetătorii de astăzi o numesc „fiinţa de lumină”, şi care este descrisă de mulţi oameni.

Nu-i nici o pricină de îndoială că ceea ce se arată în Cartea tibetană a morţilor se bazează pe experienţa trăită „în afara trupului”. Dar vom vedea mai jos că starea adevărată de după moarte este doar una dintre aceste experienţe, şi trebuie să ne ferim să credem că orice experienţă „din afara trupului” este o descoperire a celor ce se întâmplă cu adevărat cu sufletul după moarte. Experienţele mediumurilor din apus pot fi de asemenea adevărate; dar ele, de bună seamă, nu transmit veşti adevărate de la morţi, aşa cum pretind ei. Este o asemănare între Cartea tibetană a morţilor şi Cartea egipteană a morţilor,22 care este cu mult mai timpurie. Cea din urmă prezintă sufletul după moarte ca suferind multe schimbări şi întâlnindu-se cu mulţi „zei”. Nu există nici o tradiţie vie a tălmăcirii acestei cărţi, oricum, chiar şi fără aceasta, cititorul modern poate să ghicească ceva din simbolismul ei. Potrivit acestei cărţi, răposatul ia pe rând chipul unei rândunele, al unui şoim de aur, al unui şarpe cu picioare de om, al unui crocodil, al unei flori de lotus, etc., şi întâlneşte „zei” neobisşnuiţi şi fiinţe din alte lumi (cele „Patru maimuţe sfinte”, zeiţa hipopotam, felurite zeităţi cu capete de câini, şacali, maimuţe, păsări, etc) Experienţele plăsmuite şi încâlcite ale împărăţiei de „după moarte”, aşa cum sunt înfăţişate în această carte, se află într-un contrast puternic cu claritatea şi simplitatea experienţelor creştine. Deşi poate că se bazează pe experienţe adevărate din „afara trupului”, această carte este la fel de plină de vedenii înşelătoare ca şi Cartea tibetană a morţilor şi de bună seamă, nu poate fi socotită ca o prezentare adevărată a stării sufletului după moarte.

2. Scrierile lui Emanuel Swedenborg

Un alt text ocult pe care îl cercetează cercetătorii, poate fi înţeles mai bine, pentru că este din vremurile noastre moderne. Este de mentalitate apuseană, şi se vede că este creştin. Scrierile vizionarului Emanuel Swedenborg (1688-1772) prezintă vedenii dintr-o altă lume, care au început să i se arate la mijlocul vieţii. Înainte de a începe să aibă vedenii, el era un intelectual obişnuit din Europa veacului al XVIII-lea, care cunoştea curent multe limbi. Erudit, om de ştiinţă şi inventator, activ în viaţa publică, ca reprezentant oficial al industriei miniere suedeze şi membru al Casei aristocraţilor – pe scurt, era un „om universal” de la începutul veacului ştiinţei, când încă mai era cu putinţă ca un om să stăpânească aproape toate cunoştinţele veacului său. A scris cam 150 de lucrări ştiinţifice, unele dintre ele (cum ar fi tratatul de anatomie în 4 volume, Creierul), depăşind cu mult veacul său.

Când avea 56 de ani, şi-a îndreptat atenţia către lumea cea nevăzută, şi în ultimii 25 de ani ai vieţii sale, a scris un număr mare de lucrări religioase, înfăţişând raiul, iadul, îngerii şi duhurile – toate având ca temelie experienţa sa personală.

El descrie locurile nevăzute ca fiind foarte deosebite de cele pământeşti; totuşi, acestea se află în armonie cu descrierile majorităţii cărţilor oculte. Când moare un om, potrivit relatării lui Swedenborg, el intră în „lumea duhurilor”, care se află la jumătatea drumului dintre rai şi iad.23 Deşi este lumea duhurilor, şi nu este materială, este foarte asemănătoare cu lumea materială, că omul nici nu ştie la început că a murit (461); el are acelaşi fel de „trup” şi însuşiri ale simţurilor, ca atunci când se afla în trup omenesc. În clipa morţii se vede lumină – ceva strălucitor şi nedesluşit (450) – şi are loc „trecerea în revistă” a vieţii omului cu toate faptele lui cele bune şi cele rele. îşi întâlneşte prietenii şi cunoştinţele din această lume (494); şi pentru o vreme continuă o existenţă foarte asemănătoare celei pe care a avut-o pe pământ, în afară de faptul că toate cele de acolo sunt cu mult mai „lăuntrice”. Omul este atras de acele lucruri şi persoane faţă de care simte iubire, şi realitatea este hotărâtă de gânduri – de îndată ce se gândeşte la o persoană iubită, acea persoană se arată ca şi cum ar fi fost chemată (494). De îndată ce cineva se obişnuieste cu această lume a duhurilor, acela află de la prieteni despre rai şi despre iad, şi este purtat în diferite cetăţi, grădini şi parcuri (495).

În această „lume a duhurilor” care este mijlocitoare, sufletul este „pregătit” pentru rai printr-un proces de învăţare care durează de la câteva zile până la un an (498). Dar şi „raiul”, aşa cum este înfăţişat de Swedenborg, nu este prea deosebit de „lumea duhurilor”, şi amândouă seamănă foarte mult cu pământul (171). Sunt curţi şi săli publice ca şi pe pământ, parcuri şi grădini, case şi dormitoare pentru „îngeri” cu multe schimburi de haine pentru ei. Sunt guverne, şi legi, şi tribunale de judecată – toate, de bună seamă, mai „duhovniceşti” decât pe pământ. Sunt biserici şi slujbe bisericesti cu preoţi care oficiază slujbe şi care se tulbură dacă cineva din clerul bisericesc se împotriveşte. Sunt căsătorii, şcoli, creşterea şi educarea copiilor, viaţă publică – pe scurt, aproape toate cele ce se găsesc pe pământ, care pot fi „duhovniceşti”. Swedenborg a stat de vorbă cu mulţi „îngeri” din cer (el credea că toţi aceia erau suflete ale morţilor), dar şi cu locuitorii necunoscuţi de pe Mercur, Jupiter, şi de pe alte planete; el a vorbit cu Martin Luther în „cer” şi l-a convertit la credinţa sa, dar nu a izbutit să-l lămurească pe Calvin să nu mai creadă în predestinare. „Iadul” este descris ca un loc foarte asemănător pământului, unde locuitorii sunt plini de dragoste de sine şi lucrări diavoleşti.

Se poate înţelege cu usurinţă de ce Swedenborg a fost ocolit de cei mai mulţi dintre contemporanii săi şi socotit nebun, şi de ce până de curând, vedeniile sale rareori au fost luate în serios. Totuşi, unii oameni au recunoscut întotdeauna că el a fost în legătură reală cu lumea nevăzută, căci avea vedenii foarte neobişnuite: contemporanul său mai tânăr, filosoful german Immanuel Kant, unul dintre cei mai de seamă întemeietori ai filosofiei moderne, l-a luat în serios şi a crezut în cele câteva exemple de clarviziune ale lui Swedenborg, care au fost cunoscute în toată Europa; şi filosoful american Emerson, în lungul său eseu despre el, din Oameni reprezentativi l-a numit „unul dintre uriaşii literaturii, care nu poate fi asemănat cu învăţaţii obişnuiţi ai tuturor colegiilor”. De bună seamă, astăzi, renaşterea interesului pentru ocultism l-a adus în faţă ca pe un „mistic” şi „prooroc”, fără nici o legătură cu creştinismul dogmatic, şi mai ales cercetările experienţelor care au avut loc „după moarte” prezintă asemănări de seamă între constatările lor şi descrierea lui din primele clipe de după moarte.

Este posibil ca Swedenborg să fi fost în legătură cu duhuri nevăzute şi să fi primit de la ele „descoperiri”. Dacă vom cerceta chipul în care a primit el aceste „descoperiri”, vom vedea care este sălaşul adevărat în care sălăşuiesc aceste duhuri.

Istoricul legăturilor lui Swedenborg cu duhurile nevăzute pe care le-a aşezat în scris cu însemnate amănunte în voluminoasele sale Jurnal al viselor şi Jurnal spiritual (2300 de pagini) – dezvăluie în chip lămurit toate însuşirile celui care intră în legătură cu dracii văzduhului, aşa cum a arătat şi episcopul Ignatie. Din copilărie, Swedenborg a practicat un fel de meditaţie, care cuprinde relaxarea şi concentrarea intensă. Cu vremea, el a început să vadă o limbă de foc în timpul meditaţiei, pe care a primit-o cu încredere şi a socotit-o ca pe un semn de „încuviinţare” a părerilor sale. Aceasta l-a pregătit pentru deschiderea vorbirii cu duhurile. Mai târziu, a început să aibă vise cu Hristos şi a fost primit într-o societate de „nemuritori” şi treptat a început să fie conştient de prezenţa „duhurilor” din jurul său. În cele din urmă, duhurile au început să i se arate în stare de veghe. Prima dintre aceste experienţe din urmă, s-a ivit pe când călătorea prin Londra: Într-o noapte, după ce a mâncat prea mult, pe neaşteptate, a văzut negru înaintea ochilor şi reptile târâtoare pe podea, şi apoi un om care stătea în colţul camerei şi spunea doar atât: „Nu mânca atât de mult” şi s-a făcut nevăzut în întuneric. Deşi s-a speriat de această arătare, a crezut în ea ca în ceva „bun” pentru că i-a dat un sfat „cu bun simţ”. Apoi, după cum a povestit el, „în timpul aceleiaşi nopţi, acelaşi om s-a arătat din nou, dar de data aceasta nu m-am speriat. Atunci acela a spus că este Domnul Dumnezeu ziditorul lumii şi Mântuitorul, şi că mă alesese pe mine ca să le lămuresc oamenilor înţelesul duhovnicesc al Scripturii, şi că el Însuşi mă va lămuri ce voi scrie despre acest subiect. Chiar în noaptea aceea, mi-au fost deschise lumile duhurilor, raiul şi iadul, aşa încât m-am lămurit pe deplin de adevărul lor... După aceea, de multe ori pe zi, Domnul îmi deschidea ochii trupeşti, astfel încât, în miezul zilei, puteam vedea lumea cealaltă, şi când eram foarte treaz, puteam să vorbesc cu îngerii şi cu duhurile”.24

Este destul de limpede din această descriere, că Swedenborg a fost deschis legăturii cu sălaşul din văzduh al duhurilor căzute, şi că toate descoperirile sale de mai târziu au venit din această sursă. „Raiul” şi „iadul” pe care le-a văzut, erau şi ele părţi ale acestui sălaş din văzduh, şi „descoperirile” pe care le-a lăsat în scris, sunt o descriere a înşelărilor sale despre acest sălaş, pe care duhurile cele căzute le plăsmuiesc adesea pentru cei necunoscători, având în vedere scopurile lor. O privire spre altă literatură ocultă ne va arăta mai multe dintre însuşirile acestui sălaş.

3. „Planul astral” al teosofiei

Teosofia secolelor al XIX-lea şi al XX-lea, care este un amestec de idei oculte occidentale şi orientale, ne învaţă în amănunt despre acest sălaş aerial, care este văzut ca fiind alcătuit dintr-un număr de „planuri astrale”. („Astral”, însemnând „de stele”, este un termen închipuit pentru a se referi la cele ce se află „deasupra pământescului”) Potrivit unui rezumat al acestei doctrine, „planurile (astrale) cuprind sălaşurile tuturor duhurilor nemateriale, locul unde lucrează zeii şi dracii, locul în care sălăşuiesc chipurile-gând, tărâmul locuit de duhurile aeriale şi de alte elemente, şi felurime de raiuri şi iaduri cu cetele lor de îngeri şi de draci... Prin mijlocirea ritualurilor, persoanele iniţiate cred că se pot ’ridica la diferite niveluri sau planuri’, şi să trăiască întâmplări în aceste locuri, în deplină stare de conştienţă.”25

Potrivit acestei doctrine, cineva intră în „planul astral” (sau „planuri”, numai dacă acest sălaş este socotit ca un întreg, ori în straturile lui separate) la vremea morţii, şi precum spune teoria lui Swedenborg, nu există nici o schimbare neaşteptată a stării cuiva şi nici o judecată. Omul continuă să vieţuiască ca şi înainte, numai că se află în afara trupului şi începe să „treacă prin toate sub-planurile planului astral, în calea sa către lumea cerurilor.”26 Fiecare sub-plan se subţiază continuu şi se „adânceşte” şi înaintarea prin acestea, departe de a stârni frică şi şovăială, aşa cum se întâmplă în „vămile” creştine, ci totul se petrece în desfătare şi veselie: „Bucuria vieţii în planul astral este atât de mare, că viaţa cea trupească în asemănare cu ea nu pare viaţă deloc... La nouă din zece nu le place cu nici un chip să se întoarcă în trup.” (A. E. Powel, op. cit., pag. 94).

Teosofia, invenţia mediumului rus Elena Blavatskaia, a fost întemeiată la sfârşitul secolului al XIX-lea, într-o încercare de a da o lămurire sistematică legăturilor mediumnice cu „morţii”, care s-au înmulţit în lumea apuseană de la marea izbucnire a fenomenului spiritist din America, în anul 1848. Astăzi, doctrina ei asupra „planului astral” (deşi adesea nu este numit astfel) este modelul pe care l-au folosit mediumuri şi alţi amatori de ocultism pentru a lămuri experienţele lor din lumea duhurilor. Deşi cărţile teosofice asupra „planului astral” sunt pline de aceeaşi „deşertăciune şi banalitate revoltătoare”, pe a cărei bază Dr. Jung socoteşte să pună însuşirile întregii literaturi spiritiste, totuşi, dincolo de această neruşinare, există o filosofie de bază despre adevărul celeilalte lumi, care atinge o coardă sensibilă a cercetătorilor de astăzi. Părerea umanistă a lumii de astăzi, se îndreaptă cu mai multă bunăvoinţă către o altă lume, care este mai degrabă desfătătoare decât dureroasă. O lume care îngăduie mai degrabă „dezvoltarea” ori „evoluţia” liniştită decât judecata de la sfârşitul vieţii. O lume care mai degrabă îngăduie „încă o şansă” pentru a se pregăti pentru o realitate mai înaltă, decât hotărârea sorţii veşnice prin faptele săvârşite de-a lungul vieţii pământeşti. Învăţarea teosofiei arată tocmai aceste însuşiri cerute de „sufletul modern” şi cere să se bazeze pe experienţă.

Pentru a da un răspuns creştin ortodox la această învăţătură, trebuie să privim mai atent experienţele obişnuite care au loc în „planul astral”. Dar unde să privim? Vestirile mediumurilor sunt în chip vădit nevrednice de încredere şi sunt lipsite de limpezime; şi în orice caz, legătura cu „lumea spiritelor” prin mediumuri este prea întunecată şi mijlocită, pentru a alcătui dovada convingătoare a firii acelei lumi. Experienţele de „după moarte” de astăzi, pe de o parte, sunt prea scurte şi negrăitoare pentru a fi socotite mărturie despre adevărata natură a celelalte lumi.

Dar există un fel de experienţă în „planul astral” care poate fi cercetată mai amănunţit. În limbajul teosofic se numeste „proiecţie astrală” sau „proiecţia corpului astral”. Prin cultivarea anumitor tehnici mediumnice, este cu putinţă nu numai intrarea în legătură cu spirite care s-au despărţit de trup, aşa cum fac mediumurile obişnuite (când şedinţele lor de spiritism sunt adevărate), ci intră cu adevărat în sălaşul lor de existenţă şi „călătoresc” prin mijlocul lor. Cineva poate să nu creadă când aude despre asemenea experienţe din vremurile străvechi, dar se întâmplă, că această experienţă a ajuns să fie destul de obişnuită în vremurile noastre – şi nu numai printre ocultişti – şi există deja o literatură bogată în acest domeniu, cu experienţe povestite de către cei care le-au trăit.

4. „Proiecţia astrală”

Creştinii ortodocşi cunosc faptul că omul poate cu adevărat să se ridice deasupra marginilor firii sale trupeşti şi poate să călătorească în locuri nevăzute. Acest fel de călătorie nu ne priveşte pe noi aici. Apostolul Pavel nu a ştiut dacă se afla „în trup” ori „în afară de trup” când a fost răpit până la al treilea cer (II Cor. 12, 2), şi nu se cuvine să socotim noi până la care suiş trebuie să se subţieze trupul pentru a intra în rai (dacă experienţa a avut loc cu adevărat „în trup”). Sau în ce fel de „trup subţire” poate fi îmbrăcat sufletul în timpul unei experienţe „în afara trupului” – dacă acest fel de lucruri poate fi cunoscut cu adevărat în această viaţă. Este destul să ştim că sufletul (în oricare fel de „trup”), poate fi răpit cu adevărat prin harul lui Dumnezeu şi poate să vadă atât raiul, cât şi sălaşul din văzduh, în care sălăşuiesc duhurile de sub cer.

În literatura ortodoxă, se vorbeşte adesea despre asemenea experienţe, ca având loc „în afara trupului”, aşa cum a fost experienţa Sf. Antonie la „vămi”, în vreme ce stătea la rugăciune, cum s-a arătat mai înainte. Episcopul Ignatie Brianceaninov pomeneşte de doi pustnici din veacul al XIX-lea, ale căror suflete au ieşit din trupurile lor, pe când se aflau la rugăciune – Cuviosul Vasilisc al Siberiei, al cărui ucenic a fost vestitul Zosima, şi Bătrânul Schimonah Ignatie (Isaia), prieten bun al episcopului Ignatie (Ignatie Brianceaninov, Opere complete, vol. III, pag. 75). Cea mai uimitoare experienţă „în afara trupului” din Vieţile sfinţilor ortodocşi este probabil aceea a Sf. Andrei cel Nebun pentru Hristos din Constantinopol (sec. al X-lea), care, în vreme ce trupul său se afla în zăpadă, pe străzile cetăţii, el a fost răpit în duh ca să vadă raiul şi cel de al treilea cer, despre care a povestit ucenicului său, care a istorisit întâmplarea (Vieţile sfinţilor, 2 octombrie).

Asemenea întâmplări se petrec numai prin harul lui Dumnezeu şi în chip cu totul aparte, din voinţa şi dorinţa oamenilor. Dar „proiecţia astrală” este o experienţă „în afara trupului”, care poate fi căutată şi învăţată cu ajutorul unor tehnici. Această experienţă reprezintă ceea ce descrie episcopul Ignatie ca „deschiderea simţurilor”, şi este limpede că – întrucât legătura cu duhurile este oprită oamenilor, în afară de lucrarea nemijlocită a lui Dumnezeu – sălaşul care poate fi atins prin acest mijloc nu este cerul, ci numai sălaşul aerial de sub cer, văzduhul locuit de duhurile cele căzute.

Textele teosofice care descriu această experienţă în amănunt, sunt pline de păreri şi tâlcuiri oculte, şi sunt lipsite de orice folos pentru a alcătui o imagine a experienţelor adevărate din acest sălaş. Cu toate acestea, în sec. al XX-lea, a apărut un alt fel de literatură care se ocupă de această experienţă: odată cu lărgirea cercetărilor şi experimentelor în domeniul „parapsihologiei”, unii indivizi au descoperit, fie întâmplător, fie prin experiment, că le stă în putinţă să aibă experienţe de „proiecţie astrală”, şi au scris cărţi care descriu experienţele lor în limbaj non-ocult; unii cercetători au adunat şi au cercetat relatări ale experienţelor „în afara trupului” şi au scris despre acestea, mai degrabă într-un limbaj ştiinţific decât ocult. Vom vorbi aici despre unele dintre aceste cărţi.

Latura „pământească” a experienţelor din „afara trupului” este prezentată bine într-o carte, de către directorul Institutului de Cercetări Psihologice din Oxford, Anglia.27 Ca răspuns la o chemare făcută în septembrie 1966, în presa britanică şi la radio, Institutul a primit vreo 400 de răspunsuri de la persoane care au pretins că au avut experienţe în afara trupului. Un asemenea răspuns arată că astfel de experienţe nu sunt nicidecum rare în zilele noastre şi cei care le-au avut sunt cu mult mai doritori decât în anii din urmă, să vorbească despre acestea, fără frica de a fi socotiţi că sunt „nebuni”. Dr. Moody şi alţi cercetători au aflat aceleaşi lucruri despre experienţele de „după moarte”. Celor 400 de persoane li s-au dat să completeze două chestionare, iar cartea a fost urmarea comparării şi a cercetării răspunsurilor la aceste chestionare.

Aproape toate experienţele prezentate în această carte s-au petrecut fără voie, fiind declanşate de diferite împrejurări trupeşti: osteneli, oboseală, boală, accident, anesteziere, somn. Aproape toate s-au întâmplat în preajma trupului (nu în vreun sălaş al „duhului”), şi constatările care s-au făcut sunt foarte asemănătoare cu cele la care au ajuns oamenii care au avut experienţe „după moarte”; cineva îşi vede trupul din „afară”, are toate însuşirile simţurilor (chiar dacă aflându-se în trup este surd sau orb), nu-i stă în putinţă să atingă sau să lucreze asupra celor ce se află împrejurul lui, „pluteşte” în aer cu un mare simţ de desfătare şi bunăstare; mintea este mai limpede decât de obicei. Unele persoane au povestit despre întâlniri cu rude răposate, sau călătorii către un loc ce părea să nu facă parte dintr-o realitate obişnuită.

Un cercetător al experienţelor din „afara trupului”, geologul englez Robert Crookall, a adunat un număr foarte mare de exemple de astfel de experienţe, atât de la ocultişti, cât şi de la mediumuri, pe de o parte, şi de la oameni obişnuiţi pe de altă parte. El relatează experienţa după cum urmează: „S-a ’născut’ un trup-replică sau o ’dublură’ din trupul material şi s-a aşezat deasupra aceluia. Când ’dublura’ s-a despărţit de trup, s-a produs o ’pierdere a memoriei’ (cam tot aşa cum schimbarea vitezelor la maşină aduce o întrerupere foarte scurtă în transmiterea puterii)... Adesea avea loc o revedere a întâmplărilor petrecute în viaţă, iar trupul material care fusese părăsit, era de obicei văzut de către ’dublura’ care se afla în stare liberă... Contrar aşteptărilor, nimeni nu a vorbit despre vreo durere ori frică, care să fie pricinuită de ieşirea din trup – totul părea desăvârşit de firesc... Conştienţa, aşa cum lucra prin ’dublura’ despărţită de trup, era mult mai ascuţită decât în viaţa obişnuită... Uneori apărea telepatie, clarviziune şi înainte cunoaştere. Se vedeau uneori prieteni ’morţi’. Multe persoane au arătat o mare neplăcere faţă de intrarea din nou în trup şi de întoarcerea la viaţa pământească... Acest exemplu obişnuit de întâmplări în experienţele din afara trupului, care până acum, nu erau recunoscute, nu se pot lămuri, în mod potrivit, pe presupunerea că toate aceste experienţe erau vise şi că toate ’dublurile’ descrise erau simple halucinaţii. Pe de altă parte, se poate lămuri de îndată pe baza presupunerii că acestea erau experienţe adevărate şi că ’dublurile’ văzute erau trupuri adevărate (deşi erau de o mare subţirime).”28

Această descriere este asemănătoare, punct cu punct, cu „modelul” Doctorului Moody despre experienţele de după moarte (Viaţă după viaţă, pag. 23-24). Această asemănare arată atât de limpede că se poate înfăţişa doar una şi aceeaşi experienţă. Dacă este aşa, putem, în cele din urmă, să definim experienţa pe care au povestit-o Dr. Moody şi alţi cercetători, şi care a stârnit un interes atât de mare şi neînţelegeri în lumea apuseană de câţiva ani încoace. Nu este tocmai o experienţă „după moarte”; este mai degrabă experienţa „în afara trupului” care este doar un pas către alte experienţe mult mai lărgite, fie ale morţii, fie ceea ce se numeşte uneori „călătorie astrală” (despre care veţi vedea mai jos). Deşi starea „în afara trupului” s-ar putea numi „prima clipă” a morţii – dacă urmează moartea cu adevărat – este o mare greşeală să deducem din aceasta orice despre starea de „după moarte”, în afară de faptele simple ale supravieţuirii şi conştienţa sufletului după moarte, asupra cărora, cel ce crede cu adevărat în nemurirea sufletului nu se va împotrivi.29 Mai mult, fiindcă starea „trupului după moarte” nu este neapărat legată de moarte, trebuie să fim cu dreaptă judecată în alegerea datelor limpezi ale experienţelor extinse în acest domeniu; mai ales, trebuie să ne întrebăm dacă arătările „raiului” (sau „iadului”) pe care le văd astăzi unii oameni, au vreo legătură cu adevărata înţelegere creştină a raiului şi iadului, sau dacă acestea sunt numai o socotinţă a vreunei simple experienţe fireşti (sau drăceşti) din sălaşul din „afara trupului”.

Dr. Crookall – care a fost cel mai cuprinzător cercetător în acest domeniu, de până acum, fiind cu aceeaşi băgare de seamă şi purtare de grijă pentru amănunt, care caracterizează cărţile sale de început despre plantele fosile din Marea Britanie – a adunat mult material despre experienţele „raiului” şi ale „gheenei”. El socoteşte că amândouă sunt experienţe fireşti şi cu adevărat universale în starea „din afara trupului” şi le deosebeşte după cum urmează: „Cei care şi-au părăsit trupurile în chip firesc erau înclinaţi să vadă privelişti luminoase şi liniştite (’raiul’), un fel de pământ slăvit; în vreme ce (cei care erau) scoşi afară cu sila... se îndreptau spre împrejurări de o oarecare nedesluşire, tulburi, şi către o stare între vis şi realitate, care este asemănătoare cu ’hadesul’ oamenilor de pe vremuri. Cei dintâi întâlneau mulţi ajutători (cuprinzând rude şi prieteni morţi, cum am pomenit deja); cei din urmă întâlneau uneori împotrivitori fără trup” (pag. 14-15). Persoanele care au ceea ce Dr. Crookal numeşte o „alcătuire trupească mediumnistică”, în chip neschimbat trec mai întâi printr-un loc „hades” întunecat şi împâclit, şi apoi printr-un loc cu o lumină strălucitoare, care seamănă cu raiul. Acest „rai” este descris în diferite feluri (atât de mediumuri cât şi de non-mediumuri) ca „cea mai frumoasă privelişte văzută vreodată”, „o privelişte de o frumuseţe neasemănată – o grădină nesfârşită ca un parc şi lumina de acolo este o lumină care nu s-a văzut niciodată pe mare sau pe pământ,” „privelişte frumoasă” cu „oameni înveşmântaţi în alb” (pag. 117), „lumina se făcea mai puternică”, „pământul întreg era roşiatic” (pag. 137).

Pentru a lămuri aceste experienţe, Dr. Crookall presupune că există un „pământ întreg” care cuprinde, pe treapta cea mai de jos, pământul cel material, pe care îl cunoaştem din viaţa de zi cu zi, împrejmuit de o sferă nematerială, care se întrepătrunde cu regiuni „hades” şi „rai”, la hotarele lui de jos şi de sus (pag. 87). Aceasta este o descriere a ceea ce în limbaj ortodox se cunoaşte ca văzduhul (sălaşul aerial al) duhurilor căzute de sub cer, sau „planul astral” al teosofiei; totuşi, în descrierile ortodoxe ale acestui sălaş nu se face nici o deosebire „geografică” între partea de „sus” şi cea de „jos” şi se stăruie mai mult asupra înşelărilor drăceşti care sunt o parte integrantă a acestui sălaş. Dr. Crookall, fiind cercetător laic, nu cunoaşte nimic despre acest chip al văzduhului, dar mărturiseşte, din punctul său de vedere „ştiinţific”, lucrul de cea mai mare însemnătate pentru înţelegerea experienţelor de „după moarte” şi din „afara trupului”: ”raiul” şi „iadul” pe care le văd persoanele în aceste experienţe sunt doar părţi (sau chipuri părelnice) ale sălaşului din văzduh al duhurilor şi nu au nici o legătură cu raiul adevărat şi iadul adevărat din învăţătura creştină, care sunt sălaşuri veşnice ale sufletelor oamenilor (şi ale trupurilor lor celor înviate) la fel ca ale duhurilor celor nemateriale. Persoanele care se află în starea din „afara trupului” nu sunt slobode să „umble” în raiul şi iadul adevărat, care sunt deschise sufletelor numai prin voia hotărâtă a lui Dumnezeu. Dacă unii „creştini” văd la „moarte”, aproape imediat, o „cetate cerească” cu „porţi de perle” şi „îngeri”, este doar un semn că cele ce se văd în sălaşul din văzduh atârnă într-o oarecare măsură de experienţele şi aşteptările trecute ale acelei persoane, întocmai aşa cum hinduşii care mor văd templele şi „zeii” lor hinduşi. Experienţele creştine adevărate ale raiului şi iadului (aşa cum vom vedea în capitolul următor) sunt la o cu totul altă măsură.

5. „Călătoria astrală”

Aproape toate experienţele recente de „după moarte” au fost foarte scurte; dacă ar fi fost mai îndelungate, ar fi urmat moartea adevărată. Dar în starea din „afara trupului” care nu se leagă de împrejurările din preajma morţii, este cu putinţă o experienţă mai îndelungată. Dacă această experienţă este destul de lungă, omul îşi poate părăsi mediul înconjurător şi poate intra într-o privelişte cu totul nouă – nu numai pentru o privire scurtă a unei „grădini” sau a unui „loc luminos” sau a unei „cetăţi cereşti”, ci pentru o „aventură” mai lungă în sălaşul din văzduh. „Planul astral” este în chip limpede foarte aproape de fiecare om, şi anumite experienţe hotărâtoare (sau tehnici mediumnistice) îl pot „arunca” pe om în legătură cu acel plan. Dr. Carl Jung povesteşte experienţa unuia dintre pacienţii săi, o femeie care a avut o experienţă „în afara trupului” în vreme ce trecea printr-o naştere grea. I-a văzut pe doctori şi pe surori în jurul ei, dar în spate simţea că se află o privelişte slăvită, care părea să fie hotarul unei alte dimensiuni; simţea că dacă s-ar întoarce către acea privelişte ar pleca din viaţa aceasta – dar s-a întors în trup.30

Dr. Moody a scris despre mai multe asemenea experienţe, pe care le numeşte experienţe de „hotar” sau „limită” (Viaţă după viaţă, pag. 54-57).

Cei care îşi pricinuiesc experienţa „proiecţiei astrale” dinadins, au adesea putinţa de a intra în această „altă dimensiune”. Descrierile „călătoriilor” în această dimensiune, pe care le-a făcut un om în ultimii ani, au ajuns la o oarecare faimă, care i-a îngăduit să întemeieze un institut pentru experienţe în starea din „afara trupului”. Unul dintre cercetătorii acestui institut a fost Dr. Elizabeth Kubler-Ross, care este de acord cu concluziile lui Monroe cu privire la asemănarea experienţelor din „afara trupului” şi starea de „după moarte”. Vom prezenta pe scurt cele ce a aflat acest experimentator.31

Robert Monroe este om de afaceri american, de succes (preşedintele consiliului director al unei societăţi pe acţiuni de multe milioane de dolari) şi un necunoscător în religie. Experienţele sale în „afara trupului” au început în 1958, înainte de a-l interesa literatura ocultă câtuşi de puţin, pe când îşi săvârşea experimentele în tehnicile de învăţare a datelor în timpul somnului; acest lucru avea nevoie de exerciţii de concentrare şi relaxare, asemenea unor tehnici de meditaţie. După ce a început aceste experimente, a trecut printr-o întâmplare neobişnuită, când i s-a părut că a fost lovit de un fascicul de lumină, care i-a pricinuit o paralizie trecătoare. După ce această senzaţie se repetase de câteva ori, a început să „plutească” în afara trupului, şi apoi a început să-şi provoace şi să trăiască intens aceste experienţe. La începutul „călătoriilor” sale oculte, el dă la iveală aceleaşi însuşiri de bază – meditaţie pasivă, experienţa „luminii”, acestea reprezentând o atitudine de încredere şi deschidere către experienţe noi şi necunoscute, toate în unire cu o concepţie „practică” asupra vieţii şi lipsită de cunoştinţele sau experienţele adânci ale creştinismului – care l-a deschis pe Swedenborg către isprăvile sale din lumea duhurilor.

Mai întâi, „călătoriile” lui Monroe erau locuri care se puteau recunoaşte pe pământ – la început erau locuri din apropiere, apoi erau locuri mai îndepărtate – cu unele încercări izbutite de a aduce înapoi mărturii adevărate ale experienţelor. Apoi a început să ia legătura cu chipuri „de năluciri”, prima legătură având loc într-un experiment mediumnistic („călăuza indiană” trimisă de medium a venit pentru el cu adevărat! – pag. 52). În cele din urmă, a început să intre în legătură cu privelişti necunoscute care nu păreau să fie de pe pământ.

Luând în seamă amănuntele experienţelor sale (pe care le scria de îndată ce se întorcea în trup), le-a împărţit în trei grupe după „locuri”: „Locul de lucrare I” este „aici-acum”, mediul obişnuit al acestei lumi. „Locul de lucrare II” este un mediu „nematerial” care pare nesfârşit, cu aceleaşi însuşiri ca ale „planului astral”. Acest loc este „mediul firesc” al celui de al „doilea trup”, după cum numeste Monroe entitatea care călătoreşte în acest sălaş, care „întrepătrunde” lumea materială, şi legile sale sunt cele ale gândului: „cum gândeşti, aşa eşti”, „cei ce se potrivesc se adună”, pentru a călători, omul trebuie numai să se gândească unde vrea să ajungă. Monroe a vizitat felurite „locuri” din acest sălaş, unde a văzut nişte lucruri cum ar fi un grup de oameni care purtau veşminte lungi şi se aflau într-o vale strâmtă (pag. 81), şi mai mulţi oameni în uniformă care se numeau „armata care ocheşte bine”, aşteptând să primească sarcini (pag. 82). „Locul de lucrare III” este un loc care pare să fie la fel de adevărat ca şi pământul, cu toate că este deosebit de orice se cunoaşte pe acest pământ, cu însuşiri anacronice necunoscute; teosofii probabil ar înţelege aceasta ca o altă parte mai „tare” a „planului astral”.

După ce a trecut în mare măsură peste simţământul de frică de la început, când se afla în aceste sălaşuri necunoscute, Monroe a început să le cerceteze şi să descrie mulţimea de fiinţe inteligente pe care le-a întâlnit acolo. În unele „călătorii” a întâlnit prieteni „morţi” şi a vorbit cu ei, dar mai des a întâlnit fiinţe impersonale necunoscute, care uneori l-au „ajutat” dar adesea nu au răspuns când le-a chemat, care au dat veşti „mistice” nedesluşite, care par să comunice cu mediumurile, care-i întindeau mâna dar nu izbuteau să apuce mâna lui întinsă (pag. 89). Pe unele dintre aceste fiinţe le-a recunoscut ca „împotrivitori”: făpturi ca nişte animale cu trupuri elastice, care se schimbă lesne în câini, lilieci, sau chiar proprii săi copii (pag. 137-140), şi alţii, care îl necăjesc şi îl chinuiesc şi râd când el cheamă (nu din credinţă, este adevărat, ci numai ca o altă „experienţă”) numele lui Iisus Hristos (pag. 119).

Neavând credinţă, Monroe s-a deschis către sugestiile „religioase” ale fiinţelor acestui sălaş. I s-au dat vedenii „prooroceşti” ale întâmplărilor viitoare, care uneori, s-au întâmplat cu adevărat, aşa cum le-a văzut el (pag. 145 şi mai departe). Odată, când i s-a arătat o rază de lumină albă la hotarul stării din afara trupului, el i-a cerut un răspuns la întrebările sale despre acest sălaş. Un glas din lăuntrul razei a răspuns: „Cere părintelui tău să-ţi spună marea taină.” Drept aceea, cu următorul prilej, Monroe s-a rugat: „Părinte, călăuzeste-mă. Părinte, spune-mi marea taină” (pag. 131-132). Din toate acestea este limpede că Monroe, deşi a rămas „laic” şi „necunoscător” în concepţia sa religioasă, s-a lăsat de bunăvoie să fie folosit în chip liber de către fiinţele sălaşului ocult (care, de bună seamă sunt draci).

Întocmai ca Dr. Moody şi ca alţi cercetători ai acestui sălaş, Monroe scrie că „în doisprezece ani de activităţi în afara lumii materiale, nu găseşte nici o mărturie care să dovedească noţiunile biblice de Dumnezeu şi de viaţă de dincolo într-un loc numit rai” (pag. 116). Cu toate astea, ca şi Swedenborg, ca teosofi şi cercetători, cum ar fi Dr. Crookall, el află în mediul „nematerial” pe care l-a cercetat, „toate aspectele pe care noi le socotim că sunt ale raiului şi ale iadului, care sunt numai o parte a Locului de lucrare II” (pag. 73). În locul care pare „cel mai apropiat” de lumea materială, a dat peste un loc cenuşiu-închis, populat cu „fiinţe care muşcă şi chinuiesc”; el crede că acesta poate fi „hotarul iadului” (pag. 120-121), aproape ca regiunea „hades” pe care a identificat-o Dr. Crookall.

Cu toate astea, experienţa despre „rai” a lui Monroe este foarte doveditoare. El a călătorit de trei ori într-un loc de „pace desăvârşită”, plutind printre nori calzi, pufoşi, care erau mângâiaţi de raze de lumină, care îşi schimbau culoarea neîncetat; fremăta împreună cu muzica fără cuvinte a corurilor. În jurul său se aflau în aceeaşi stare, fiinţe fără nume, cu care nu avea nici o legătură sufletească. A simţit că acest loc era „căminul” său de pe urmă, şi câteva zile după ce se sfârşise această experienţă, mai cugeta la ea (pag. 123-125). De bună seamă, acest „cer astral” este izvorul de bază al învăţăturii teosofice asupra „desfătării” celeilalte lumi; dar ce departe este de adevărata învăţătură creştină a Împărăţiei cereşti, care se află cu mult dincolo de acest sălaş al văzduhului, care în deplinătatea dragostei şi a însuşirilor şi a simţirii conştiente a lui Dumnezeu, s-a îndepărtat cu totul de necredincioşii vremurilor noastre, care nu cer nimic mai mult decât o „nirvana” de nori pufosi şi de lumini colorate! Duhurile cele căzute pot lesne să pricinuiască o asemenea experienţă a „raiului”; dar numai lupta creştină şi harul lui Dumnezeu îl pot înălţa pe om în adevărata Împărăţie a lui Dumnezeu.

În câteva prilejuri, Monroe l-a întâlnit pe „Dumnezeul” cerului lui. Această întâmplare, zice el, poate avea loc oriunde în „Locul de lucrare II”. „În miezul lucrului obişnuit, oriunde ar fi acesta, există un semnal depărtat, aproape ca trâmbiţele vestitoare. Fiecare primeşte semnalul în pace, şi odată cu el, fiecare încetează să mai vorbească sau să mai lucreze. Este semnalul care anunţă că El (sau Ei) vine prin împărăţia sa.

Nu există nici o închinăciune pioasă sau îngenunchiere. Mai degrabă, atitudinea este ca o stare de fapt. Este o întâmplare cu care toţi sunt obişnuiţi şi supunerea îndepărtează toate celelalte lucruri. Nimic nu se abate de la aceasta.

La semnal, fiecare vietate se aşează... cu capul îndreptat într-o parte, în asemenea chip încât să nu-L vadă când trece prin preajmă. Se pare că scopul este de a alcătui o cale vie peste care El să poată călători... Nu-i nici o mişcare, nici măcar un gând, când trece El...

Cu câteva prilejuri, când am experimentat aceasta, m-am aşezat şi eu jos împreună cu ceilalţi. La vremea cuvenită, nu putea veni nici un alt fel de gând, potrivnic. În vreme ce trece El, răsună o muzică veselă şi se răspândeste un simţământ de tărie vie, desfătătoare, a puterii de pe urmă, care slăbeşte şi se pierde în depărtare... Este o lucrare la fel de obişnuită ca şi oprirea la lumina semaforului într-o intersecţie aglomerată, sau aşteptarea la trecerea peste calea ferată, când semnalul arată apropierea trenului; eşti nepăsător şi totuşi simţi o preţuire nerostită pentru puterea înfăţişată prin trenul care trece. Întâmplarea este la fel de impersonală.

Este acesta Dumnezeu? Sau Fiul lui Dumnezeu? Sau reprezentantul Său?” (pag. 122-123).

Ar fi greu de găsit în literatura ocultă a lumii o povestire mai vie a slăvirii lui satan în propria lui împărăţie, de către robii săi impersonali. În acest loc, Monroe arată legătura lui cu mai marele împărăţiei, în care a intrat. Într-o noapte, la vreo doi ani după ce şi-a început călătoriile în „afara trupului”, s-a simţit scăldat în acelaşi fel de lumină care se arată la începutul acestor experienţe, şi a simţit o forţă puternică, inteligentă, personală, care i-a răpit puterea şi voinţa. „Mi s-a părut în chip hotărât că eram legat strâns de această forţă inteligentă, prin statornicie mereu fusesem aşa – şi că aveam o menire de îndeplinit aici pe pământ” (pag. 260-261). Într-o altă asemenea experienţă cu această forţă ori „entitate” nevăzută, care a avut loc câteva săptămâni mai târziu, ea (sau ele) părea că intră în mintea lui şi o „cercetează”, şi apoi, „părea că se avântă spre cer, în vreme ce eu strigam în urmă, stăruitor.32 Atunci am fost sigur că mentalitatea şi inteligenţa lor era cu mult peste puterea mea de înţelegere. Este o inteligenţă impersonală, rece, fără nici un fel de simţământ de dragoste sau de mângâiere pe care noi le apreciem atât de mult... M-am aşezat jos şi am plâns, cu suspine mari, adânci, cum nu mai plânsesem niciodată până atunci, pentru că atunci am simţit fără nici o reţinere ori nădejde viitoare de schimbare, că Dumnezeul copilăriei mele, al bisericilor, al religiei din întreaga lume, nu era aşa cum îl slăveam noi – că pentru tot restul zilelor vieţii mele voi ’suferi’ pierderea acestei amăgiri” (pag. 262). Cu greu şi-ar putea închipui cineva o descriere mai bună a întâlnirii cu diavolul, prin care trec atât de mulţi contemporani de-ai noştri nebănuitori, fiind lipsiţi de orice ajutor pentru a i se împotrivi aceluia, din pricina înstrăinării lor de adevăratul creştinism.

Mărturia lui Monroe despre firea şi fiinţele „planului astral” are o mare însemnătate. Cu toate că s-a adâncit în aceasta, şi şi-a încredinţat sufletul spre ascultare duhurilor celor căzute, el şi-a povestit experienţele într-un limbaj deschis, neocult şi dintr-un punct de vedere omenesc oarecum normal, prin care a făcut din cartea sa o atenţionare grăitoare împotriva „experienţelor” din acest sălaş. Cei care cunosc învăţătura creştin ortodoxă despre lumea văzduhului, cât şi despre adevăratul rai şi iad care se află în afara văzduhului, pot fi convinşi cu mai multă hotărâre de adevărul duhurilor celor căzute şi de sălaşul acelora, cât şi de primejdia cea mare de a intra în legătură cu ele, chiar dacă se fac astea pentru cercetări aparent „ştiinţifice”.33 Ca păstrători ai credinţei creştin ortodoxe, nu trebuie să cunoaştem neapărat cât de mult din experienţa sa a fost „adevărată” şi cât de mult a fost o urmare a întâmplărilor şi amăgirilor puse la cale pentru el de către duhurile cele căzute; înşelarea este o parte atât de însemnată a sălaşului din văzduh, că nici un amănunt nu duce la încercarea de a lămuri aspectele sale fireşti. Nu se poate pune la îndoială faptul că el a întâlnit sălaşul duhurilor celor căzute.

Se poate intra în legătură şi cu „planul astral” (dar nu neapărat în starea din „afara trupului”), prin folosirea unor droguri. Experimente recente în administrarea LSD muribunzilor, au pricinuit experienţe din „preajma morţii” foarte convingătoare, împreună cu o „scurtă desfăşurare” a întregii vieţi, vederea unei lumini orbitoare, întâlniri cu „morţii” şi cu „fiinţe spirituale” neomeneşti, şi vestirea soliei spirituale cu privire la adevărurile „religiei cosmice”, reîncarnare şi altele asemenea. Dr. Kubler-Ross s-a adâncit şi în aceste experienţe.34

Se ştie că şamanii triburilor primitive intră în legătură cu lumea din văzduh a duhurilor căzute, în stările din „afara trupului”, şi odată „iniţiaţi” în această experienţă sunt în stare să viziteze „lumea duhurilor” şi să vorbească cu fiinţe de dincolo.35

Aceeaşi experienţă era obişnuită printre iniţiaţii „tainelor” lumii păgâne antice. În Viaţa Sfinţilor Ciprian şi Iustina (2 octombrie), există mărturia unui fost vrăjitor, despre experienţele sale din acest sălaş:

„Pe Muntele Olimp, Ciprian a învăţat toate chipurile mestesugirilor drăceşti: el stăpânea felurite schimbări drăceşti, a învăţat cum să schimbe firea văzduhului... În locul acela a văzut o legiune nenumărată de draci, împreună cu stăpânitorul întunericului la căpătâiul lor; unii stăteau înaintea lui, alţii îi slujeau, iar alţii îi aduceau laude şi unii au fost trimişi în lume ca să-i strice pe oameni. A mai văzut acolo zei şi zeiţe păgâne în chipurile lor înşelătoare, şi felurite năluci şi arătări, învăţând cum să le cheme printr-un post aspru de patruzeci de zile... Astfel a ajuns vrăjitor, fermecător şi pierzător de suflete, mare prieten şi slugă credincioasă a stăpânitorului iadului, cu care a vorbit faţă către faţă, primind mare cinste de la acela, după cum chiar el însuşi a mărturisit. «Credeţi-mă,» zicea el, «eu l-am văzut chiar pe stăpânitorul întunericului... I-am adus plecăciune atât lui cât şi strămoşilor lui... Mi-a făgăduit să mă facă ocârmuitor după plecarea mea din trup, şi în toată vremea vieţii pământeşti să mă ajute în toate... Chipul stăpânitorului întunericului arăta ca o floare. Pe cap avea o cunună (nu una adevărată, ci un fel de nălucire) făcută din aur şi pietre strălucitoare, care lumina toată împrejurimea lui; şi veşmintele aceluia erau uimitoare. Când se întorcea într-o parte sau alta, toată împrejurimea aceea se cutremura, o mulţime de duhuri rele de felurite trepte ierarhice se aflau înaintea tronului aceluia într-o ascultare desăvârşită. La vremea aceea m-am dăruit în întregime slujirii lui, ascultându-i desăvârşit fiecare poruncă»”. (Cuvântul ortodox, 1976, nr. 70, pag. 136-138).

Sf. Ciprian nu spune lămurit dacă a avut aceste experienţe în afara trupului. S-ar părea într-adevăr că vrăjitorii şi iniţiaţii mai sporiţi, nu au nevoie să-şi părăsească trupul pentru a intra în legătură desăvârşită cu sălaşul din văzduh. Swedenborg, pe când îşi povestea experienţele din „afara trupului”, a spus că dimpotrivă, a avut cele mai multe legături cu duhurile, pe când se afla în trup, dar cu „porţile simţurilor” deschise (Rai şi iad, secţiunile 440-442). Mai mult, însuşirile acestui sălaş şi întâmplările pe care le are cineva în acest sălaş, sunt aceleaşi, fie că omul se află „în” ori „în afara” trupului.

Unul dintre vestiţii vrăjitori păgâni din vechime (sec. al II-lea), descriind iniţierea sa în tainele lui Isis, dă un exemplu clasic al experienţei din „afara trupului”, şi legătura cu sălaşul din văzduh, care ar putea fi folosit pentru a istorisi unele experienţe de astăzi din „afara trupului” şi de „după moarte”:

„Voi povesti (despre iniţierea mea) în măsura în care pot povesti în chip legiuit celor neiniţiaţi, dar numai cu condiţia să credeţi cele ce vă spun. M-am apropiat de porţile morţii şi am păşit cu un picior pe pragul Proserpinei, şi, deşi întoarcerea era îngăduită, am fost răpit de toate stihiile. La miezul nopţii am văzut soarele strălucind de parcă ar fi fost amiază. Am intrat în lumea zeilor de dedesubt şi a zeilor din lumea de deasupra, am stat în preajmă şi m-am închinat lor. Ei, acum aţi aflat ce s-a întâmplat, dar mă tem că nu sunteţi mai învăţaţi.”36

Concluzii despre sălaşul din „afara trupului”

Tot ce s-a spus aici despre experienţele „în afara trupului” este de ajuns pentru a aşeza experienţele de „după moarte” de astăzi în propria lor lumină. Să prezentăm pe scurt cele ce am aflat noi:

1. Acestea sunt, în întregime şi în chip firesc, experienţe „în afara trupului”, lucru foarte cunoscut mai ales în literatura ocultă, experienţe care în ultimii ani li se întâmplă din ce în ce mai des oamenilor obişnuiţi care nu sunt deloc adânciţi în ocultism. Cu toate acestea, aceste experienţe, nu ne spun aproape nimic despre cele ce se întâmplă cu sufletul după moarte, în afară de faptul că este viu şi conştient.

2. Sălaşul în care intră sufletul îndată ce iese din trup şi începe să piardă legătura cu ceea ce noi cunoaştem ca „realitate materială” (fie după moarte, fie într-o experienţă obişnuită „în afara trupului”), nu este nici raiul, nici iadul, ci un sălaş nevăzut, aproape de pământ, care se numeşte în chip felurit: „după moarte” sau „planul Bardo” (Cartea tibetană a morţilor), „lumea spiritelor” (Swedenborg şi spiritismul), „planul astral” (teosofie şi ocultism), „locul de lucrare II” (Monroe) – sau, în limbaj ortodox, lumea văzduhului de sub ceruri unde sălăşuiesc duhurile cele căzute şi sunt lesne lucrătoare în înşelarea oamenilor care să-i ducă la osândire. Aceasta nu este „lumea cealaltă” care îl aşteaptă pe om după moarte, ci doar partea nevăzută a acestei lumi, prin care trebuie să treacă omul pentru a ajunge cu adevărat în lumea „cealaltă” a raiului sau a iadului. Pentru cei care au murit cu adevărat, şi care sunt călăuziţi de îngeri din viaţa pământească, acesta este sălaşul unde începe Judecata particulară, la „vămile văzduhului”, unde duhurile văzduhului îşi descoperă firea lor cea adevărată şi vrăjmăşia lor faţă de oameni; pentru toţi ceilalţi, acesta este un sălaş al înşelării drăceşti, care se află întru iscusinţa aceloraşi duhuri.

3. Fiinţele cu care se ia legătura în acest sălaş sunt întotdeauna (sau aproape întotdeauna) draci, fie că sunt chemaţi prin mediumuri sau alte practici oculte, fie că se întâlnesc în experienţe „în afara trupului”. Aceia nu sunt îngeri, căci ei sălăşuiesc în rai, iar în acest sălaş se află numai în trecere, ca vestitori ai lui Dumnezeu. Nu sunt suflete ale morţilor, căci acelea sălăşuiesc în rai sau în iad şi prin acest sălaş sunt doar în trecere, îndată după moarte, în calea lor către judecata pentru faptele din această viaţă. Chiar şi cei mai râvnitori părtaşi ai experienţelor „în afara trupului” nu pot rămâne multă vreme în acest sălaş, fără a se pune în primejdia de a se rupe definitiv de trup (moartea), şi chiar în literatura ocultă, asemenea părtaşi se întâlnesc rareori unii cu alţii, după cum se relatează.

4. Nu trebuie să se aibă încredere în experienţele din acest sălaş, şi de bunăseamă, acestea nu trebuie să fie socotite după „însemnătatea lor aparentă”. Chiar cei care au o pregătire temeinică în învăţătura creştin- ortodoxă, pot fi înşelaţi cu usurinţă de către duhurile cele căzute ale văzduhului, prin vreo „vedenie” pe care o pot avea. Dar cei care intră în acest sălaş fără să cunoască măcar ceva despre acest sălaş, şi îi primesc „descoperirile” cu încredere, nu sunt nimic mai mult decât victime vrednice de milă ale duhurilor celor căzute.

Se poate pune întrebarea: Ce este cu simţămintele de „pace” şi „desfătare” care par să se vădească aproape întotdeauna în starea din „afara trupului”? Ce este cu vederea „luminii” pe care o văd atât de mulţi? Sunt şi acestea numai înşelări?

Poate, într-un fel, aceste experienţe sunt „fireşti” pentru suflet, atunci când acesta iese din trup. În această lume căzută, trupurile noastre materiale sunt trupuri ale durerii, stricăciunii şi morţii. Când iese din acest trup, sufletul se află de îndată într-o stare mai „firească” pentru el, mai aproape de starea pe care Dumnezeu o plănuieşte pentru el; căci „trupul duhovnicesc” înviat, cu care va vieţui omul în Împărăţia cerului, este mai asemenea cu sufletul decât cu trupul pe care îl cunoaştem pe pământ. Chiar şi trupul cu care a fost zidit Adam, la început avea o fire deosebită de trupul după căderea lui, având mai mare subţirime şi fără pricină de durere sau osteneală.

În acest sens, „pacea” şi „desfătarea” experienţei „în afara trupului” pot fi socotite adevărate, iar nu o înşelare. Cu toate astea, înşelarea pătrunde în clipa în care omul începe să socotească aceste simţăminte „fireşti” ca pe ceva „spiritual” – ca şi cum această pace a împăcării cu Dumnezeu, şi „desfătarea” ar fi adevărata dezmierdare duhovnicească a raiului. De fapt, oamenii socotesc în felul acesta experienţele lor „în afara trupului” şi pe cele de „după moarte”, din pricina lipsei lor de experienţă duhovnicească adevărată şi a lipsei de cunoaştere. Că aceasta este o greşeală, se poate vedea din faptul că până şi necredincioşii cei mai nepricepuţi au aceeaşi trăire de desfătare când „mor”. Am văzut deja aceasta într-un capitol anterior în cazul hindusului, ateului şi sinucigasului. Un alt exemplu uimitor este acela al romancierului britanic agnostic Somerset Maugham, care, atunci când a avut o scurtă experienţă a „morţii”, chiar înainte de moartea sa adevărată, la vârsta de 80 de ani, a văzut mai întâi o lumină care se aprindea tot mai tare şi a avut „cel mai puternic simţământ de eliberare”, după cum a spus cu cuvintele sale (vezi Allen Spreggett, Starea nemuririi, New American Library, New York, 1974, pag. 73). Această experienţă nu a fost nici în cea mai mică măsură duhovnicească; a fost doar o trăire „firească” într-o viaţă care s-a sfârşit în necredinţă.

Prin urmare, ca experienţă a simţurilor ori ca una „firească”, s-ar părea că moartea este într-adevăr desfătătoare. Această desfătare poate fi trăită la fel de către cineva a cărui conştiinţă este curată înaintea lui Dumnezeu, cât şi de către cineva care nu este adânc pătruns de credinţa în Dumnezeu şi nici în viaţa cea veşnică, şi de aceea, conştiinţa lui nu pricepe cum nu i-a fost bineplăcut lui Dumnezeu în vremea vieţii sale. După cum bine a zis un scriitor, o „moarte năprasnică” este trăită doar de către „cei care ştiu că Dumnezeu există, şi totuşi şi-au trăit viaţa ca şi cum El nu ar exista”37 – adică, de către cei a căror conştiinţă îi chinuiesc şi îşi liniştesc durerea prin „desfătarea” firească a morţii trupeşti. Deci, deosebirea dintre credincioşi şi necredincioşi nu se vădeşte în clipa morţii, ci mai târziu, la judecata particulară. „Desfătarea” morţii poate fi destul de adevărată, dar nu are o legătură necesară cu soarta veşnică a sufletului, care, poate fi foarte bine una de chinuire.

Cu mult mai adevărată este vederea „luminii”. Aceasta poate fi şi ceva cu adevărat firesc – o reflectare a adevăratei stări de lumină pentru care a fost zidit omul. Dacă-i aşa, este totuşi o mare greşeală să i se dea înţeles „duhovnicesc”, aşa cum procedează întotdeauna cei care nu au experienţă duhovnicească.

 Literatura ascetică ortodoxă este plină de atenţionări împotriva încrederii în orice fel de „lumină” care ar putea să i se arate cuiva. Şi când cineva începe să socotească o astfel de lumină că este „înger” sau chiar „Hristos”, este limpede că omul acela a căzut în înşelare, alcătuindu-şi o „realitate” din propria sa închipuire, chiar înainte ca duhurile cele căzute să-şi fi început lucrarea de înşelare.

Este de asemenea „firesc” pentru sufletul ieşit din trup, să aibă o conştiinţă înaltă a realităţii şi să pună în lucrare ceea ce se numeşte acum „percepţie extra-senzorială” (ESP). Este un fapt limpede, prezentat atât în literatura ortodoxă cât şi în cercetările ştiinţifice moderne, că sufletul, chiar şi după „moarte” (şi adesea chiar înaintea morţii) vede lucruri pe care cei din preajma lui nu le văd, ştie când cineva de la mare depărtare moare, etc. Se poate vedea o oglindire a acestui fapt în experienţa Dr. Moody, pe care el o numeşte „viziunea cunoaşterii”, când sufletul pare să aibă o „iluminare” şi să vadă „toate cunoştinţele” în faţa sa (Consideraţii asupra vieţii după viaţă, pag. 9-14). Sf. Bonifatie descrie experienţa „călugărului de la Wenlock”, pe care a avut-o îndată după moarte, în chipul acesta: „S-a simţit ca un om care vede şi este foarte treaz, ai cărui ochi fuseseră învăluiţi de un înveliş gros, şi apoi, învelişul s-a ridicat fără veste, şi toate cele ce mai înainte erau nevăzute, ascunse şi necunoscute, s-au făcut foarte limpezi. Aşa şi cu el, când învelisul trupului a fost dat la o parte, lumea întreagă părea să fi fost adusă înaintea ochilor lui, aşa încât, într-o singură privire cuprindea toate părţile pământului şi toate mările şi popoarele” (Emerton, Scrisorile Sf. Bonifatie, pag. 25).

Unele suflete par să aibă o subţirime firească mai mare a simţurilor la aceste experienţe, chiar şi atunci când se află în trup. Sf. Grigorie cel Mare socoteşte că „uneori, sufletele pot prevedea viitorul printr-o putere ascuţită proprie”, care este opusă acelora care proorocesc viitorul prin descoperirea lui Dumnezeu (Dialoguri, IV, 27, pag. 219). Dar aceste „mediumuri” cad în înşelare întotdeauna, când încep să socotească ori să-şi sporească acest dar, care poate fi folosit cum se cuvine, numai de către persoanele de o mare sfinţenie şi (de bună seamă) de credinţă ortodoxă. „Mediumul” american Edgar Cayce este un exemplu de cădere în înşelare din pricina acestei „percepţii extra-senzoriale” (ESP): îndată ce a descoperit că are acest dar de a pune diagnostic corect în stare de transă, a început să aibă încredere în toate veştile primite în această stare şi a sfârşit prin a izbuti să proorocească viitorul (făcând uneori greşeli impresionante, ca aceea cu cataclismul care nu a avut loc în 1969, pe coasta de apus), oferind scrieri astrologice şi prezentând „vieţile trecute” ale oamenilor din „Atlantida”, Egiptul antic şi din alte locuri.

Trăirile „fireşti” ale sufletului, când acesta este foarte simţitor, sau este ieşit din trup – fie că acestea ar fi experienţe ale „păcii” şi desfătării, luminii, sau ale „percepţiei extrasenzoriale” – sunt numai „materia primă” a conştiinţei înalte a sufletului, dar oferă (trebuie să o spunem din nou) foarte puţine cunoştinţe adevărate despre starea sufletului după moarte, şi foarte adesea îl duc pe om spre socotinţe neîntemeiate despre „lumea cealaltă”, ca şi spre legătura nemijlocită cu duhurile cele căzute al căror sălaş este acesta. Toate aceste experienţe au loc în lumea „astrală” şi nu au nimic duhovnicesc ori ceresc, nici măcar atunci când trăirea este adevărată, tălmăcirile acestora nu trebuie să se bucure de încredere.

5. Chiar prin firea lucrurilor, nu se poate dobândi o cunoaştere adevărată a sălaşului din văzduh al duhurilor şi a lucrurilor care se petrec acolo numai prin experienţă.

Lăudăroşenia tuturor laturilor ocultismului, că informaţiile lor sunt sigure pentru că se bazează pe „experienţă”, este de bună seamă punctul slab de neocolit al tuturor „cunoştinţelor” oculte. Pentru că aceste experienţe au loc în văzduh şi sunt săvârşite de draci cu scopul de bază de a înşela şi a pierde sufletele oamenilor, ele sunt mai degrabă legate de înşelare chiar prin firea lor, dacă ţinem seama de faptul că omul, simţindu-se străin în acest sălaş, niciodată nu-l poate cunoaşte pe deplin şi nu poate fi sigur de adevărul lui, aşa cum poate fi sigur de adevărul lumii materiale. Doctrina budistă (după cum este arătată în Cartea tibetană a morţilor) este, de bună seamă, adevărată când vorbeşte despre firea înşelătoare a arătărilor din „planul Bardo”; dar este greşită când socoteşte, numai pe baza experienţei trăite, că nu se află nici un fel de adevăr obiectiv dincolo de aceste arătări. Adevărul despre sălaşul nevăzut nu poate fi cunoscut, adică ce este acesta cu adevărat, dacă nu se poate descoperi de către un izvor din afara lui sau mai presus de el.

Cercetarea contemporană a acestui sălaş prin mijloace de experimentare personală şi/sau „ştiinţifică” este, din anumite cauze, mărginită la un rezultat cu concluzii greşite şi înşelătoare. Aproape toţi cercetătorii contemporani primesc sau cel puţin sunt de partea teoriilor oculte cu privire la acest sălaş, numai din pricină că se bazează pe experienţă, care este şi baza ştiinţei. Dar „experienţa” din lumea materială este ceva destul de deosebit de „experienţa” din sălaşul din văzduh. Materia primă care se experimentează şi se cercetează într-un caz este „neutră”, din punct de vedere moral, şi se poate cerceta cu obiectivitate şi se poate verifica de alţii. Dar în celălalt caz, „materia primă” este ascunsă, foarte greu de priceput, şi în multe cazuri are voie proprie – voia de a-l înşela pe cercetător. Pentru această pricină, cercetările profunde ale Dr. Moody, Dr. Crookall, ale doctorilor Osis şi Haraldsson şi Dr. Kubler-Ross, ajung aproape inevitabil să fie folosite pentru a răspândi idei oculte, care reprezintă ideile „fireşti” ce se pot deduce dintr-o cercetare a sălaşului aerial ocult. Acest domeniu ocult poate fi lămurit numai cu ideea (care este foarte rară astăzi) că există un adevăr descoperit, care se află deasupra tuturor experienţelor. Astfel firea lui poate fi recunoscută şi se poate face o deosebire între acest sălaş de jos şi sălaşul înalt al cerului.

********************

S-a cuvenit să dedicăm acest capitol lung experienţelor din „afara trupului” pentru a lămuri cât se poate de bine firea experienţelor care li se întâmplă acum unui mare număr de oameni obişnuiţi, nu numai mediumuri şi ocultişti. (În concluzia acestei cărţi vom încerca să lămurim de ce asemenea experienţe au ajuns să fie astăzi atât de obişnuite). Este destul de limpede că aceste experienţe sunt adevărate şi nu se pot socoti „halucinaţii”. Dar este la fel de limpede că aceste experienţe nu sunt duhovniceşti, iar încercările, acelora care au trecut prin ele, de a le socoti ca fiind „experienţe duhovniceşti” care descoperă firea cea adevărată a vieţii de după moarte şi starea cea de pe urmă a sufletului – slujesc numai pentru a spori nelămurirea omenirii contemporane şi descoperă cât de departe este conştiinţa acesteia de adevărata cunoaştere şi experienţă duhovnicească.

Pentru a vedea aceasta mai bine, vom cerceta câteva cazuri de experienţe adevărate din cealaltă lume – lumea veşnică a raiului care este deschisă omului numai prin voia lui Dumnezeu, şi care este foarte deosebită de sălaşul din văzduh pe care l-am analizat aici, care este doar o parte a acestei lumi, care va avea un sfârşit.

NOTĂ ASUPRA „REÎNCARNĂRII”

Printre ideile oculte care sunt acum larg discutate şi sunt uneori acceptate de către cei care au experienţe „în afara trupului” şi „după moarte”, şi chiar de către oameni de ştiinţă, este reîncarnarea: că sufletul după moarte nu trece prin judecata particulară ca să sălăşuiască apoi în rai sau în iad, aşteptând învierea trupului şi Judecata de Apoi, ci (după o şedere mai lungă sau mai scurtă în „planul astral”) se întoarce pe pământ şi intră într-un trup nou, fie al unui animal fie al unui alt om.

Această părere a fost larg răspândită în antichitatea păgână din apus, înainte de a fi înlocuită de învăţătura creştină. Dar răspândirea ei de astăzi se datoreşte în mare măsură înrâuririi hinduismului şi budismului, unde este încuviinţată în chip obişnuit. Astăzi această părere este de obicei „umanizată”, prin aceea că oamenii socotesc că în „vieţile anterioare” au fost oameni, în vreme ce există o părere mai obişnuită printre hinduşi cât şi printre budişti şi printre grecii şi romanii antici, potrivit căreia este destul de rar să dobândeşti „încarnarea” ca om, şi că majoritatea „încarnărilor” de astăzi sunt ca animale, insecte şi chiar plante.

Cei ce cred în această idee, spun că ea lămureşte toate „nedreptăţile” vieţii pământeşti, cât şi toate fricile bolnăvicioase care par să nu se lămurească în nici un chip: dacă cineva se naşte orb sau într-o stare de sărăcie, aceasta este ca o răsplată dreaptă pentru faptele omului dintr-o „viaţă anterioară” (sau, după cum spun hinduşii şi budiştii, din pricina „karmei rele” a individului); dacă cuiva îi este frică de apă, aceasta este din pricina faptului că acela s-a înecat într-o „viaţă anterioară”.

Cei ce cred în reîncarnare nu au o filosofie întreagă despre originea şi menirea sufletului, şi nici un fel de mărturie convingătoare pentru a-şi sprijini teoria; principalele lor puncte de atracţie sunt de suprafaţă: să aducă aşa-zisa „dreptate” pe pământ, să lămurească unele ascunzişuri spiritiste, şi să dea un oarecare chip „nemuririi” pentru cei care nu sunt creştini.

Cu toate acestea, la o cercetare mai adâncă, teoria reîncarnării nu dă nici o lămurire adevărată a nedreptăţilor: dacă suferă în această viaţă pentru păcatele şi greşelile dintr-o altă viaţă, pe care nu şi-o poate aminti, şi pentru care (dacă cineva a fost „mai înainte” animal), acela nu poate fi făcut răspunzător, şi dacă (potrivit doctrinei budiste) chiar nu există nici o „individualitate” care supravieţuieşte de la o „încarnare” la alta, şi greşelile trecute ale unui individ au fost de fapt ale altuia atunci nu există nici o dreptate care să poată fi recunoscută, ci numai o suferinţă oarbă pentru păcate pe care nu le-a săvârşit şi pentru care nu este răspunzător. Învăţătura creştină despre căderea lui Adam, care este pricina tuturor păcatelor lumii, dă o lămurire cu mult mai bună pentru nedreptăţile din lume; şi descoperirea creştină despre dreptatea desăvârşită a lui Dumnezeu în judecata Sa asupra oamenilor pentru viaţa veşnică din rai sau iad, arată nesocotinţa dobândirii „dreptăţii” prin „reîncarnări” succesive în această lume.

În ultimele decenii, ideea reîncarnării a dobândit o mare popularitate în lumea apuseană, şi există numeroase împrejurări care sugerează „amintiri” din „vieţile trecute”. Mulţi oameni se întorc din experienţele „în afara trupului” crezând că aceste experienţe sugerează sau insuflă ideea reîncarnării. Ce trebuie să credem noi despre aceste situaţii?

Trebuie să observăm că foarte puţine din aceste împrejurări aduc „mărturia” care este ceva mai mult decât o întâmplare nedesluşită, şi ar putea cu uşurinţă să fie alcătuirea simplei închipuiri: un copil se naşte cu un semn pe gât, şi pe urmă „îşi aminteste” că a fost spânzurat ca hoţ de cai într-o „viaţă anterioară”; o persoană se teme de înălţimi, şi atunci „îşi aminteşte” că în „viaţa trecută” a murit din pricina căderii; şi altele asemenea. Tendinţa omenească firească spre închipuire aduce astfel de situaţii fără de folos, ca „mărturie” a reîncarnării.

Cu toate acestea, în multe cazuri, asemenea „vieţi anterioare” au fost descoperite prin tehnica hipnozei, cunoscută ca „hipnoză regresivă”, care a dat de multe ori rezultate uimitoare în amintirea întâmplărilor de mult uitate de mintea conştientă, chiar cu mult înaintea copilăriei, în trecut. Hipnotizatorul duce o persoană „înapoi” la copilărie şi apoi întreabă: „Ce poţi să spui mai înainte de aceasta? Adesea, în astfel de cazuri, o persoană îşi va „aminti” propria „moarte” sau chiar o întreagă viaţă diferită. Ce trebuie să credem despre asemenea amintiri?

Hipnotizatorii bine pregătiţi vor recunoaşte capcanele „hipnozei regresive”. Dr. Arthur C. Hastings, din California, specialist în psihologia comunicării, observă că lucrul cel mai limpede care se întâmplă sub hipnoză este acela că individul hipnotizat este foarte deschis oricărei sugestii ascunse, inconştiente, nespuse, cât şi celor verbale ale hipnotizatorului. Dacă le ceri să meargă la o viaţă trecută, şi ei nu au o viaţă trecută, ei vor închipui una pentru tine! Dacă le sugerezi că au văzut o farfurie zburătoare, ei cred că au văzut o farfurie zburătoare.38 Un hipnotizator din Chicago, Dr. Larry Garrett, care a făcut el însuşi vreo 500 de regresii hipnotice, socoteşte că aceste regresii, adesea nu prezintă acurateţe, chiar şi atunci când este o chestiune de amintire a vreunei întâmplări trecute din această viaţă: „De multe ori, dintr-o minte dornică de a fi pe plac, oamenii născocesc lucruri, închipuiri, vise, lucruri ca acestea... Oricine se află în stare de hipnoză şi face orice fel de regresie, va descoperi că de multe ori oamenii au o imaginaţie atât de vie, încât aceştia vor sta acolo şi vor face tot felul de lucruri, doar ca să facă pe plac hipnotizarorului” (Capătul realităţii, pag. 91-92).

Un alt cercetător al acestei probleme scrie: „Această metodă este plină de întâmplări neprevăzute, cea mai primejdioasă este înclinarea inconştientă către închipuiri zguduitoare. Urmarea celor ce ies la iveală în stare de hipnoză, poate fi un vis de felul existenţei anterioare, pe care subiectul şi-ar fi dorit să o trăiască sau crede, fie că este bine ori nu, că a trăit-o cu adevărat... Un psiholog a iniţiat un număr de subiecţi hipnotizaţi să-şi amintească o existenţă anterioară, şi toţi au făcut-o, fără excepţie. Unele dintre aceste relatări erau pline de amănunte vii şi păreau convingătoare... Cu toate astea, când psihologul i-a hipnotizat din nou, în transă, aceia au fost în stare să urmeze fiecare amănunt din relatările existenţei precedente până la vreo sursă corespunzătoare – o persoană pe care o cunoscuseră în copilărie, întâmplări dintr-un roman pe care îl citiseră sau din filme pe care le văzuseră cu ani în urmă, şi aşa mai departe.”39

Dar ce spuneţi despre acele cazuri, care au fost mediatizate mult în ultima vreme, în care există „mărturia obiectivă” a „vreunei vieţi anterioare” a cuiva – în care persoana îşi „aminteşte” amănunte despre timp şi locuri, care nu-i stăteau aceleia în putinţă să le cunoască, şi care pot fi verificate prin documente istorice?

Astfel de cazuri par foarte convingătoare acelora care sunt deja înclinaţi să creadă în reîncarnare, dar acest fel de „mărturie” nu este deosebit de veştile obişnuite spuse de „spirite” în şedinţele de spiritism (care pot fi de asemenea foarte uimitoare), şi nu se află nici o pricină de a socoti că sursa este deosebită. Dacă spiritele de la şedinţele de spiritism sunt în chip limpede draci, atunci veştile cu privire la „vieţile anterioare” pot fi de asemenea aduse de draci. În amândouă situaţiile, scopul este acelaşi: să-i tulbure pe oameni cu o arătare uimitoare a cunoştinţelor ce par „supranaturale”, şi astfel să-i înşele cu privire la firea adevărată a vieţii de după moarte, şi să-i lase nepregătiţi pentru aceasta din punct de vedere duhovniceşte.

În general, chiar şi ocultiştii care cred în general în ideea reîncarnării, socotesc că „mărturia” reîncarnării poate fi tâlcuită în chipuri felurite. Un american care a făcut mare popularitate ideilor oculte, crede că „cele mai multe întâmplări care aduc mărturia reîncarnării, ar putea fi cazuri de îndrăcire.40 „Îndrăcirea”, potrivit unor asemenea ocultişti, are loc atunci când o persoană „moartă” ia în stăpânire un trup viu şi atunci personalitatea aceluia împreună cu însuşirile sale par să se schimbe, dând astfel părerea că individul este stăpânit de însuşirile „vieţii sale anterioare”. De bună seamă, acele fiinţe care „stăpânesc” oameni sunt draci, fără să aibă însemnătate măsura în care se prefac că sunt suflete ale morţilor. Renumita carte recentă, Douăzeci de cazuri sugestive de reîncarnare de Dr. Ian Stevenson pare, într-adevăr, să fie o colecţie de cazuri de astfel de „stăpânire”.

Biserica creştină timpurie a combătut ideea reîncarnării, care a pătruns în lumea creştină prin teoriile orientale, cum ar fi cele ale maniheilor. Teoria falsă a lui Origen a „pre-existenţei sufletelor” a fost legată îndeaproape de aceste teorii, şi la Sinodul V ecumenic de la Constantinopol, din anul 553, a fost combătută cu tărie, iar susţinătorii ei au fost anatemizaţi. Mulţi Părinţi ai Bisericii au scris împotriva acestei teorii; de remarcat sunt Sf. Ambrozie al Milanului în Apus (Despre credinţa în înviere, cartea a II-a), Sf. Grigorie de Nissa în Răsărit (Despre suflet şi reînviere), şi alţii.

Pentru creştinii ortodocşi de astăzi, care sunt înclinaţi să creadă în această idee, sau care îşi pun întrebări despre presupusa „mărturie”, poate că este destul să cugete asupra a trei dogme creştine de bază, care alungă desăvârşit tocmai putinţa reîncarnării:

1. Învierea trupului. Hristos S-a ridicat din morţi cu acelaşi trup cu care a omorât moartea tuturor oamenilor şi S-a făcut cel dintâi rod al tuturor oamenilor, ale căror trupuri vor fi de asemenea înviate în cea din urmă zi pentru a se uni cu sufletele lor, pentru a trăi veşnic în rai sau în iad, potrivit judecăţii celei drepte a lui Dumnezeu pentru viaţa lor de pe pământ. Acest trup înviat, ca acela al lui Hristos, va fi deosebit de trupurile noastre cele pământeşti, în sensul că va avea mai mare subţirime şi va fi mai asemănător firii celei îngereşti, fără de care nu ar putea sălăşui în Împărăţia cerului, unde nu se află moarte sau stricăciune. Şi totuşi, va fi acelaşi trup, restaurat în chip minunat şi pregătit pentru viaţa veşnică de către Dumnezeu, aşa cum a văzut Iezechiel în vedenia sa cu „oasele cele uscate” (Iezechiel 37, 1-14). În cer, cei răscumpăraţi se vor recunoaşte unii pe alţii. Trupul este astfel o parte nedespărţită a întregii persoane care va trăi veşnic, şi ideea mai multor trupuri care sunt ale aceleiaşi persoane se împotriveşte însăşi firii Împărăţiei cerului, pe care Dumnezeu a pregătit-o pentru cei care Îl iubesc.

2. Răscumpărarea noastră de către Iisus Hristos. Dumnezeu a luat trup şi prin viaţa Lui, prin suferinţa şi moartea pe Cruce ne-a răscumpărat de sub robia păcatului şi a morţii. Prin Biserica Lui, noi suntem mântuiţi şi pregătiţi pentru Împărăţia cerului, fără să mai suferim vreo „osândire” pentru călcările legii din trecut. Dar potrivit ideii reîncarnării, dacă cineva este „mântuit” în întregime, aceasta se întâmplă numai după multe vieţi în care şi-a şters urmările păcatelor. Aceasta este legalitatea rece şi tristă a religiilor păgâne, care a fost înlăturată în întregime prin jertfa lui Hristos pe Cruce; tâlharul de la dreapta Lui a primit mântuirea într-o clipă, prin credinţa în Fiul lui Dumnezeu, „karma rea” a păcatelor lui fiind ştearsă prin harul lui Dumnezeu.

3. Judecata. Şi precum este rânduit oamenilor o dată să moară,iar după aceea să fie judecata (Evrei 9, 27). Viaţa oamenilor este o perioadă de judecată individuală şi precisă, după care nu mai există „a doua şansă”, ci numai judecata lui Dumnezeu (care este atât dreaptă cât şi milostivă), pentru om, potrivit stării sufletului său, când viaţa aceasta a luat sfârşit.

În aceste trei dogme descoperirea creştină este foarte desluşită şi de neschimbat, împotrivitoare religiilor păgâne care nu cred nici în înviere, nici în răscumpărare şi nu au limpezime asupra judecăţii şi vieţii viitoare. Singurul răspuns la toate presupusele experienţe sau amintiri ale „vieţilor anterioare” este în chip limpede, învăţătura creştină curată despre firea vieţii omeneşti, şi legăturile lui Dumnezeu cu oamenii.

CAPITOLUL VIII

Experienţele creştine adevărate ale raiului

1. „Locul lucrărilor” raiului şi iadului

Am văzut acum, în numeroase relatări ale Sfinţilor Părinţi cât şi în Vieţile sfinţilor, că după moarte, sufletul intră îndată în sălaşul din văzduh de sub cer, ale cărui însuşiri le-am arătat în amănunt. Am văzut, de asemenea că, după ce trupul a murit cu adevărat, iar sufletul a rupt legătura cu lucrurile cele pământeşti, înălţarea sufletului prin acest sălaş al văzduhului este descrisă ca un urcuş prin vămi, unde începe Judecata particulară, pentru a hotărî care sunt însuşirile potrivite pentru sălăşuirea sufletelor în rai. Acele suflete care se dovedesc vinovate pentru păcate nepocăite, sunt aruncate în adânc, în iad, de către duhurile cele căzute; acelea care trec biruitoare prin judecăţile vămilor, urcă slobod, purtate de către îngeri spre cer.

Ce este raiul? Unde se află el? Este raiul un loc? Se află acesta „sus”?

 Aşa cum se întâmplă şi cu toate problemele privitoare la viaţa după moarte, nu ar trebui să punem asemenea întrebări din simplă iscodire, ci numai pentru a pricepe mai bine învăţătura despre acest subiect, pe care ne-a împărtăşit-o Biserica. Şi pentru a scăpa de întunecimea pe care o pot pricinui ideile moderne şi unele experienţe mediumnice chiar şi creştinilor ortodocşi.

Se întâmplă astfel că problema „localizării” raiului (şi iadului) este înţeleasă greşit în foarte mare măsură în vremurile moderne. Doar cu câţiva ani în urmă, dictatorul sovietic Hruşciov râdea de oamenii religioşi, care încă mai credeau în rai, căci el trimisese „cosmonauţi” în spaţiu şi aceia nu l-au văzut.

De bună seamă, nici un creştin care are dreaptă judecată, nu crede în strâmbătura ateistă a unui rai „în cer”, deşi sunt unii protestanţi necunoscători, care aşezau raiul într-o galaxie sau constelaţie îndepărtată. Întreaga lume văzută este căzută şi stricată, şi nu se află nici un loc în ea pentru raiul cel nevăzut al lui Dumnezeu, care este un adevăr duhovnicesc iar nu material. Dar mulţi creştini, pentru a scăpa de batjocura necredincioşilor şi pentru a ocoli chiar şi cea mai mică întinare a vreunei concepţii materialiste, au ajuns la capătul opus şi spun că raiul nu se află „nicăieri”. Printre romano-catolici şi protestanţi există explicaţii nefireşti, care spun că raiul este „o stare nu un loc”, că „sus” este doar o metaforă, că Înălţarea lui Hristos (Luca 24, 50; Fapte 1, 9-11) nu a fost cu adevărat o „înălţare”, ci numai o schimbare de stare.

Urmarea unor asemenea explicaţii este că raiul şi iadul ajung nişte concepţii foarte nedesluşite şi fără limpezime, şi adevăratul sens al lor începe să se piardă – cu urmări pierzătoare pentru viaţa creştină, căci acestea sunt tocmai adevărurile către care se călăuzeşte întreaga noastră viaţă pământească.

Toate aceste lămuriri, potrivit episcopului Ignatie Brianceaninov, se bazează pe ideea neadevărată a filosofului modern Descartes, că tot ceea ce nu este material este „spirit pur” şi nu este mărginit de timp şi spaţiu. Aceasta nu este învăţătura Bisericii Ortodoxe. Episcopul Ignatie scrie: „Închipuirea lui Descartes cu privire la libertatea duhurilor în spaţiu şi timp este o prostie hotărâtă. Tot ceea ce este mărginit depinde de spaţiu în mod necesar” (vol. III, pag. 312). „Numeroasele citate pe care le-am dat mai sus din cărţile de cult şi lucrările Părinţilor Bisericii Ortodoxe, hotărăsc cu deplină mulţumire problema localizării raiului şi iadului... Cu câtă claritate arată învăţătura Bisericii Ortodoxe de Răsărit că localizarea raiului este în cer, iar localizarea iadului este în măruntaiele pământului” (vol. III, pag. 308-309); sublinierea aparţine Episcopului Ignatie. Vom arăta aici numai cum trebuie tâlcuită această învăţătură.

De bună seamă că este adevărat, după cum arată numeroasele citate ale Episcopului Ignatie, că toate izvoarele ortodoxe – Sfânta Scriptură, sfintele slujbe, Vieţile sfinţilor, scrierile Sfinţilor Părinţi – vorbesc despre rai şi cer ca fiind „sus” şi despre iad ca fiind „jos”, sub pământ. Şi este, de asemenea, adevărat faptul că, întrucât îngerii şi sufletele sunt mărginite în spaţiu (după cum am văzut în capitolul de mai sus, „Învăţătura ortodoxă despre îngeri”), acestea toate trebuie să se afle pururea într-un loc oarecare – fie în rai, în iad ori pe pământ. Am citat deja învăţătura Sfântului Ioan Damaschin că atunci „când îngerii se află în cer, nu se află pe pământ, şi când sunt trimişi de Dumnezeu pe pământ, aceştia nu rămân în cer” (Expunere adevărată a credinţei ortodoxe, II, 3, pag. 206), care este aceeaşi învăţătură prezentată mai înainte de Sf. Vasile cel Mare (Despre Duhul Sfânt, cap. 23), Sf. Grigorie Teologul (Învăţături pilduitoare la Cartea lui Iov, Cartea a II-a, 3) şi de către toţi Părinţii Bisericii.

Prin urmare, raiul este cu adevărat un loc, şi acesta este cu adevărat sus din oricare loc de pe pământ, iar iadul este cu adevărat jos, în măruntaiele pământului; dar aceste locuri şi locuitorii lor nu pot fi văzuţi de oameni până când ochii lor duhovniceşti nu sunt deschişi, după cum am văzut mai înainte, cu privire la sălaşul din văzduh. Mai mult, aceste locuri nu se află între „hotarele” sistemului nostru spaţio-temporal: un avion de pasageri nu trece „în chip nevăzut” prin rai, nici un satelit pământesc prin cel de al treilea cer, nici sufletele nu pot să aştepte în iad până la Judecata de Apoi, ca să fie pregătite să ajungă pe pământ. Ele nu se află acolo, ci într-un loc de un fel deosebit, care începe chiar aici, dar se întinde într-o altă direcţie.

Sunt semne, sau cel puţin păreri, despre acest fel al adevărului chiar în experienţa acestei lumi, în fiecare zi. De pildă, existenţa vulcanilor şi a căldurii mari din centrul pământului este socotită de mulţi Sfinţi şi Părinţi ca un semn nemijlocit al existenţei iadului în măruntaiele pământului.41 De bună seamă, iadul nu este „material” în sensul în care curge lava de sub scoarţa pământului, care este materială. Se pare însă că este o „asemănare” între cele două lumi – întâi de toate, o asemănare se poate vedea chiar în firea omului, căruia îi stă în putinţă, în împrejurări oarecare, sau prin voia lui Dumnezeu să înţeleagă cele două feluri de realitate chiar în această viaţă. Oamenii de ştiinţă moderni au ajuns să recunoască faptul că ei nu mai sunt siguri de natura de bază a materiei şi de hotarele ei, şi nici unde se sfârşeşte aceasta şi unde începe realitatea „transcedentală”.

Numeroase întâmplări din Vieţile sfinţilor arată cum acel alt fel al spaţiului „pătrunde” în spaţiul „obişnuit” al acestei lumi. Adesea, de pildă, sufletul unui om care de-abia a murit este văzut ridicându-se la cer, ca atunci când Sf. Benedict a văzut sufletul Sf. Germanus de Capua ridicat la cer de îngeri într-o minge de foc (Sf. Grigorie, Dialoguri, II, 35), sau locuitorii din Afognak au văzut sufletul Sf. Gherman urcându-se într-un stâlp de foc, sau Cuviosul Filaret de Glinak a văzut sufletul Sf. Serafim de Sarov urcând. Proorocul Elisei l-a văzut pe Proorocul Ilie, cum a fost răpit la cer într-un car de foc (III Regi 2, 11). De asemenea, sufletele sunt văzute adesea trecând prin vămi; sunt astfel de împrejurări, mai ales în Viaţa Sf. Nifon de Constantia (23 decembrie) şi a Sf. Columba de Iona – unele dintre aceste întâmplări au fost citate în capitolul despre vămi. În Viaţa Cuviosului Teofil al Kievului, singurul martor al morţii unui om drept, a văzut cum atunci „ceva a străfulgerat în faţa lui şi un curent de aer rece i-a izbit faţa. Dimitrie a privit în sus cu uimire şi a împietrit. În chilie, plafonul a pornit să se ridice iar cerul albastru, ca şi cum şi-ar fi întins braţele, se pregătea să primească sufletul sfânt al celui drept care murea.”42

Nu trebuie să iscodim, dincolo de cunoştinţele generale, că raiul şi iadul sunt cu adevărat „locuri”, dar nu locuri din lumea aceasta, din sistemul nostru spaţio-temporal. Aceste „locuri” sunt atât de deosebite de noţiunile noastre pământeşti de „loc”, că ne vom tulbura fără nădejde, dacă încercăm să reconstituim o „geografie” a lor. Unele Vieţi ale sfinţilor arată limpede că „cerurile” se află deasupra „raiului pământesc”; altele arată că sunt cel puţin „trei ceruri” – dar nu este de datoria noastră să aşezăm „hotarele” acestor locuri sau să încercăm să desluşim însuşirile lor. Prin Pronia lui Dumnezeu ne sunt dăruite asemenea descrieri pentru a ne însufleţi să luptăm ca să ajungem în aceste locuri, printr-o viaţă şi moarte creştină – iar nu pentru a ne folosi de chipuri de judecată lumească şi cunoştinţe care nu li se potrivesc. Sf. Ioan Gură de Aur ne aminteste cu dreptate că trebuie să cercetăm în chip potrivit cele ale raiului şi ale iadului: „Vă întrebaţi unde se află iadul; dar de ce trebuie să ştiţi voi asta? Voi trebuie să ştiţi că iadul există, nu unde se află el ascuns... După părerea mea, iadul se află undeva în afara acestei lumi... Nu trebuie să încercăm să aflăm unde se află iadul, ci cum să scăpăm de el” (Omilie la Romani 31, 3-4).

Nu ne este nouă dat să pricepem prea mult despre adevărul celeilalte lumi în această viaţă, deşi cunoaştem destule lucruri pentru a răspunde raţionaliştilor care spun că raiul şi iadul nu se află „nicăieri” şi de aceea nu există, pentru că oamenii nu le pot vedea. Aceste locuri se află cu adevărat „undeva”, şi unii locuitori de pe pământ au fost acolo şi s-au întors ca să povestească despre ele. Dar noi putem vedea aceste locuri când suntem în trup, mai mult prin credinţă decât prin cunoaştere. Căci vedem acum ca prin oglindă, în ghicitură, iar atunci faţă către faţă; acum cunosc în parte, dar atunci voi cunoaşte pe deplin, precum am fost cunoscut şi eu (I Cor. 13, 12).

2. Experienţele creştine ale raiului

Adevăratele experienţe creştine ale raiului poartă pururea aceeaşi pecete a experienţei din altă lume. Cei care au văzut raiul au călătorit pur şi simplu într-un loc ales. Ei au intrat într-o stare duhovnicească aparte. Noi, cei care nu am trăit personal aceste experienţe, trebuie să fim mulţumiţi cu descrierea anumitor însuşiri aparente care, luate împreună, deosebesc aceste experienţe destul de limpede de toate experienţele sălaşului din văzduh, pe care le-am arătat mai sus.

Multe Vieţi ale sfinţilor cuprind descrieri ale sufletelor care intră în rai, ca fiind văzute de pe pământ. În Viaţa Sf. Antonie cel Mare citim: „Oarecând, Antonie şedea în munţi şi privind în sus, a văzut pe cineva ridicându-se la cer, şi o ceată veselă întâmpinându-l. Plin de uimire, el i-a socotit pe aceia o ceată binecuvântată şi s-a rugat ca să afle ce putea să însemne aceea. Şi pe dată, ajunse la el un glas si-i spuse: Acesta este sufletul lui Ammon, călugăr de Nitria, care a dus viaţă pustnicească până la o vârstă înaintată” (Viaţa Sf. Antonie, Eastern Orthodox Books edition, pag. 38).

Avva Serapion a descris astfel moartea Sf. Marcu de Tracia: „Uitându-mă în sus, am văzut sufletul sfântului, care fusese slobozit din legăturile trupului. Mâini de îngeri îl acopereau cu un vesmânt alb strălucitor, şi îl ridicau la cer. Am văzut calea care trecea prin văzduh către cer, şi cerurile deschise. Apoi am văzut hoardele de draci stând pe cale şi am auzit un glas de înger spunând dracilor: «Fii ai întunericului! Fugiţi şi ascundeţi-vă de la faţa luminii dreptăţii!» Sufletul sfânt al lui Marcu a fost ţinut în văzduh vreme de vreun ceas. Apoi s-a auzit glas din cer, grăind către îngeri: «Luaţi-l şi-l aduceţi aici pe cel care i-a făcut pe draci de ocară». Când sufletul sfântului trecuse fără nici o vătămare printre hoardele dracilor şi se apropiase deja de cerul deschis, am văzut ca şi cum ar fi fost o mână întinsă din cer, care primea sufletul cel curat. Apoi această vedenie s-a ascuns de la ochii mei, şi n-am mai văzut nimic” (Vieţile sfinţilor, 5 aprilie).

Din aceste relatări, putem desluşi deja trei însuşiri ale adevăratei experienţe creştine a raiului: este un urcuş; sufletul este purtat de îngeri; este întâmpinat şi primit în rândul locuitorilor raiului.

Experienţele raiului sunt de multe feluri. Uneori un suflet este dus la cer înainte de moarte ca să i se arate minunile lui sau locul care este gătit acolo pentru suflet. Astfel, Sf. Mavra, după ce s-a împotrivit celor două vedenii mincinoase ale duhurilor celor căzute din vremea muceniciei ei (pe care le-am înfăţişat mai sus, ca pildă a ispitelor ce se pot ivi la ceasul morţii), a povestit experienţa care a urmat, cea dăruită de Dumnezeu: „Am văzut şi un al treilea bărbat, foarte frumos la chip; faţa lui strălucea ca soarele. M-a luat de mână, m-a dus sus la cer şi mi-a arătat un tron acoperit cu veşminte albe, şi o cunună, care era cea mai minunată la înfăţişare. Uimită de asemenea frumuseţe, l-am întrebat pe bărbatul care mă dusese sus la cer: Al cui este acesta, Doamne al meu? El mi-a răspuns: «Aceasta este răsplata pentru nevoinţa ta... Dar acum întoarce-te în trupul tău. La ceasul şase din zorii zilei, vor veni îngerii lui Dumnezeu să-ţi ia sufletul ca să ţi-l ducă sus la cer.»”43

Există şi experienţa privirii raiului din afară, ca atunci când întâiul mucenic Sf. Ştefan a văzut cerurile deschise şi pe Fiul Omului stând de-a dreapta lui Dumnezeu (Fapte 7:56). Totuşi, vom cerceta aici numai experienţa obişnuită care se aseamănă cel mai mult cu experienţele de astăzi de „după moarte”: urcuşul la cer, fie la moarte, fie într-o experienţă îngăduită în chip dumnezeiesc, fie că are loc „în” ori „în afara” trupului.

Sf. Salvie de Albi, ierarh al Galiei din veacul al VI-lea, după ce fusese mort cea mai mare parte a zilei, s-a întors la viaţă şi i-a povestit următoarele prietenului său, Sf. Grigorie de Tours:

„Acum patru zile, când mi s-a zguduit chilia şi m-ai văzut zăcând mort, am fost ridicat de doi îngeri şi dus până la cel mai înalt suiş al cerului, până când mi s-a părut că am sub picioare nu numai acest pământ scârbavnic, ci şi soarele şi luna, norii şi stelele. Apoi am fost călăuzit printr-o poartă care strălucea mai puternic decât lumina soarelui şi am intrat într-o clădire unde podeaua întreagă strălucea ca aurul şi argintul. Este cu neputinţă de descris lumina aceea. Locul era plin de mulţime mare de oameni, care nu erau nici bărbaţi nici femei, care se întindeau până departe în toate părţile, că nu se putea vedea capătul. Îngerii mi-au croit cale prin mulţimea de oameni din faţa mea şi am venit la locul spre care se îndreptase privirea noastră, pe când ne aflam departe. Deasupra acestui loc atârna un nor mai strălucitor decât orice lumină şi nu se putea vedea nici soarele, nici luna şi nici stelele. Norul strălucea cu adevărat mai puternic decât toate celelalte, cu strălucire neîmprumutată. Din nor a ieşit un glas, ca glasul multor ape. Păcătos cum sunt, am fost întâmpinat cu mare cinste de fiinţe oarecare, unele îmbrăcate în veşminte preoţeşti iar altele în haine obişnuite. Călăuzele mele mi-au spus că aceştia erau mucenicii şi alţi bărbaţi sfinţi pe care noi îi cinstim aici pe pământ şi cărora ne rugăm cu mare evlavie. Pe când stăteam aici, a suflat spre mine o adiere de o asemenea dulceaţă că, fiind hrănit cu ea nu am mai simţit nevoia să mănânc ori să beau până acum. Apoi am auzit un glas care a spus: «Lăsaţi-l pe bărbatul acesta să se întoarcă în lume căci bisericile noastre au nevoie de el.» Am auzit glasul dar nu am putut să văd cine vorbea. Apoi m-am aruncat cu faţa la pământ şi am plâns. ’Vai, vai, o, Doamne!’ Am zis. ’De ce mi-ai arătat aceste lucruri numai ca să mi le iei iarăşi înapoi?...’ Glasul care îmi vorbise, a spus: «Mergi în pace. Voi veghea asupra ta până când te voi aduce din nou în locul acesta.» Apoi călăuzitorii mei m-au lăsat, iar eu m-am întors prin poarta prin care intrasem, plângând că am plecat.”44

Se mai adaugă şi alte însuşiri însemnate la această experienţă: strălucirea luminii cerului; prezenţa nevăzută a Domnului, al Cărui glas se aude; închinarea sfântului şi frica înaintea Domnului; şi o simţire limpede a harului dumnezeiesc, într-o miresmă de nepovestit. Mai mult, se spune că mulţimile de „oameni” întâlniţi în cer sunt (pe lângă îngerii care călăuzesc sufletele) sufletele mucenicilor şi ale sfinţilor bărbaţi.

Călugărul din Wenlock, după ce a fost ridicat în sus de îngeri şi a trecut prin vămi, „a văzut un loc de o frumuseţe minunată, în care se bucurau de fericire mare mulţime de bărbaţi foarte frumoşi, şi aceia l-au chemat să vină şi să ia parte la fericirea lor, dacă îi era îngăduit. Şi a venit la el o mireasmă de o dulceaţă minunată din respiraţia sufletelor fericiţilor, bucurându-se împreună. Sfinţii îngeri i-au spus că acesta era vestit ca rai al lui Dumnezeu.” Mai departe, „a văzut pereţi care străluceau cu lumină strălucitoare, de o întindere uimitoare şi o înălţime foarte mare. Şi sfinţii îngeri au zis: «Aceasta este cetatea sfântă şi vestită, Ierusalimul din cer, unde sufletele cele sfinte trăiesc întru bucurie veşnică.» El a zis că sufletele acelea şi zidurile acelei cetăţi slăvite... erau de o strălucire atât de orbitoare că ochii lui erau foarte neputincioşi ca să privească la ele” (Scrisorile Sf. Bonifatie, pag. 28-29).

Poate că cea mai întreagă şi uimitoare experienţă a raiului, care se află în literatura creştină, este aceea a Sf. Andrei cel Nebun pentru Hristos din Constantinopol (sec. al IX-lea). Această experienţă a fost scrisă cu cuvintele Sfântului de către prietenul său Nichifor; dăm aici numai câteva fragmente:

Odinioară, pe o iarnă cumplită, când Sf. Andrei zăcea pe strada unei cetăţi mari, fiind îngheţat şi aproape mort, a simţit pe neaşteptate o căldură în lăuntrul său şi a văzut un tânăr minunat cu faţa strălucitoare ca soarele, care l-a călăuzit la rai şi la cel de-al treilea cer. „Prin voia lui Dumnezeu am rămas vreme de două săptămâni într-o vedenie dulce... M-am văzut într-un rai prea frumos şi minunat... Eram uimit în minte şi în inimă de frumuseţea de negrăit a raiului lui Dumnezeu, şi m-am îndulcit cu dulce desfătare umblând prin el. Se aflau acolo mulţimi mari de grădini, pline de copaci înalţi, care îşi legănau vârfurile, care mi-au veselit privirile, iar din ramurile lor venea o puternică mireasmă... aceşti copaci nu se pot asemăna în frumuseţea lor, cu nici un copac de pe pământ... În această grădină erau păsări fără de număr, cu aripi de aur, albe ca zăpada şi de felurite culori. Stăteau pe crengile copacilor din rai şi cântau atât de minunat, încât dulceaţa cântului lor m-a făcut să mă simt cu totul altul... După aceasta m-a cuprins un fel de frică şi mi s-a părut că mă aflam în înaltul cerului. Înaintea mea mergea un tânăr cu faţa strălucitoare ca soarele, îmbrăcat în purpură... Când mergeam pe urmele lui, am văzut o Cruce mare şi minunată, ca un curcubeu, şi în jurul ei stăteau cântăreţi care ardeau ca flăcările şi cântau laude dulci, slăvind pe Domnul Care fusese odinioară răstignit pe Cruce. Tânărul care mergea înaintea mea, venind spre Cruce, a sărutat-o şi mi-a făcut semn ca să o sărut şi eu... Sărutând-o, m-am umplut de o dulceaţă duhovnicească de nepovestit şi am simţit o mireasmă mai puternică decât aceea a raiului. Lăsând Crucea în urmă, m-am uitat în jos şi am văzut dedesubtul meu, ca şi cum ar fi fost adâncul mării... Întorcându-se spre mine, călăuzitorul meu a spus: «Nu te teme, că trebuie să urcăm şi mai sus.»

Şi mi-a dat mâna. Când l-am prins de mână, ne-am şi aflat deasupra celui de-al doilea cer. Acolo am văzut bărbaţi minunaţi, odihna lor şi bucuria desfătării lor, care nu se poate povesti prin cuvinte omeneşti... Şi iată, după aceasta, am urcat deasupra celui de al treilea cer, unde am văzut şi am auzit o mulţime de puteri cereşti lăudând şi slăvind pe Dumnezeu. Am mers până la o perdea care strălucea ca fulgerul, înaintea căreia tineri puternici şi înfricoşători, cu chip de flăcări fioroase... Şi tânărul care mă călăuzea mi-a spus: «Când se va ridica perdeaua, Îl vei vedea pe Stăpânul Hristos. Închină-te înaintea tronului slavei Sale.» Auzind aceasta, m-am bucurat şi m-am cutremurat, căci am fost împresurat de teamă şi de bucurie de negrăit... şi iată, o mână de foc a ridicat perdeaua şi, ca şi Proorocul Isaia, L-am văzut pe Domnul meu, stând pe un scaun înalt şi măreţ şi serafimi stăteau înaintea Lui (Isaia 6, 1-2). Era îmbrăcat într-un veşmânt de purpură; faţa Lui era cu totul prea strălucitoare şi ochii Lui se uitau la mine cu dragoste. Văzând aceasta, m-am simţit foarte mic înaintea Lui, am căzut înaintea Lui, închinându-mă înaintea tronului celui mai strălucitor şi înfricoşător al slavei Sale. Bucuria care m-a cuprins la vederea feţei Sale, nu se poate spune în cuvinte. Chiar şi acum, aducându-mi aminte de această vedenie, mă simt plin de bucurie de negrăit. Am stat cu cutremur înaintea Stăpânului meu... După aceea, toată ceata cea cerească a cântat o laudă prea frumoasă şi de negrăit, şi apoi – nu pot să pricep cum – m-am aflat iarăşi plimbându-mă prin grădina raiului.”45

Când Sf. Andrei s-a gândit că nu o văzuse pe Maica Domnului în cer, un înger i-a spus: „Voiai să o vezi aici pe Împărăteasa Care este mai strălucitoare decât puterile cerului? Ea nu se află aici; a plecat în lumea care se află în mari nevoi, ca să-i ajute pe oameni şi ca să le aline durerea. Ţi-aş fi arătat sfântul ei sălaş, dar acum nu este vreme căci trebuie să te întorci.” Se mai spune iarăşi aici că îngerii şi sfinţii se pot afla numai într-un singur loc într-o vreme oarecare.

Chiar în sec. al XIX-lea, o vedenie ca aceasta a fost văzută de către un ucenic al Bătrânului Paisie Velicikovski, călugărul Teodor de Svir. Spre sfârşitul vieţii sale, acesta a trăit experienţa harului lui Dumnezeu cu mare tărie. La scurtă vreme după o asemenea experienţă, s-a îmbolnăvit şi a stat într-un fel de comă trei ani de zile. Când s-a pornit în el o stare de uimire şi a ieşit din trup, i s-a arătat un oarecare tânăr nevăzut, pe care-l simţea şi-l vedea numai cu simţul inimii; şi tânărul acesta l-a călăuzit pe o cale îngustă spre partea stângă. Părintele Teodor, aşa cum a povestit mai târziu, a avut simţământul că murise, şi a vorbit ca pentru sine: Am murit. Nu ştiu dacă voi fi mântuit ori osândit.

„Eşti mântuit!” i-a spus un glas nevăzut, ca răspuns la gândul său. Şi îndată o putere ca un vârtej aprig l-a smuls şi l-a dus în partea dreaptă.

„Gustă dulceaţa logodnelor raiului pe care o dau acelora care Mă iubesc,” a spus un glas nevăzut. Cu aceste cuvinte, Părintelui Teodor i s-a părut că Mântuitorul şi-a aşezat mâna Lui cea dreaptă pe inima lui şi a fost dus într-un sălaş nespus de minunat, dar unul care era cu totul nevăzut şi de nepovestit în cuvintele limbajului pământesc. De la acest simţământ a trecut la altul şi mai înălţător, şi apoi la al treilea; dar toate aceste simţăminte, aşa cum a spus chiar el, şi le putea aminti numai cu inima, dar nu le putea pricepe cu mintea.

Apoi a văzut ceva ca un templu, şi înăuntru lângă altar, era ceva ca un cort, în care se aflau cinci sau şase bărbaţi. Un glas al minţii i-a spus: Pentru aceşti bărbaţi moartea ta se amână. Vei trăi pentru ei. Apoi i s-a descoperit firea duhovnicească a unor ucenici de-ai săi, şi Domnul i-a descoperit încercările care urmau să tulbure serile zilelor lui... Dar glasul cel dumnezeiesc l-a încredinţat că vasul sufletului său nu va avea de suferit din pricina acestor valuri înverşunate, fiindcă Hristos era călăuzitorul Cel nevăzut.”46

S-ar mai putea cita şi alte experienţe ale raiului din Vieţile sfinţilor şi ale pustnicilor, dar ele nu fac mai mult decât să repete însuşirile care deja s-au arătat aici. Totuşi, va fi plin de învăţăminte – mai ales pentru o asemănare cu experienţele de astăzi de „după moarte” – să arătăm experienţa în cer a unui păcătos modern. Astfel, autorul cărţii „De necrezut pentru mulţi” (a cărui mărturie a fost spusă deja mai sus de câteva ori), după ce a scăpat de dracii vămilor prin mijlocirea Maicii Domnului, a povestit chipul în care, pe când încă era călăuzit de îngerii săi păzitori, „urcam tot mai sus... când am văzut deasupra mea o lumină strălucitoare; mi se părea că semăna a fi lumina soarelui nostru, dar era cu mult mai aprinsă. Este în chip limpede o împărăţie a luminii. Da, cu adevărat o împărăţie, plină de puterea luminii – fiindcă nu se afla nici o umbră în această lumină. ’Dar cum poate exista lumină fără umbră?’ Îndată au ieşit la iveală gândurile mele uimitoare. Şi îndată am fost duşi în câmpul luminii acesteia, şi m-a orbit cu adevărat. Am închis ochii, mi-am dus mâinile la faţă, dar asta nu m-a ajutat, căci mâinile nu-mi făceau umbră. Şi, oricum, ce fel de ocrotire poate însemna aceasta aici?

’Dumnezeul meu, ce este aceasta, ce fel de lumină este aceasta? De ce pentru mine este ca întunericul obişnuit! Nu mă pot uita, şi ca în întuneric, nu pot vedea nimic...’

Această neputinţă de a vedea, de a privi, a sporit în mine teama în faţa necunoscutului, care era cu totul firească în această stare de a mă afla într-o lume necunoscută mie, şi m-am gândit cu tulburare: ’Ce va mai urma? Vom trece îndată de acest loc de lumină, şi există vreo margine, vreun capăt?’

Dar s-a întâmplat ceva deosebit. Cu maiestate, fără mânie, dar cu tărie şi hotărâre, de sus răsunau cuvintele: Nu-i gata! şi după aceea... urmă o oprire neaşteptată a urcuşului nostru rapid – am început să coborâm repede” (pag. 26-27).

În această experienţă, însuşirea luminii raiului este mai limpede: este de un asemenea chip că nu poate fi îndurată de cineva care nu este pregătit pentru aceasta prin viaţa creştină de nevoinţă, aşa cum au îndurat Sfinţii Salvie şi Andrei.

3. Însuşirile adevăratei experienţe a raiului

Să rezumăm acum principalele însuşiri ale acestor experienţe adevărate ale raiului şi să vedem cum se deosebesc acestea de experienţele lumii văzduhului, aşa cum au fost descrise în capitolele anterioare.

1. Adevărata experienţă a raiului are loc în chip neschimbat la sfârşitul unei căi de urcuş, de obicei prin vămi (dacă sufletul are nişte „vămi” de plătit acolo). În experienţele de astăzi din „afara trupului” şi de „după moarte”, pe de o parte, vămile şi dracii lor nu sunt întâlniţi niciodată şi numai întâmplător este relatată o cale de urcuş.

2. Sufletul este întotdeauna călăuzit spre rai de către unul sau mai mulţi îngeri, şi niciodată nu „hoinăreşte” prin el, nici nu merge după voia lui ori după puterea pricinuitoare. De bună seamă că aceasta este una dintre cele mai uimitoare deosebiri între experienţele adevărate ale raiului şi experienţele de astăzi ale penticostalilor şi ale altora, care relatează experienţe de „după moarte” ale „raiului” şi „cerului”: ultimele sunt de fapt la fel cu experienţele laice şi chiar ateiste ale „raiului”, după cum am văzut deja, în afară de amănuntele neînsemnate de interpretare, care se pot săvârşi cu usurinţă de către închipuirea omului în „planul astral”; dar niciodată în asemenea experienţe, sufletul nu este cu adevărat călăuzit de îngeri. Sf. Ioan Gură de Aur scrie despre aceasta, atunci când tâlcuieşte textul de la Luca 16, 19-31: „Atunci Lazăr a fost dus de îngeri, dar sufletul celuilalt (al omului bogat) a fost luat de oarecare puteri înfricoşătoare care, poate că pentru aceasta au fost trimise. Căci sufletul, prin el însuşi nu poate să plece către viaţa aceea, pentru că nu este cu putinţă. Dacă noi, mergând dintr-un oraş în altul avem nevoie de un călăuzitor, cu atât mai mult sufletul va avea nevoie de călăuzitori, când va fi scos din trup şi va fi înfăţişat pentru viaţa viitoare.”47

Într-adevăr, această problemă poate fi socotită ca una dintre pietrele de încercare ale experienţei adevărate a raiului. În experienţele de astăzi, sufletului i se oferă cel mai adesea alegerea de a rămâne în „rai” sau de a se întoarce pe pământ; pe când experienţa adevărată a raiului nu se petrece prin alegerea omului, ci numai la porunca lui Dumnezeu, împlinită prin îngerii Săi. Experienţa obişnuită a raiului „în afara trupului” din zilele noastre, nu are nevoie de nici o călăuză, căci aceasta are loc chiar aici, în aer, deasupra noastră, încă în această lume; în vreme ce îngerii călăuzitori sunt de trebuinţă, dacă experienţa are loc în afara acestei lumi, într-o lume de un chip deosebit, unde sufletul nostru nu poate merge de unul singur. (Asta nu înseamnă că dracii nu se pot preface şi în „îngeri călăuzitori”, dar ei rareori par să facă aceasta în experienţele de astăzi).

3. Experienţa are loc în lumină strălucitoare, şi este însoţită de semne limpezi ale harului lui Dumnezeu, mai ales de o mireasmă minunată. Este adevărat, asemenea semne se arată şi în unele experienţe de „după moarte” de astăzi, dar există o deosebire de bază între ele, care cu greu se poate vădi. Experienţele de astăzi sunt fără adâncime, chiar pe treapta simţurilor; nimic nu le deosebeşte de experienţele asemănătoare ale necredincioşilor, în afară de chipurile creştine pe care le vede (sau le adaugă) cel ce trece prin această experienţă. Astea nu sunt nimic mai mult decât experienţa firească de desfătare din starea din „afara trupului”, cu un înveliş subţire de „creştinism”. (Poate, de asemenea, în unele dintre aceste experienţe, duhurile căzute adaugă înşelările lor pentru a-l amăgi pe cel care cercetează acestea şi pentru a-i stârni mândria şi a-i întări ideea sa de suprafaţă despre creştinism; dar aici nu este nevoie să socotim acestea) Pe de altă parte, în adevăratele experienţe creştine, adâncimea experienţei creştine este întărită de adevărate arătări minunate: Sf. Salvie a fost atât de „hrănit” de mireasmă că nu i-a mai trebuit nici mâncare, nici băutură, mai mult de trei zile, şi mireasma a dispărut şi limba a început să-l doară şi s-a umflat numai în clipa când a povestit întâmplarea; Sf. Andrei a fost mort vreme de două săptămâni; K. Uekskuell a fost în „moarte clinică” vreme de 36 de ore. Suntem siguri că în experienţele de astăzi există uneori „vindecări minunate” dintr-o moarte apropiată sau aparentă, dar niciodată nu este ceva la fel de uimitor ca întâmplările de mai sus, şi niciodată nu este ceva care să arate că cei care au avut asemenea experienţe, au văzut de fapt raiul ca ceva ce se împotriveşte unei înfăţişări atrăgătoare, din sălaşul care se află în „afara trupului” („planul astral”). Deosebirea dintre experienţele de astăzi şi adevărata experienţă a raiului este la fel ca şi deosebirea dintre „creştinismul” subţire de astăzi şi adevăratul creştinism ortodox. De pildă, „pacea” pe care o poate simţi omul care „L-a primit pe Iisus ca Mântuitor al său”, sau care a avut experienţa foarte obişnuită de „a vorbi în limbi” contemporane, sau a avut o vedenie a lui „Hristos” (ceva, fără îndoială, foarte rar astăzi), dar care nu ştie nimic despre viaţa luptei creştine conştiente şi despre pocăinţă, şi nu s-a împărtăşit niciodată cu Trupul şi cu Sângele adevărat al lui Hristos prin Sfintele Taine întemeiate de Însuşi Hristos – pur şi simplu, nu se poate asemăna, în nici un chip, cu pacea care este dezvăluită în Vieţile marilor sfinţi ortodocşi. Experienţele de astăzi sunt în întregime „imitări” ale experienţei adevărate a raiului.

4. Adevărata experienţă a raiului este însoţită de un simţământ de o asemenea evlavie şi frică înaintea măreţiei lui Dumnezeu, şi un simţământ de o asemenea nevrednicie de a-L vedea, cum rareori se găsesc astăzi chiar printre creştinii ortodocşi, ca să nu mai vorbim de cei care sunt în afara Bisericii lui Hristos. În experienţele de astăzi nu se aude despre vorbele simţite în inimă ale nevredniciei Sfântului Salvie, închinăciunea cu cutremur a Sf. Andrei înaintea feţei lui Hristos, chiar orbirea lui K. Uekskuell în lumina pe care a fost nevrednic să o privească. Cei ce văd astăzi „raiul” în sălaşul din văzduh, sunt „mulţumiţi”, „fericiţi”, „îndestulaţi” – rareori ceva mai mult; dacă aceia Îl văd pe „Hristos” într-un chip oarecare, aceasta este numai pentru a-şi îngădui „convorbiri” prieteneşti cu El, care caracterizează experienţele din mişcarea „harismarică”. Lipsesc cu totul din aceste experienţe: Dumnezeu, închinarea omului înaintea lui Dumnezeu, frica de Dumnezeu.

S-ar mai putea arăta şi alte însuşiri ale adevăratei experienţe a raiului, aşa cum sunt înfăţişate mai ales în Vieţile sfinţilor ortodocşi; dar cele ce s-au arătat mai sus sunt destule pentru a le deosebi esenţial de experienţele de astăzi. Să ne amintim de câte ori cutezăm să vorbim despre astfel de experienţe înflăcărate şi din altă lume, că acestea sunt cu foarte mult deasupra treptei noastre inferioare de a simţi şi a pricepe şi că acestea ne sunt date mai mult ca păreri decât ca înfăţişări întregi a celor ce nu se pot povesti întocmai în limbaj omenesc. Cele ce ochiul n-a văzut şi urechea n-a auzit şi la inima omului nu s-au suit, pe acestea le-a gătit Dumnezeu celor ce-L iubesc pe El (I Cor. 2, 9).

NOTĂ DESPRE VEDENIILE IADULUI

Pentru credincioşii ortodocşi adevărul iadului este la fel de cert ca şi acela al raiului. În multe prilejuri, Domnul nostru a vorbit despre acei oameni care, din pricină că nu au ascultat poruncile Lui, El îi va trimite în focul cel veşnic, care este gătit diavolului şi îngerilor lui (Matei 25, 41). Într-una dintre pildele sale, El dă pilda vie a bogatului care priveşte în sus la raiul pe care l-a pierdut şi îl roagă pe Patriarhul Avraam de acolo să-i îngăduie lui Lazăr, pe care l-a nesocotit pe când se afla în viaţă, să vină şi să-şi ude vârful degetului în apă şi să-mi răcorească limba, căci mă chinuiesc în această văpaie. Dar Avraam a răspuns că între noi şi voi s-a întărit prăpastie mare, şi nu se află nici o legătură între cei mântuiţi şi cei osândiţi (Luca 16, 24, 26).

În literatura ortodoxă, vedeniile iadului sunt la fel de obişnuite ca şi vedeniile cerului şi raiului. Asemenea vedenii şi experienţe se arată în chip mai obişnuit păcătoşilor de rând decât sfinţilor, şi scopul lor este pururea limpede. Grigorie spune în Dialogurile sale: „În milostivirea Sa nemărginită, Bunul Dumnezeu îngăduie unor suflete să se întoarcă în trupurile lor, la scurtă vreme după moarte, aşa încât chipul iadului i-ar putea învăţa, în cele din urmă, să se teamă de pedepsele veşnice în care cuvintele singure nu i-ar putea face să le creadă” (Dialoguri IV, 37, pag. 237). Apoi Sf. Grigorie descrie câteva experienţe ale iadului şi povesteşte despre impresia pe care au pricinuit-o asupra celor ce au fost de faţă. Astfel, un oarecare pustnic spaniol, Petru, a povestit cum a murit şi a văzut „iadul cu toate chinuirile sale şi cu cazanele de foc fără de număr.” Întorcându-se la viaţă, Petru a povestit cele ce văzuse, „dar chiar dacă ar fi păstrat taina, posturile sale de pocăinţă şi nopţile sale de veghe, ar fi fost mărturisitori grăitori pentru mergerea sa înfricoşătoare în iad şi pentru frica lui adâncă de chinuirile îngrozitoare. Dumnezeu Se arătase prea milostiv, neîngăduindu-i să moară în această experienţă a morţii” (pag. 238).

Cronicarul englez din sec. al VIII-lea, Bede cel Vrednic, relatează cum un om din provincia Northumbria, s-a întors după ce a fost „mort” vreme de o noapte întreagă şi a povestit experienţa pe care a avut-o atât în rai cât şi în iad. În iad s-a aflat într-un întuneric adânc; „izbucneau înaintea noastră mulţimi mari de flăcări întunecate, care ardeau ridicându-se ca dintr-o groapă mare şi cădeau din nou în ea... Pe când se înălţau limbile de foc, acestea erau pline cu sufletele oamenilor care, ca nişte scânteieri ce zburau în sus, împreună cu fumul, erau uneori aruncate sus în văzduh, iar altele cădeau înapoi în adâncurile lor, în vreme ce aburii focului se domoleau. Mai mult, o duhoare de nepovestit s-a răspândit împreună cu aceşti vapori, şi a umplut tot locul acesta mohorât... Pe neaşteptate am auzit în spatele meu strigătul cel mai urâcios şi văitări deznădăjduite, însoţite de un râs zgomotos... Am văzut o mulţime de duhuri rele, târând după ele cinci suflete care strigau şi se tânguiau în adâncurile întunericului, pe când diavolii râdeau şi erau în mare veselie... Între timp, unele dintre duhurile cele întunecate se iveau din adâncurile înfricoşătoare şi se năpusteau să mă împresoare, chinuindu-mă cu ochii lor aprinşi şi flăcări mârşave ieşeau din gurile şi nările lor...”48

În Viaţa soldatului Taxiot se relatează că după ce Taxiot a fost oprit la vămi de către „vameşii” drăceşti, „duhurile cele rele m-au luat şi au început să mă bată. M-au coborât în pământ, care se crăpase ca să ne primească pe noi. Am fost dus prin intrări strâmte şi mărginite, prin crăpături rău mirositoare. Când am ajuns în adâncurile iadului, am văzut acolo sufletele păcătoşilor, silite să rămână acolo pe vecie. Existenţa de acolo nu se poate numi viaţă, căci aceea nu înseamnă nimic altceva decât suferinţă, lacrimi care nu-şi găsesc nici o mângâiere, şi o scrâşnire a dinţilor care nu se poate povesti în nici un chip. Locul acela este pururea plin de strigătul deznădăjduit: ’Vai, vai! Vai, vai!’ Nu este cu putinţă să povesteşti toată chinuirea care se află în iad, toate suferinţele şi durerile de acolo. Vaietele pornite din adâncul inimilor lor nu stârneau nimănui nici un fel de milă. Cei ce se află în iad plâng, dar nimeni nu-i mângâie pe ei; se milogesc stăruitor dar nimeni nu-i ascultă şi nu-i slobozeşte. Şi eu am fost răpit în acele locuri întunecoase, împovărate de suferinţe cumplite şi am plâns şi am suspinat cu amărăciune vreme de şase ceasuri.”49

Călugărul din Wenlock a văzut o privelişte la fel ca aceasta în „adâncurile cele mai de jos” ale pământului, unde „a auzit un geamăt cumplit, înfricoşător, şi de negrăit, şi plânsul sufletelor în suferinţă. Şi îngerul i-a spus: «Vaietele şi strigătele ce le auzi venind de jos, ies din sufletele la care bunăvoirea plină de dragoste a lui Dumnezeu nu va ajunge niciodată, ci numai un foc nepieritor îi va chinui pururea»” (Scrisorile Sf. Bonifatie, pag. 28).

De bună seamă, n-ar trebui să ne minunăm peste măsură de amănuntele unor asemenea experienţe, şi chiar mai puţin decât de rai şi cer, nu ar trebui să încercăm să alcătuim o „geografie” a iadului bazată pe aceste povestiri. Noţiunile apusene despre „purgatoriu” şi „pragul iadului” sunt încercări de a alcătui o asemenea „geografie”; dar tradiţia ortodoxă cunoaşte numai un singur adevăr al iadului, care se află dedesubtul lumii. Mai mult, aşa cum ne învaţă Sf. Marcu al Efesului (vezi cea de a doua Omilie a lui la focul iadului în Anexa I), cele ce se văd în experienţele iadului sunt adesea, mai degrabă chipul chinuirilor viitoare decât o înfăţişare adevărată a stării de acum a acelora care aşteaptă Judecata de Apoi în iad. Dar fie că aceasta este o privelişte adevărată a celor ce se petrec acum acolo sau o vedenie a celor viitoare, experienţa iadului aşa cum se găseşte în izvoarele ortodoxe, este un mijloc puternic de a-l trezi pe om la o viaţă de nevoinţă creştină, care este singurul mijloc de a scăpa de chinuire veşnică; de aceea Dumnezeu îngăduie aceste experienţe.

Există în literatura de „după moarte” de astăzi vreo experienţă a iadului cu care se poate asemăna?

Dr. Moody şi cei mai mulţi dintre cercetătorii de astăzi nu au aflat aproape nici un fel de asemenea experienţe, după cum am văzut deja. Am explicat mai devreme că acest lucru se datorează vieţii spirituale „tihnite” a oamenilor de astăzi, care adesea nu au nici un fel de frică de iad sau de cunoaşterea dracilor, şi astfel nu se aşteaptă să vadă asemenea lucruri după moarte. Cu toate acestea, o carte recentă despre viaţa de după moarte a adus o altă explicaţie, care pare să fie de aceeaşi însemnătate, care în acelaşi timp se împotriveşte faptului că experienţa iadului este cu adevărat atât de rară pe cât pare. Vom prezenta pe scurt descoperirile acestei cărţi.

Dr. Maurice Rawlings, medic în Tennessee, care se specializează în medicină internă şi boli cardiovasculare, a reanimat multe persoane care se aflaseră în „moarte clinică”. Relatările acestora l-au informat că, „spre deosebire de cele mai multe cazuri de viaţă după moarte publicate, nu toate experienţele de moarte sunt bune. Există şi iadul! După ce mi-am dat seama de lucrul acesta, am început să adun istorisiri despre întâmplări neplăcute, pe care alţi cercetători păreau că le ocoliseră. Cred că s-a întâmplat aceasta din pricina faptului că cercetătorii, în chip firesc psihiatri, nu au reanimat niciodată un bolnav. Ei nu au posibilitatea de a lua parte la asemenea întâmplări. Întâmplările neplăcute din studiul meu au scos la iveală că au cel puţin aceeaşi desime ca cele plăcute.”50 „Am aflat că cele mai multe experienţe rele sunt îndată ascunse adânc în memoria subliminală sau subconştientă a pacientului. Aceste experienţe rele par să fie atât de dureroase şi tulburătoare că sunt scoase din memoria conştientă, astfel încât sunt amintite numai experienţele plăcute – sau nici un fel de experienţe” (pag. 65).

Dr. Rawlings descrie „modelul” lui al acestor experienţe ale iadului: „Ca şi cei care au avut experienţe pozitive, cei care povestesc experienţe negative pot avea greutăţi conştientizând că sunt morţi, în vreme ce îi privesc pe oamenii care se ocupă de trupurile lor moarte. Aceştia pot intra de asemenea într-un tunel întunecat după ce pleacă din camera lor, dar în loc să ajungă în locuri luminoase, aceştia intră în întuneric, împrejurimi întunecate, unde dau peste oameni urâcioşi, care pot sta la pândă în locuri întunecate sau de-a lungul unui lac de foc arzător. Toată povestirea nu poate cuprinde lucrurile cele de groază şi sunt foarte greu de amintit” (pag. 63-64). Sunt date felurite povestiri – socotind şi unele ale unor „membri obişnuiţi ai Bisericii” care sunt uimiţi să se găsească într-o asemenea stare despre lucrările spiriduşilor şi ale uriaşilor urâcioşi, despre coborârea în întunecime şi o arşiţă înfricoşătoare, despre o văgăună şi un ocean de foc (pag. 103-110).

În general, aceste experienţe – atât în scurtimea lor cât şi în lipsa oricărui călăuzitor îngeresc ori drăcesc – nu au însuşiri întregi de experienţe adevărate din cealaltă lume, iar unele dintre ele amintesc de întâmplările lui Robert Monroe în „planul astral”. Dar ele aduc o îndreptare importantă experienţei relatate pe larg a „desfătării” şi a „raiului” de după moarte: că sălaşul din „afara trupului” este, fără nici o îndoială, în întregime desfătare şi lumină, şi cei care au avut experienţa „iadului” sunt mai aproape de adevărul lucrurilor decât cei care au numai experienţa „desfătării” în această stare. Dracii din sălaşul din văzduh arată ceva din adevărata lor fire, celor care nu L-au cunoscut pe Hristos şi nu au ascultat de poruncile Lui, dându-le chiar un semn al chinuirilor care vor veni pentru aceia.

CAPITOLUL IX

Înţelesul experienţelor
de „după moarte” de astăzi

Dacă nu ascultă de Moise şi de prooroci, nu vor crede nici dacă ar învia cineva dintre morţi.

– Luca 16, 31

1. Ce „mărturisesc” experienţele de astăzi

Am văzut, de bună seamă, că experienţele de „după moarte” şi cele din „afara trupului”, despre care se vorbeşte atât de mult astăzi, sunt foarte deosebite de experienţele adevărate ale celeilalte lumi, care s-au petrecut de-a lungul veacurilor în vieţile bărbaţilor şi femeilor care-L iubesc pe Dumnezeu. Mai mult, experienţele din zilele noastre au fost atât de dese şi au ajuns să fie „la modă” în ultimii ani, nu pentru că sunt „noi” cu adevărat (s-au strâns multe asemenea experienţe în Anglia secolului al XIX-lea), şi nu pentru că s-au ivit în aceşti ani mult mai des, ci mai ales pentru că mintea oamenilor din apus, şi îndeosebi a celor din America, era „pregătită” pentru acestea. Interesul public pare a fi parte a unei urmări larg răspândite împotriva materialismului şi a necredinţei secolului al XX-lea, semn al unui interes faţă de religie cu mult mai răspândit. Ne vom întreba care ar putea fi semnificaţia acestui nou interes „religios”.

Dar mai întâi, să stabilim încă o dată ce „mărturisesc” aceste experienţe despre adevărul religiei. Cei mai mulţi cercetători par să fie de acord cu Dr. Moody, că experienţele nu adeveresc învăţătura creştină „tradiţională” asupra raiului (Viaţă după viaţă, pag. 70, 98); experienţele acelora care cred că au văzut raiul, nu-şi arată trăinicia când sunt asemănate cu adevăratele vedenii din trecut ale raiului; iar experienţele iadului sunt mai mult „sugerări” decât orice fel de dovadă a existenţei adevărate a iadului.

De aceea, trebuie să se aibă în vedere faptul că Dr. Kubler-Ross dă o prea mare însemnătate cercetării experienţelor de „după moarte” contemporane care, zice ea, „vor adeveri ceea ce am fost învăţaţi vreme de două mii de ani – că există viaţă după moarte”, şi că această cercetare ne va ajuta mai degrabă „să cunoaştem decât să credem” aceasta (Prefaţă la Viaţă după viaţă, pag. 7-8). De fapt, se poate spune că aceste experienţe nu „dovedesc” decât cea mai mică doctrină a supravieţuirii sufletului omenesc în afara trupului, şi existenţa unei realităţi nemateriale, dar nu oferă nici o lămurire despre starea următoare sau chiar despre existenţa sufletului după primele cinci minute de la „moarte”, nici despre alcătuirea de bază a sălaşului nematerial. Din acest punct de vedere, experienţele contemporane sunt cu mult mai puţin mulţumitoare decât povestirile pe care le-au lăsat peste veacuri Vieţile sfinţilor şi alte izvoare creştine; cunoaştem cu mult mai multe lucruri din aceste izvoare creştine – numai dacă, desigur, avem încredere în cei care ne-au adus această cunoaştere, în aceeaşi măsură în care cercetătorii contemporani au încredere în cei cu care au stat de vorbă. Dar chiar şi aşa, în esenţă, noi mai degrabă credem decât cunoaştem lumea cealaltă; putem şti cu oarecare siguranţă că există „ceva” după moarte – dar ceea ce este cu adevărat, mai degrabă credem decât cunoaştem.

Mai mult, cele ce cred Dr. Kubler-Ross împreună cu alţii care gândesc asemenea şi cred că cunosc cele despre viaţa de „după moarte”, bazându-se pe experienţele de „după moarte”, sunt contrare celor ce cred creştinii ortodocşi despre aceasta, care se bazează pe învăţătura creştină revelată şi pe experienţele de „după moarte” din literatura ortodoxă. Toate experienţele creştine de după moarte adeveresc existenţa raiului, a iadului şi a judecăţii, a nevoii de pocăinţă, a nevoinţei şi a fricii pentru pierderea sufletului nemuritor. În contrast, experienţele de astăzi, ca acelea ale şamanilor, ale păgânilor iniţiaţi şi ale mediumurilor par să ducă către un „pământ veşnic verde”, al experienţelor desfătătoare din „altă lume”, unde nu există nici o judecată, ci numai „mărire”, şi moartea nu este ca o sperietoare, ci este aşteptată ca un „prieten” care ne introduce în dezmierdările „vieţii de după moarte”.

Am arătat deja în capitolele anterioare, care este pricina deosebirilor dintre aceste două feluri de experienţe: experienţa creştină este cu adevărat despre cealaltă lume, a raiului şi iadului, în vreme ce experienţa spiritistă este numai a părţii văzduhului a lumii acesteia, „planul astral” al duhurilor căzute. Experienţele de astăzi sunt în chip lămurit din cea de a doua categorie – dar nu am putea şti aceasta dacă nu am primi (prin credinţă) descoperirea creştină a firii celeilalte lumi. La fel, dacă Dr. Kubler-Ross şi alţi cercetători primesc (ori le place) o tâlcuire necreştină a acestor experienţe, nu este din pricină că experienţele de astăzi dovedesc această tâlcuire, ci din pricină că aceste cercetări însele au deja credinţa într-o tâlcuire necreştină a lor.

De aceea, semnificaţia experienţelor de astăzi stă în faptul că sunt tot mai cunoscute, chiar în clipa potrivită pentru a sluji ca o „adeverire” pentru părerea necreştină despre viaţa după moarte; aceste experienţe sunt folosite ca parte a unei mişcări religioase necreştine. Să privim mai îndeaproape la firea acestei mişcări religioase.

2. Legătura cu ocultismul

Tot mereu printre cercetătorii experineţelor de „după moarte” se poate vedea o legătură, mai mult sau mai puţin limpede, cu ideile şi practicile oculte. Aici putem defini termenul „ocult” (care se referă la ceea ce este „ascuns”) ca şi cum ar fi vorba de vreo legătură a oamenilor cu duhurile şi puterile nevăzute într-un chip care este oprit de revelaţia lui Dumnezeu (vezi Levitic 19, 31; 20, 6, etc). Această legătură poate fi căutată de oameni (ca în şedinţele de spiritism) sau pricinuită de către duhurile cele căzute (când se arată oamenilor pe neaşteptate). Opusul termenului „ocult” este „duhovnicesc” sau „religios”, care se referă la acea legătură cu Dumnezeu, împreună cu îngerii şi sfinţii Lui, care este îngăduită de Dumnezeu: pe de o parte rugăciunea omului, iar pe de altă parte lucrările cele adevărate şi dătătoare de har, ale lui Dumnezeu, ale îngerilor şi ale sfinţilor.

Ca un exemplu al acestei legături oculte, Dr. Hans Holzer (Dincolo de această viaţă, Pinnacle Books, Los Angeles, 1977) socoteşte că semnificaţia experienţelor de „după moarte” se află în deschiderea oamenilor de a vorbi cu morţii, şi găseşte că aceştia aduc acelaşi fel de veşti ca cele aduse de „morţi” la şedinţele spiritiste. Dr. Moody, şi într-adevăr foarte mulţi cercetători de astăzi, după cum am văzut, se îndreaptă către textele oculte, cum ar fi scrierile lui Swedenborg şi Cartea tibetană a morţilor, pentru a desluşi experienţele de astăzi. Robert Crookall, poate cercetătorul cel mai ştiinţific din acest domeniu, foloseşte comunicările mediumurilor ca pe unul dintre izvoarele principale de informare despre „lumea cealaltă”. Robert Monroe şi alţii care sunt atraşi în experienţele din „afara trupului”, sunt lucrători deschişi la experimentările oculte, chiar până la măsura de a primi călăuzire şi sfătuire de la „entităţile fără trup” pe care le întâlnesc.

Poate că dintre toţi aceşti cercetători, Dr. Elizabeth Kubler-Ross este femeia care a ajuns să vorbească în numele tuturor, despre noua atitudinea faţă de moarte, aşa cum se desprinde din experienţele de „după moarte” de astăzi.

De bună seamă, că nici un creştin nu poate greşi, dacă este de partea opiniei pe care o apără Dr. Kubler-Ross: purtarea omenească şi plină de ajutor faţă de oamenii care sunt pe moarte, care se împotriveşte purtării reci, lipsite de ajutor, şi adesea plină de frică, ce deseori a pus stăpânire nu numai pe doctorii şi surorile din spitale, ci chiar şi pe cei din rândul clerului, care se presupune că au „răspunsul” la întrebările ridicate de împrejurarea morţii.

De la publicarea cărţii ei, Despre moarte şi muribunzi (Macmillan Publishing Co., New York) în 1969, întregul subiect al morţii a devenit cu mult mai puţin „oprit” printre cadrele medicale, ajutând şi la rânduirea unei atmosfere intelectuale prielnice, pentru a cerceta cele ce se întâmplă după moarte – a început să se vorbească despre acest subiect şi până la publicarea primei cărţi a Dr. Moody, în 1975. Nu este întâmplător faptul că atât de multe cărţi care se editează astăzi despre viaţa de după moarte sunt însoţite de prefeţe sau cel puţin de scurte comentarii făcute de Dr. Kubler-Ross.

Fără îndoială, oricine primeşte învăţătura creştină tradiţională a vieţii, ca probă de cercetare a veşniciei şi a morţii, ca intrare în fericirea veşnică sau în suferinţa veşnică potrivit credinţei şi chipului de viaţă de pe pământ al omului – va socoti cartea ei descurajatoare. A ne purta omeneşte cu un muribund, a-l „pregăti” de moarte, fără a-i sădi mai întâi credinţa întru Hristos şi nădejdea în mântuire – înseamnă, atunci când s-a spus şi s-a făcut totul, să rămâi în acelaşi sălaş jalnic al „umanismului” la care s-a strâmtorat omenirea prin necredinţa modernă. Experienţa morţii se poate face mai plăcută decât este de obicei în spitalele de astăzi; dar dacă nu se cunoaşte nimic din cele ce vin după moarte, sau nu se ştie că există ceva după moarte, munca oamenilor ca Kubler-Ross se reduce la măsura administrării de pastile colorate nevăzătorilor pentru boli care nu se vindecă, pentru a-i face pe bolnavi să simtă că cel puţin „se face ceva”.

Cu toate astea, în decursul cercetării (desi nu a spus în prima sa carte), într-adevăr, Dr. Kubler-Ross a lămurit faptul că există viaţă după moarte. Deşi încă nu şi-a publicat cartea care cuprinde experienţele de „după moarte”, ea a arătat limpede în desele ei conferinţe şi interviuri, că a văzut destule pentru a şti cu certitudine că există viaţă după moarte.

Totuşi, ea a avut ca izvor de „cunoaştere” a acestei probleme, propriile ei experienţe uimitoare cu „duhurile”, iar nu ale altora. Cea dintâi experienţă a ei de felul acesta s-a ivit în biroul ei de la Universitatea din Chicago în 1967, când s-a simţit descurajată şi s-a gândit să lase cercetarea de curând începută, asupra morţii şi muribunzilor. A venit o femeie în biroul ei şi s-a prezentat ca fiind o pacientă care murise cu zece luni în urmă. Kubler-Ross a fost neîncrezătoare, dar povesteşte că în cele din urmă a fost lămurită de către „stafie”: „Ea a spus că ştie că mă gândesc să renunţ la munca mea cu pacienţii care sunt pe moarte şi că ea a venit la mine să-mi spună să nu renunţ... Am ajuns să o emoţionez. Căutam adevărul. Eu eram om de ştiinţă, psihiatru şi nu credeam în asemenea lucruri.” În cele din urmă ea a convins „stafia” să scrie o notă, iar analiza de mai târziu a scrisului de mână, a adeverit că acel scris de mână era al pacientei care murise. Dr. Kubler-Ross spune că această întâmplare „a venit la o răscruce, când aş fi luat o hotărâre greşită dacă nu aş fi ascultat-o.”51 Morţii nu se arată niciodată în chipul acesta printre cei vii. Această arătare din „altă lume”, dacă a fost adevărată, ar fi putut fi numai a unui duh căzut pentru a-şi înşela victima. Pentru un astfel de duh, imitarea desăvârşită a scrisului de mână omenesc este un lucru foarte usor.

Mai târziu, legăturile Dr. Kubler-Ross cu „lumea duhurilor” s-au adâncit mult mai tare. În 1978, în faţa unui public captivat, alcătuit din 2200 de persoane, din Ashland, Oregon, ea a intrat mai întâi în legătură cu „călăuzele ei spiritiste”. S-a pregătit pentru ea un grup spiritist, care nu era la vedere, în California de sud, alcătuit din 75 de persoane, care cântau împreună pentru a „aduna energia necesară săvârşirii acestei întâmplări. Am fost mişcată şi emoţionată pentru cele ce făceau pentru mine. Nu au trecut mai mult de două minute, când am văzut în faţa mea picioare foarte mari. Înaintea mea se afla un om uriaş.” Acest „om” i-a spus că ea urma să-i înveţe şi pe alţii, şi avea nevoie de această experienţă directă, care să-i dea putere şi curaj pentru lucrarea ei. „După vreo jumătate de minut, o altă persoană materializată cu adevărat, cam la 12 mm de la picioarele mele... Am înţeles că era îngerul meu păzitor... Mi-a spus Isabelle şi m-a întrebat dacă îmi aminteam cum, cu 2000 de ani în urmă, noi doi lucraserăm cu Hristos.” Mai târziu a venit un al treilea „înger” ca să o înveţe mai multe despre „bucurie”. „Experienţa mea cu aceşti călăuzitori a fost una dintre cele mai însemnate, de dragoste necondiţionată. Şi vreau doar să vă spun că niciodată nu suntem singuri. Fiecare dintre noi are un înger păzitor, care niciodată nu este mai departe de noi de 0,6 m. Iar noi le putem chema pe aceste fiinţe. Ele ne vor ajuta.”52

La o conferinţă despre sănătatea holistică din San Francisco, din septembrie 1976, Dr. Kubler-Ross a împărtăşit unui public de 2300 de medici, surori şi alte cadre medicale, o „experienţă profund mistică”, care i se întâmplase numai cu o noapte înainte. (Această experienţă pare să fie aceeaşi pe care a povestit-o în Ashland) „Noaptea trecută a venit la mine Salem, călăuza mea spirituală, care era împreună cu Anka şi Willie. Au stat cu noi până la ora trei dimineaţa. Am stat de vorbă, am râs şi am cântat împreună. Mi-au vorbit şi m-au emoţionat cu dragostea lor de necrezut şi cu blândeţea lor de neînchipuit. Aceasta a fost partea esenţială a vieţii mele.” În rândul publicului, „când a terminat, a fost o linişte foarte scurtă şi apoi toată lumea s-a ridicat în picioare. Cei mai mulţi, medici şi alte cadre medicale, erau mişcaţi până la lacrimi.”53

În cercurile oculte, se ştie că „duhurile călăuzitoare” (care, de bună seamă sunt duhuri căzute ale văzduhului) nu sunt grabnic lucrătoare dacă o persoană nu este destul de înaintată în deschiderea mediumnistică. Dar poate şi mai uimitor decât adâncirea Dr. Kubler-Ross în legăturile cu „duhurile obişnuite”, este răspunsul înflăcărat, pe care povestirile ei despre aceste legături, îl dau publicului, alcătuit nu din ocultişti şi mediumuri, ci din oameni obişnuiţi din clasa de mijloc şi specialişti. De bună seamă că acesta este unul dintre „semnele” religioase „ale vremii”: oamenii s-au deschis spre legăturile cu „lumea duhurilor” şi sunt gata să primească explicarea ocultă a acestor legături, care se împotriveşte adevărului creştin.

Destul de recent, s-a făcut o mare publicitate vâlvei la retragerea de curând hotărâtă a Dr. Kubler-Ross în California de sud, „Shanti Nilaya”. Potrivit acestei relatări, în multe dintre „atelierele” din Shanti Nilaya au loc şedinţe spiritiste mediumnice de modă veche, şi mai mulţi participanţi ai fostelor şedinţe spun că acestea sunt înşelări.54 Se poate întâmpla să existe o gândire mai lacomă decât realitatea în „legăturile spiritiste” ale Dr. Kubler-Ross; dar aceasta nu afectează teoria pe care o aduc atât ea, cât şi alţii, despre viaţa de după moarte.

3. Teoria ocultă a cercetătorilor
din zilele noastre

Teoria despre viaţa după moarte a Dr. Kubler-Ross şi a altor cercetători ai experienţelor de „după moarte” de astăzi, poate fi rezumată în câteva puncte. Trebuie să vedem că Dr. Kubler-Ross spune aceste probleme cu certitudinea cuiva care crede că a avut experienţa „lumii celeilalte”; dar oamenii de ştiinţă ca Dr. Moody, în vreme ce sunt cu mult mai atenţi şi nesiguri în ton, nu pot decât să sprijine aceeaşi teorie. Aceasta este teoria despre viaţa după moarte, care s-a răspândit în ultima parte a sec. al XX-lea şi pare „firească” fără nici o îndreptăţire, tuturor celor care cercetează problema şi care nu au o înţelegere neclintită, asupra oricărei alte teorii.

1. Nu trebuie să ne înfricoşăm de moarte. Dr. Moody scrie: „Într-un fel sau altul, aproape fiecare persoană mi-a spus că nu se teme de moarte” (Viaţă după viaţă, pag. 68). Dr. Kubler-Ross comentează: „Relatările făcute dau la iveală faptul că întâlnirea cu moartea este dureroasă dar moartea însăşi... este o experienţă de pace întreagă, slobozită de durere şi de frică. Fiecare om, fără nici o abatere, descrie un simţământ de linişte sufletească şi desăvârşire.”55 Se poate vedea aici încrederea esenţială în experienţele spiritiste ce caracterizează pe toţi cei care sunt înşelaţi de duhuri căzute. Nu există nimic în experienţele de „după moarte” de astăzi care să arate faptul că moartea va fi o simplă repetiţie a acelora, şi nu va avea o durată de numai câteva clipe, ci va fi veşnică. Această încredere în experienţele spiritiste desfătătoare este o parte a spiritului religios, care ne însufleţeste acum şi plăsmuieşte o simţire aparentă de bunăstare, care aduce stricăciune vieţii duhovniceşti.

2. Nu va veni nici o judecată şi nici un iad. Pe baza interviurilor sale, Dr. Moody spune că „în cele mai multe cazuri, modelul răsplată – pedeapsă ce ar urma după această viaţă este lepădat şi tăgăduit, chiar de către mulţi dintre cei care se obişnuiseră să gândească cu această măsură. Spre marea lor uimire, aceia au aflat că şi atunci când faptele lor, care erau aparent cele mai îngrozitoare şi pline de păcat, apărând înaintea fiinţei de lumină, fiinţa nu a răspuns cu mânie şi cu înverşunare, ci numai cu înţelegere şi chiar cu veselie” (Viaţă după viaţă, pag. 70). Dr. Kubler-Ross observă la cei cu care a vorbit, un ton mai doctrinar: „Totul are un sens de ’desăvârşire’. Dumnezeu nu este judecător, ci omul este” (Kemf, pag. 52). Aceasta nu pare să se întâmple unor asemenea cercetători, astfel că, această lipsă a judecăţii în experienţele de „după moarte”, ar putea fi o primă părere greşită, sau că primele câteva clipe ale morţii nu reprezintă locul pentru judecată; ci pur şi simplu socotesc experienţele potrivit cu spiritul religios al vremii, care nu doreşte să creadă în judecată şi iad.

3. Moartea nu este o experienţă la fel de unică şi hotărâtoare precum a descris-o învăţătura creştină, ci este mai degrabă doar o trecere blândă către o „stare de conştiinţă mai înaltă”. Astfel o defineşte Dr. Kubler-Ross: „Moartea este pur şi simplu o lepădare de trupul material, tot aşa cum fluturele iese afară din cocon. Aceasta este o trecere către o stare de conştiinţă mai înaltă, în care continui să pricepi, să înţelegi, să râzi, să-ţi stea în putinţă să cresti, şi singurul lucru pe care îl pierzi este ceva de care nu mai ai nevoie, şi acel ceva este trupul material. Este ca şi cum ai pune deoparte haina de iarnă, atunci când vine primăvara... şi aceasta este moartea” (Kemf, pag. 50). Vom arăta mai departe cum se împotrivesc toate astea adevăratei învăţături creştine.

4. Scopul vieţii pe pământ şi al vieţii după moarte nu este mântuirea veşnică a sufletului, ci un drum nemărginit de „sporire” în „dragoste” şi „înţelegere” şi „conştiinţă de sine”. Dr. Moody socoteşte că „se pare că mulţi s-au întors cu un model nou şi cu o înţelegere nouă a lumii de dincolo – o vedenie care se caracterizează nu prin judecată unilaterată, ci mai degrabă prin dezvoltare cooperantă către limita esenţială a conştiinţei de sine. Potrivit acestor păreri noi, îmbunătăţirea sufletului, mai ales în însuşirile cele duhovniceşti ale dragostei şi cunoaşterii, nu se opreste odată cu moartea. Mai degrabă această îmbunătăţire se continuă pe o altă latură, poate veşnic...” (Viaţă după viaţă, pag. 70). O asemenea părere ocultă asupra vieţii şi morţii nu vine din experienţele fragmentare, care se publică astăzi; mai degrabă vine din filosofia ocultă care ne împresoară în zilele noastre.

5. Experienţele de „după moarte” şi „în afara trupului” sunt o pregătire pentru viaţa după moarte. Pregătirea creştină tradiţională pentru viaţa cea veşnică (credinţa, pocăinţa, participarea la Sfintele Taine, nevoinţa duhovnicească) este de mică însemnătate faţă de „dragostea” şi „înţelegerea” sporită care sunt insuflate de experienţele de „după moarte”. Şi anume (ca în programul recent desfăşurat de Kubler-Ross şi Robert Monroe), ca cineva să-i poată pregăti pe oamenii care se află pe patul de suferinţă, în experienţele din „afara trupului”, astfel încât aceştia să dobândească degrabă o înţelegere asupra celor ce îi aşteaptă în cealaltă lume când vor muri” (Wheeler, Călătorie către partea cealaltă, pag. 92). Unul dintre cei chestionaţi de Dr. Moody spune hotărât: „Nu-mi este frică să mor pentru că ştiu unde voi merge atunci când voi pleca de aici, căci am fost acolo mai înainte” (Viaţă după viaţă, pag. 69). Ce optimism tragic şi fără temei!

Fiecare dintre aceste cinci puncte reprezintă o parte a teoriei spiritismului secolului al XIX-lea, aşa cum era dezvăluit la vremea aceea chiar de către „duhuri” prin mijlocirea mediumurilor. Aceasta este o teorie născocită de draci cu scopul limpede de a alunga învăţătura creştină tradiţională despre viaţa după moarte şi de a schimba întreaga socotinţă a oamenilor asupra religiei. Filosofia ocultă care, aproape în chip neschimbat însoţeste şi îndeamnă la experienţele de „după moarte” de astăzi, este pur şi simplu o transmitere către masa mare de oameni a spiritismului esoteric al epocii victoriene. Este un semn al înlăturării adevăratelor învăţături creştine din minţile oamenilor din lumea apuseană. Se poate spune că experienţa de „după moarte” este întâmplător potrivită cu filosofia ocultă care se răspândeşte prin aceasta. Experienţa răspândeşte filosofia nu pentru că materia ei este ocultă, ci pentru că paza şi învăţătura creştină de bază care ocrotea odinioară oamenii de o asemenea filosofie străină, s-au schimbat acum în mare măsură, şi cu adevărat orice experienţă a „celeilalte lumi” va fi folosită pentru răspândirea ocultismului. În sec. al XIX-lea, doar puţini liber cugetători şi oameni izgoniţi din sânul Bisericii credeau în această filosofie ocultă. Dar acum, aceasta ne împresoară, că oricine nu are o filosofie trează, proprie, este atras să o primească pe aceasta în chip foarte „firesc”.

4. „Vestea” adusă de experienţele de
„după moarte” de astăzi

Dar de ce, în cele din urmă, experienţele de „după moarte” ne împresoară atât de mult astăzi, şi care este înţelesul lor ca parte a „duhului acestor vremuri”? Cea mai limpede pricină pentru sporirea discuţiilor despre aceste experienţe de astăzi este descoperirea în ultimii ani a unor tehnici de reanimare din „moartea clinică”, fapt ce a pricinuit desimea sporită a acestui fel de experienţe, faţă de vremurile de dinainte. Fără îndoială, această explicaţie nu ajută la îndreptăţirea creşterii relatărilor de „după moarte”, dar este prea lipsit de temei să se îndreptăţească înrâurirea spirituală a acestor experienţe asupra oamenilor şi schimbarea concepţiei despre viaţa de după moarte, pe care acestea le ajută să aibă loc.

Trebuie să se găsească o explicaţie mai profundă pentru creşterea deschiderii şi sensibilităţii oamenilor faţă de experienţele „spirituale” şi „spiritiste” în general, sub influenţa sporită a ideilor oculte pe de o parte, iar pe de altă parte, slăbirea atât a materialismului umanist cât şi a credinţei creştine. Oamenii încep să accepte starea de a intra în legătură cu „altă lume”.

Mai mult, această „altă lume” pare să se deschidămai mult către o lume care este dornicăsăo experimenteze. „Explozia ocultă” a ultimilor ani a pricinuit – şi la rândul ei a sprijinit – o creştere uimitoare a experienţelor „paranormale” adevărate de toate felurile. Experienţele de „după moarte” se află la un capăt al spectrului acestor experienţe, fiind nevoie de voinţă slabă sau o voinţă lipsită de conştiinţă pentru a lua legătura cu „cealaltă lume”. Lucrările vrăjitoriei contemporane şi ale satanismului se află la celălalt capăt al spectrului, având nevoie de o încercare conştientă de a intra în legătură şi chiar de a sluji puterilor „celeilalte lumi”. Marea diversitate a experienţelor spiritiste de astăzi – de la „îndoirea lingurii” lui Uri Geller şi experienţele parapsihologice din călătoria „în afara trupului” şi altele asemenea, legătura cu fiinţele extraterestre şi răpirile de către acestea – se află undeva între aceste două capete. În chip semnificativ, un mare număr dintre aceste experienţe „paranormale” li se întâmplă „creştinilor”, şi un gen de astfel de experienţe (cele „harismatice”) este în mare măsură primit ca o lucrare creştină adevărată.56 Cu toate astea, este adevărat că atragerea „creştină” în toate experienţele de acest fel, este un semn uimitor al accentuării pierderii conştiinţei creştine în vremurile noastre, ca urmare a experienţei oculte.

Unul dintre mediumurile cele mai demne de încredere din sec. al XX-lea, Arthur Ford, care s-a bucurat de o apreciere sporită printre creştini, dar şi printre umanistii necredincioşi, este unul dintre „semnele vremii”; el şi-a exprimat părerea deschis despre cele ce înseamnă acceptarea sporită a experienţelor oculte şi sensibilitatea faţă de acestea: „Vremea mediumului de profesie se apropie de sfârşit. Am fost folosiţi ca nişte cobai. Prin noi, oamenii de ştiinţă au învăţat ceva despre condiţiile necesare pentru asemenea experienţe (legătura cu ‘lumea duhurilor’).”57 Adică: experienţa ocultă care a fost mărginită până nu demult la câţiva „iniţiaţi”, a ajuns acum să fie accesibilă pentru mii de oameni obişnuiţi. De bună seamă că nu ştiinţa a dus la aceasta, ci mai ales înstrăinărea sporită a oamenilor de creştinism şi setea lor de „experienţe religioase” noi. Cu cincizeci sau şaptezeci şi cinci de ani în urmă, numai mediumurile şi ocultiştii de la marginea societăţii aveau legături cu „călăuzele spirituale”, obişnuiau să aibă experienţe „în afara trupului” sau „vorbeau în limbi”; astăzi aceste experienţe au ajuns să fie destul de obişnuite şi sunt primite ca ceva obişnuit pe toate treptele societăţii.

Această creştere însemnată a experienţelor din „cealaltă lume” de astăzi, este, fără îndoială, unul dintre semnele apropierii sfârşitului acestei lumi. Sf. Grigorie cel Mare, după ce a istorisit felurite vedenii şi experienţe ale vieţii după moarte în Dialogurile lui, a văzut că „lumea duhurilor se apropie de noi, arătându-se prin vedenii şi descoperiri... Fiindcă lumea actuală se apropie de sfârşit, lumea cea veşnică se arată mai aproape... Sfârşitul lumii se uneşte cu începutul vieţii veşnice” (Dialoguri IV, 43, pag. 251).

Cu toate astea, Sf. Grigorie adaugă faptul că prin aceste vedenii şi descoperiri (care sunt cu mult mai obişnuite în vremea noastră decât pe vremea lui), vedem şi acum adevărurile vieţii viitoare în chip nedesăvârşit, fiindcă lumina este încă „slabă şi ştearsă, ca lumina soarelui în primele ore ale dimineţii, înaintea zorilor”. Cât de adevărat este acest lucru despre experienţele de „după moarte” de astăzi! Niciodată înainte, nu i s-au dat omenirii mărturii atât de uimitoare şi limpezi – sau cel puţin „idei” – că există o altă lume, că viaţa nu se sfârşeşte odată cu moartea trupului, că există un suflet care rămâne viu după moarte. Pentru o persoană cu o înţelegere limpede a învăţăturii creştine, experienţele de „după moarte” de astăzi pot fi doar o adeverire uimitoare a învăţăturii creştine despre starea sufletului îndată după moarte; iar experienţele oculte de astăzi pot numai să adeverească existenţa şi firea sălaşului din văzduh al duhurilor căzute.

Dar pentru restul omenirii, din care fac parte cei mai mulţi care îşi mai spun creştini, experienţele de astăzi, departe de a întări adevărurile creştinismului, se dovedesc a fi un semn ascuns către înşelare şi teorii mincinoase care pregătesc venirea domniei lui Antihrist. Într-adevăr, chiar cei care se întorc din „morţi” în vremea noastră, nu pot lămuri omenirea să se pocăiască: Dacă nu ascultă de Moise şi de prooroci, nu vor crede nici dacăar învia cineva din morţi (Luca 16, 31). În sfârşit, numai cei care sunt credincioşi lui „Moise şi proorocilor” – adică desăvârşirii adevărului descoperit – sunt în stare să priceapă înţelesul adevărat al experienţelor de astăzi. Ceea ce învaţă restul omenirii din aceste experienţe nu este pocăinţa şi apropierea de judecata lui Dumnezeu – ci o nouă evanghelie străină, amăgitoare a experienţei desfătătoare a celeilalte „lumi” şi înlăturarea celor pornite de Dumnezeu pentru a deştepta omul la realitatea celeilalte lumi adevărate a raiului şi iadului: frica de moarte.

Arthur Ford lămureşte destul de bine faptul că întreaga menire a mediumurilor ca el, este „de a folosi oarecare daruri date mie pentru a înlătura pentru totdeauna frica de moarte din minţile oamenilor”.58 Aceasta vesteşte şi Dr. Kubler-Ross, şi este în acelaşi timp şi concluzia „ştiinţifică” a cercetătorilor, precum Dr. Moody: „cealaltă lume” este desfătătoare, iar omului nu trebuie să-i fie frică să intre în ea. Cu două veacuri în urmă, Emanuel Swedenborg a rezumat „spiritualitatea” celor care cred astfel: „Mi s-a îngăduit să mă bucur nu numai de plăcerile trupului şi ale simţurilor, ca cei care trăiesc în lume, ci mi s-a mai îngăduit să mă bucur de astfel de desfătări şi fericiri ale vieţii, care erau mai mari şi mai alese decât îşi poate închipui sau crede cineva că, după părerea mea, nici o persoană din lumea întreagă nu s-a mai bucurat vreodată înainte... Credeţi-mă, dacă aş şti că Dumnezeu m-ar chema la El mâine, aş chema astăzi cântăreţi, ca să fie încă o dată veselie adevărată în această lume.” Când a vestit data morţii sale femeii lui, el a fost aşa de mulţumit „ca şi cum urma să primească o vacanţă, pentru a merge la o petrecere”.59

Vom pune acum faţă în faţă această purtare cu adevărata purtare creştină faţă de moarte de-a lungul veacurilor. Vom vedea cât este de primejdios pentru suflet să nu ai nici un fel de socotinţă cu privire la „experienţele spirituale” şi să te lepezi de ocrotirile învăţăturii creştine!

5. Purtarea creştină faţă de moarte

Desi sfârşeşte atât de departe de adevărul lucrurilor, teoria ocultă despre viaţa după moarte porneşte de la un adevăr creştin de netăgăduit: moartea trupului nu este sfârşitul vieţii, ci numai începutul unei noi stări a fiinţei omeneşti, care îşi urmează viaţa departe de trup. Moartea, care nu a fost făcută de Dumnezeu, ci a fost adusă în zidire prin păcatul lui Adam, săvârşit în rai, este chipul cel mai uimitor prin care omul înfruntă căderea firii sale. Soarta omului în veşnicie atârnă în mare măsură de felul în care îşi socoteşte propria lui moarte şi cum se pregăteşte pentru aceasta.

Adevărata purtare creştină faţă de moarte are în alcătuirea ei atât stări de frică, cât şi de îndoială, tocmai acele emoţii pe care ocultismul doreşte să le înlăture. Totuşi, purtarea creştină nu are nimic din frica cumplită pe care o au cei care mor fără nici o nădejde pentru viaţa veşnică, iar un creştin a cărui conştiinţă a adormit, şi se apropie liniştit de moarte, are chiar un simţământ de încredere, prin harul lui Dumnezeu. Să cercetăm moartea creştină a câtorva dintre marii sfinţi monahi ai veacului al V-lea, din Egipt.

„Când a venit vremea pentru odihna cea veşnică a Sf. Agaton, acesta şi-a petrecut trei zile într-o purtare de grijă adâncă faţă de sine, fără să stea de vorbă cu nimeni. Fraţii l-au întrebat: «Avva Agaton, unde eşti?» «Mă aflu în faţa judecăţii lui Hristos», a răspuns el. Fraţii au zis: «Chiar şi sfinţia ta te temi, Părinte?» El a răspuns: «Eu m-am străduit după puterile mele să păzesc poruncile lui Dumnezeu, dar sunt om, şi cum să ştiu dacă faptele mele I-au plăcut lui Dumnezeu?» Fraţii l-au întrebat: «Nu ai cu adevărat nici o nădejde în chipul de vieţuire al sfinţiei tale, care a fost după voia lui Dumnezeu?» «Nu pot să am asemenea nădejde, căci judecata omului este una, iar judecata lui Dumnezeu este alta,» a răspuns el. Doreau să-l întrebe mai multe, dar el le-a spus: «Arătaţi-mi dragoste acum, şi nu mai vorbiţi cu mine, căci nu sunt slobod». Şi a murit cu bucurie. «L-am văzut bucurându-se ca şi cum ar fi văzut şi ar fi fost întâmpinat de prieteni dragi,» au spus ucenicii săi.”60

Chiar marii sfinţi care mor în mijlocul unor semne limpezi ale harului lui Dumnezeu, păstrează o smerenie adevărată pentru mântuirea lor. „Când a venit ceasul morţii pentru marele Sisoe, faţa i s-a luminat şi a spus Părinţilor care stăteau cu el: «Iată, a venit Avva Antonie.» După o clipă de tăcere, a zis: «Iată, a venit ceata proorocilor.» Apoi s-a luminat mai tare şi a zis: «Iată, a venit ceata apostolilor.» Şi iarăşi faţa lui s-a făcut de două ori mai strălucitoare şi a început să vorbească cu cineva. Bătrânii l-au întrebat cu cine vorbea. El a răspuns: «Au venit îngerii să mă ia, dar eu mă rog fierbinte să-mi mai dea puţin răgaz pentru pocăinţă.» Bătrânii i-au spus: «Părinte, sfinţia ta nu ai nevoie de pocăinţă.» El le-a răspuns: «Cu adevărat, nici nu ştiu dacă măcar am pus început pocăinţei.» Dar toată lumea ştia că era desăvârşit. Aşa vorbea şi simţea un creştin adevărat, chiar dacă în timpul vieţii sale, înviase morţi numai cu cuvântul său şi era plin de darurile Duhului Sfânt. Şi iarăşi faţa lui a strălucit încă şi mai mult: strălucea ca soarele. Tuturor le era teamă. El le-a spus: «Uite, a venit Domnul şi a grăit: „Aduceţi la Mine vasul cel ales din pustiu.”» Cu aceste cuvinte şi-a dat duhul. S-a văzut un fulger şi chilia s-a umplut de mireasmă” (Patericul egiptean, citat de episcopul Ignatie, op. cit., vol. III, pag. 110).

Cât de aleasă este această purtare creştină adâncă şi neabătută, când o asemănăm cu purtarea de suprafaţă a unor creştini neortodocşi de astăzi care cred că ei sunt deja „mântuiţi” şi nu vor fi judecaţi ca toţi ceilalţi oameni, şi de aceea nu au de ce să le fie frică de moarte! O astfel de purtare, care este foarte răspândită printre protestanţii de astăzi, este de fapt destul de aproape de ideea ocultă că moartea nu trebuie să ne pricinuiască frică pentru că nu există nici o osândire; de bună seamă, chiar dacă a fost purtare necugetată, aceasta a ajutat la plăsmuirea celui de-al doilea fel de purtare.

Fericitul Teofilact al Bulgariei, în tâlcuirea sa din veacul al XI-lea la Evanghelii, a scris: „Mulţi se înşală cu o nădejde deşartă; ei cred că vor fi primiţi în Împărăţia cerului şi vor intra în ceata celor răposaţi întru desăvârşirea faptelor celor bune, plăsmuind în inimile lor închipuiri despre ei... Mulţi sunt chemaţi, fiindcă Dumnezeu pe mulţi îi cheamă, într-adevăr pe toată lumea; dar puţini sunt cei aleşi, puţini sunt mântuiţi, puţini sunt cei care sunt vrednici de alegerea lui Dumnezeu” (Tâlcuire la Matei 22, 14).

Asemănarea dintre filosofia ocultă şi teoria protestantă obişnuită este poate pricina de căpetenie pentru care încercările unor protestanţi evanghelişti (vezi Bibliografia) de a critica experienţele de „după moarte” după „creştinismul biblic”, au fost lipsite de biruinţă. Aceşti critici au pierdut atât de mult din învăţătura creştină tradiţională despre viaţa după moarte, sălaşul văzduhului, lucrările şi înşelările dracilor, că împotrivirile lor sunt adesea nedesluşite şi făcute la întâmplare; adesea, aceşti critici nu înţeleg această problemă mai cu dreptate decât cercetătorii laici pe care îi atrag în experienţele înşelătoare „creştine” sau „biblice” din sălaşul din văzduh.

Adevărata purtare creştină faţă de moarte se bazează pe conştientizarea deosebirilor hotărâtoare dintre această viaţă şi cea care va veni. Mitropolitul Macarie al Moscovei a rezumat învăţătura scripturistică şi patristică despre această problemă în aceste cuvinte: „Moartea este hotarul la care se sfârşeşte pentru om vremea luptelor şi începe vremea răsplatei, astfel încât după moarte nu-i mai stă omului în putinţă nici pocăinţa, nici îndreptarea vieţii. Mântuitorul Hristos a spus acest adevăr în pilda Sa despre omul cel bogat şi Lazăr, din care este limpede că atât unul cât şi celălalt şi-au primit răsplata îndată după moarte, iar omul cel bogat, oricât de mult a fost chinuit în iad, nu a putut să fie slobozit din suferinţele sale prin pocăinţă (Luca 16, 26).”61

De aceea, moartea este adevărul care trezeşte în noi socotinţa deosebirii dintre lumea aceasta şi cea viitoare şi ne însufleteşte să punem început vieţii de pocăinţă şi de curăţire, de vreme ce ni se dă acest timp de mare preţ. Când Avva Dorotei a fost întrebat de către un frate oarecare de ce şi-a petrecut vremea vieţii lui cu nepurtare de grijă în chilia sa, acesta a răspuns: „Pentru că tu nu ai priceput nici odihna cea mult aşteptată nici chinurile viitoare. Dacă le-ai cunoaşte aşa cum ar trebui, ai răbda şi nu te-ai slăbănogi nici dacă chilia ta ar fi plină de viermi şi ai sta printre ei până la gât.”62

La fel, Sf. Serafim de Sarov, din vremurile noastre moderne, ne-a învăţat: „O, numai dacă aţi şti ce bucurie, ce dulceaţă le aşteaptă pe sufletele cele drepte în rai, atunci aţi fi hotărâţi întru această viaţă vremelnică să răbdaţi orice suferinţă, orice prigonire şi batjocură, cu recunoştinţă. Dacă chilia noastră ar fi plină de viermi, şi dacă aceşti viermi ar fi să se hrănească cu carnea noastră de-a lungul întregii noastre vieţi vremelnice din lumea aceasta, atunci cu cea mai mare dorinţă am primi aceasta, numai ca să nu fim lipsiţi de acea bucurie cerească pe care Dumnezeu a gătit-o celor care Îl iubesc.”63

***************************

Lipsa de frică a ocultiştilor şi protestanţilor dinaintea morţii este urmarea nemijlocită a lipsei lor de conştiinţă pentru cele ce îi aşteaptă în viaţa viitoare şi a celor ce se pot face acum ca să se pregătească pentru ea. Pentru această pricină, adevăratele experienţe sau vedenii ale vieţii după moarte îl cutremură pe om până în străfundurile fiinţei sale şi (dacă cineva nu a dus o viaţă creştină plină de râvnă) îi schimbă întreaga viaţă ca să se pregătească pentru viaţa ce va să vină. Când Sf. Atanasie din peşterile Kievului a murit şi s-a întors la viaţă după două zile, fraţii săi călugări „s-au înfricoşat văzându-l întorcându-se la viaţă; apoi au pornit să se întrebe cum s-a întors acesta la viaţă şi ce văzuse şi auzise în vreme ce fusese departe de trup. Tuturor întrebărilor, le-a răspuns numai cu cuvintele: „Mântuiţi-vă!” Şi când fraţii l-au întrebat stăruitor, cerându-i să le spună ceva de folos, el le-a lăsat ca testament al său, ascultare şi pocăinţă neîncetată. Îndată după aceasta, Atanasie s-a închis într-o pesteră şi a rămas acolo vreme de doisprezece ani fără să o părăsească, petrecând zi şi noapte în lacrimi nesfârşite, mâncând puţină pâine şi apă la două zile, şi fără să vorbească cu cineva în toată vremea asta. Când i-a venit ceasul morţii, a repetat fraţilor adunaţi laolaltă, sfaturile sale despre ascultare şi pocăinţă, şi cu pace a adormit întru Domnul.”64

La fel, în apus, Bede cel Vrednic povesteşte cum omul din Northumbria, după ce s-a aflat o noapte întreagă în stare de moarte, a revenit la viaţă şi a spus: „Cu adevărat m-am ridicat din strânsoarea morţii, şi îmi este îngăduit să trăiesc din nou printre oameni. Dar de acum încolo nu mai trebuie să trăiesc aşa cum obişnuiam, ci trebuie să pun început unui chip de vieţuire foarte ales.” A dat la săraci toate cele ce avea şi a plecat la o mânăstire. Mai târziu a povestit că văzuse atât raiul cât şi iadul, dar „acest bărbat al lui Dumnezeu nu obişnuia să vorbească despre aceste lucruri şi despre altele pe care le văzuse, cu oricare oameni nepăsători sau care vieţuiau fără purtare de grijă, ci numai cu cei în care sălăşuia frica de osândă sau care se veseleau de nădejdea bucuriei veşnice şi voiau să pună cuvintele lui la inimă şi să sporească lăuntric în sfinţenie.”65

Chiar în vremurile noastre moderne, autorul cărţii „De necrezut pentru mulţi” a fost atât de uimit de adevărata sa experienţă a celeilalte lumi, încât şi-a schimbat în întregime viaţa, s-a călugărit şi a scris istorisirea experienţelor sale cu scopul de a-i trezi pe alţii ca şi pe el însuşi, pe cei care trăiau cu o încredere greşită a necredinţei cu privire la viaţa viitoare.

Asemenea experienţe sunt numeroase în Vieţile sfinţilor şi în alte izvoare ortodoxe, şi acestea se află într-o mare împotrivire faţă de experienţele oamenilor de astăzi, care au văzut „raiul” şi „lumea cealaltă” şi totuşi rămân cu o încredere nepotrivită că ei sunt deja „pregătiţi” pentru viaţa de după moarte şi că moartea însăşi nu are nimic de care să se înfricoşeze.

Locul aducerilor aminte de moarte în viaţa creştină, poate fi văzut în îndrumarul luptei creştine, Scara Sfântului Ioan (a cărei treaptă a şasea vorbeşte mai ales despre aceasta): „După cum dintre toate mâncărurile pâinea este de cel mai mare preţ, tot la fel gândul morţii este cel mai trebuincios dintre toate lucrurile... Este cu neputinţă să petreci ziua de astăzi cu evlavie dacă nu o socotim ca pe ultima din viaţa noastră” (Treapta 6, 4; 24). Scriptura spune bine: În tot ce faci adu-ţi aminte de sfârşitul tău şi nu vei greşi niciodată (Sirah 7, 38). Marele Sf. Varsanufie de Gaza şi-a sfătuit fratele: „Întăreşte-ţi gândurile cu aducerea aminte de moarte al cărei ceas nu este cunoscut de nici un om. Să ne străduim să facem bine înainte de a ne despărţi de această viaţă – căci nu ştim ziua în care vom fi chemaţi – ca nu cumva să ne aflăm nepregătiţi şi să rămânem în afara cămării de nuntă, dimpreună cu cele cinci fecioare nebune” (Sf. Varsanufie, Răspuns 799).

Marele Avva Pimen, când a auzit de adormirea Sf. Arsenie cel Mare al Egiptului, a zis: „Fericit eşti Arsenie! Ai vărsat lacrimi de-a lungul întregii tale vieţi pământeşti! Dacă nu plângem cu durere aici, vom plânge veşnic. Nu avem nici o scăpare de lacrimi: ori aici, de bunăvoie, ori acolo, în chinuire, fără de voie” (Patericul egiptean, după Episcopul Ignatie, op. cit., vol. III, pag. 108).

Numai un om cu această concepţie creştină adevărată despre viaţă poate cuteza să spună, împreună cu Sf. Apostol Pavel, doresc să mă despart de trup şi să fiu împreună cu Hristos (Filipeni 1, 23). Numai cel care a vieţuit viaţa creştină de nevoinţă, de pocăinţă şi de lacrimi pentru păcatele sale, poate să spună împreună cu Sf. Ambrozie al Milanului: „Proştilor le este frică de moarte ca de relele cele mai mari, dar oamenii cei înţelepţi o caută ca pe o odihnă după ostenelile lor şi ca pe sfârşitul celor rele.”66

Episcopul Ignatie Brianceaninov încheie cunoscuta sa „Omilie despre moarte” cu cuvintele care sunt potrivite şi pentru noi, cu o sută de ani mai târziu, ca o chemare de a ne întoarce la singura purtare creştină adevărată faţă de moarte, dând la o parte toate înşelările trandafirii ale stării noastre spirituale de astăzi, ca şi toate nădejdile lipsite de temei pentru viaţa viitoare:

„Să deşteptăm în noi aducerea aminte de moarte prin mergerea la cimitire, vizitarea bolnavilor, fiind de faţă la moartea şi înmormântarea celor care ne sunt apropiaţi, prin cercetarea deasă şi reînnoirea în mintea noastră a feluritelor morţi din zilele noastre, despre care am auzit sau am văzut... Înţelegând cât de scurtă este viaţa noastră pământească şi deşertăciunea tuturor agonisirilor şi profitului pământesc; înţelegând viitorul înfricoşător care îi aşteaptă pe cei care L-au batjocorit pe Mântuitorul şi răscumpărarea, şi s-au dat pe ei înşişi în întregime ca jertfă pentru păcat şi stricăciune – să ne întoarcem ochii minţii de la vederea cea stăruitoare a frumuseţii înşelătoare şi desfătătoare a lumii acesteia, care prinde cu uşurinţă inima omenească slabă şi o sileşte să o iubească şi să o slujească. Să ne îndreptăm către priveliştea cea înfricoşătoare, dar mântuitoare a morţii care ne aşteaptă. Să vărsăm lacrimi cât mai este vreme; să ne spălăm, să ne curăţăm cu lacrimi şi cu spovedirea păcatelor noastre, care sunt scrise în cărţile Stăpânului lumii. Să dobândim harul Duhului Sfânt – această pecete, acest semn al alegerii şi mântuirii; este de folos pentru trecerea liberă prin văzduh şi pentru intrarea prin porţile şi palatele cereşti... O, voi, cei care aţi fost izgoniţi din rai! Raiul nu este pentru desfătări, nici pentru veselie, nici pentru ca să petrecem întru veselie că ne aflăm pe pământ – ci pentru credinţă, pocăinţă şi crucea cu care am putea să ucidem moartea care ne-a ucis pe noi şi să ne răscumpărăm raiul pierdut! Fie ca Milostivul Dumnezeu să dea cititorilor acestei Omilii şi celui care a alcătuit-o, aducerea aminte de moarte în vremea acestei vieţi pământeşti, şi prin această aducere aminte şi prin înfrânarea de la toate cele ce sunt desertăciune şi printr-o viaţă trăită pentru veşnicie, să alunge de la sine frica de moarte când va veni ceasul, şi prin aceasta să intre în viaţa cea fericită, veşnică, adevărată. Amin.” (Episcopul Ignatie, op. cit., vol. III, pag. 181183).

CAPITOLUL X

Scurtă învăţătură ortodoxă
despre soarta sufletului după moarte

În primele nouă capitole ale cărţii am încercat să arătăm câteva dintre felurile de bază ale principiilor vieţii după moarte ale creştinismului ortodox, comparându-le cu părerea contemporană larg răspândită, precum şi cu părerile apusene mai vechi, care în unele privinţe s-au îndepărtat de la vechea învăţătură creştină. În apus, adevăratele învăţături ortodoxe despre îngeri, despre văzduhul duhurilor căzute, despre firea legăturilor oamenilor cu duhurile, despre rai şi iad, s-au pierdut ori s-au stricat, cu urmarea că experienţelor „după moarte” care se petrec acum, li se dă o tâlcuire în întregime înşelătoare. Singurul răspuns potrivit la această tâlcuire greşită este învăţătura creştin ortodoxă.

Această carte este prea limitată ca întindere pentru a înfăţişa întreaga învăţătură ortodoxă despre lumea cealaltă şi viaţa după moarte. Încercarea noastră a fost cu atât mai mărginită în înfăţişarea acestei învăţături, pentru a răspunde întrebărilor ridicate de experienţele de „după moarte” de astăzi, şi pentru a arăta cititorilor textele ortodoxe care cuprind această învăţătură.

În concluzie, prezentăm aici un ultim sumar al învăţăturii ortodoxe despre soarta sufletului după moarte. Acest sumar este alcătuit dintr-un articol scris cu un an înainte de moartea sa, de către unul dintre cei mai mari teologi ortodocşi ruşi ai vremurilor noastre, Arhiepiscopul Ioan Maximovici. Cuvintele sale sunt tipărite aici cu litere cursive, şi titlurile explicative, tâlcuirile şi asemănările, dimpreună cu citatele din feluriţi Sfinţi Părinţi au fost aşezate între paragrafe tipărite cu litere latine obişnuite.

VIAŢA DUPĂ MOARTE

de Arhiepiscopul Ioan Maximovici

Aştept învierea morţilor, şi viaţa veacului ce va să vină

– Simbolul credinţei

Durerea noastră ar fi fost fără margini şi fără mângâiere pentru cei care se apropie de moarte, dacă Dumnezeu nu ne-ar fi dat viaţă veşnică. Viaţa noastră ar fi fără sens dacă s-ar sfârsi odată cu moartea. Ce folos s-ar primi atunci de la vrednicie şi de la faptele cele bune? Atunci ar avea dreptate cei ce spun: „Să mâncăm şi să bem pentru că mâine vom muri!” Dar omul a fost zidit pentru nemurire, şi prin învierea Sa, Hristos a deschis porţile Împărăţiei lui Dumnezeu, a fericirii veşnice pentru cei care au crezut în El şi au vieţuit întru dreptate. Viaţa noastră pământească este o pregătire pentru viaţa viitoare, şi această pregătire se sfârşeşte odată cu moartea noastră. „Şi precum este rânduit oamenilor, o dată să moară, iar după aceea să fie judecata” (Evrei 9, 27). După aceea omul se leapădă de toate grijile cele pământeşti; trupul se desface în cele din care a fost alcătuit, pentru a se înălţa din nou la învierea cea de obşte.

Dar sufletul său continuă să fie viu, şi nu-şi încetează existenţa nici măcar o singură clipă. Prin multe lucrări ale morţilor, ni s-a dat să cunoaştem în parte ce se întâmplă cu sufletul când iese din trup. Când vederea ochilor celor trupeşti încetează, începe vederea cea duhovnicească.

Episcopul Teofan Zăvorâtul îi scrie unei femei care era pe patul de moarte: „Nu vei muri. Trupul tău va pieri, dar tu vei trece într-o altă lume, deosebită, vei rămâne în viaţă, îţi vei aduce aminte de tine şi vei recunoaşte lumea întreagă care te va înconjura.”67

După moarte, sufletul este cu mult mai viu, nu mai puţin, şi este mai conştient decât înainte de moarte. Sf. Ambrozie al Milanului ne învaţă: „Întrucât viaţa sufletului urmează şi după moarte, rămâne un bun care nu se pierde prin moarte, ci sporeşte. Sufletul nu este tras înapoi de nici o piedică a morţii, ci este mai lucrător, căci este lucrător în sălaşul lui, fără vreo legătură cu trupul, care este mai mult o povară pentru el, decât un folos.”68

Sf. Avva Dorotei, călugăr din veacul al VI-lea, din Gaza, rezumă învăţătura celor dintâi Părinţi despre această problemă: „Căci după cum ne spun Părinţii, sufletele morţilor îşi aduc aminte de toate cele câte li s-au întâmplat lor aici – gânduri, cuvinte, dorinţe – şi nimic nu se poate uita. Dar precum spune în psalm, în ziua aceea vor pieri toate gândurile lor (Psalm 145, 4). Gândurile despre care vorbeşte el sunt acelea ale acestei lumi, despre case şi avuţii, părinţi şi copii şi neguţătorie. Toate lucrurile astea pier de îndată ce sufletul iese din trup... Dar cele ce a făcut el împotriva vredniciei ori împotriva faptelor celor rele ale lui, îşi aduce aminte şi nimic din toate astea nu se pierde... De fapt, sufletul nu pierde nimic din cele ce a făcut în această lume, ci îşi aminteşte de toate la ieşirea lui din acest trup, mai limpede şi mai desluşit, de îndată ce este slobozit din deşertăciunea trupului.”69

Marele Părinte monah din veacul al V-lea, Sf. Ioan Casian, spunea destul de limpede despre starea lucrătoare a sufletului după moartea trupului, în răspunsul către ereticii care credeau că sufletul este conştient după moarte:

„După ieşirea din acest trup, sufletele nu sunt nelucrătoare, nu rămân fără cunoştinţă; aceasta se dovedeşte prin pilda omului celui bogat şi a săracului Lazăr (Luca 16, 22-28)... Sufletele morţilor nu numai că nu-şi pierd conştienţa, nu-şi pierd nici măcar firile lor – adică, nădejdea şi frica, bucuria şi mâhnirea, şi ceva din cele ce acestea aşteaptă să primească la judecata cea de obşte, pe care încep să o guste mai dinainte... Sufletele sunt şi mai vii şi prea râvnitoare întru slăvirea lui Dumnezeu. Cu adevărat, dacă am socoti pe temeiul celor ce ne mărturiseşte Sf. Scriptură despre firea sufletului, după măsura înţelegerii noastre, că de nu ar fi aşa, nu voi spune prea mare prostie, ci doar nebunie, că cel puţin să credem că sufletul este partea cea mai de preţ a omului, în care, potrivit Sf. Apostol Pavel, se află chipul şi asemănarea cu Dumnezeu (I Corinteni 11, 7; Coloseni 3, 10), iar după lepădarea cărnii trupeşti în care se află în viaţa aceasta, ar trebui să fie inconştient – acea parte care are în sine şi întreaga putere de judecată, dă simţire chiar şi materiei cărnii mute şi inconştiente? De aceea urmează, şi însăşi firea raţiunii o cere, că după lepădarea trupului, de care acum este uşurat, sufletul trebuie să-şi sporească puterile minţii, trebuie să le cureţe şi să le îmbunătăţească, nu trebuie să se lipsească de acestea.”70

Experienţele de „după moarte” de astăzi au trezit în oameni, în chip uimitor, conştiinţa sufletului din afara trupului şi o stare mai ascuţită şi mai rapidă a însuşirilor minţii. Dar această conştientizare, prin ea însăşi, nu este destul pentru a ocroti pe cineva în acea stare, şi să-l ferească de înşelare prin arătările din „afara trupului”; omul trebuie să cunoască învăţătura creştină întreagă despre acest subiect.

ÎNCEPUTUL VEDERII DUHOVNICEŞTI

Adesea (această vedere duhovnicească) începe în omul care este pe moarte, chiar înaintea morţii, şi pe când încă îi mai văd pe cei din jurul lor şi chiar vorbesc cu ei, ei văd cele ce alţii nu le văd.

Această experienţă a celor care sunt pe moarte a fost cercetată de-a lungul veacurilor, şi cele ce li se întâmplă astăzi celor care sunt pe moarte, nu este nimic nou. Cu toate astea, cele ce s-au spus mai înainte (cap. I partea a 2-a), ar trebui repetat aici: numai în vedeniile date celor drepţi prin harul lui Dumnezeu, când se arată sfinţi şi îngeri, putem cunoaşte cu adevărat că vin fiinţe din altă lume. În împrejurări obişnuite, când omul este pe moarte, începe să vadă rude şi prieteni plecaţi dincolo, experienţa poate că este numai un fel de introducere „firească” în lumea nevăzută, în care se află pe punctul de a intra. Firea adevărată a chipurilor celor plecaţi care se arată după aceea, poate că este cunoscută numai de Dumnezeu – nouă nu ne este de nici un folos să cunoaştem aceste lucruri.

Se pare că Dumnezeu îngăduie această experienţă, ca fiind calea cea mai limpede de a aduce la cunoştinţa omului care este pe moarte, că cealaltă lume nu este un loc cu totul necunoscut, că viaţa în lumea cealaltă are în esenţă tot iubirea faţă de aproapele. Episcopul Teofan spune aceasta în chip mişcător, femeii care este pe moarte: „Te vor întâmpina acolo tata, mama, fraţii şi surorile tale. Închină-te înaintea lor şi transmite-le urările noastre şi cere-le să se roage pentru noi. Copiii tăi te vor înconjura cu cuvinte vesele de întâmpinare. Va fi mai bine pentru tine acolo decât aici.”

ÎNTÂLNIRI CU DUHURILE

Când sufletul îşi părăseşte trupul, se află dintr-odată printre alte duhuri, bune şi rele. De obicei, sufletul se îndreaptă către acele duhuri care sunt mai înrudite duhovniceşte şi dacă pe vremea când era în trup, se afla sub înrâurirea unor duhuri oarecare, va rămâne în legătură cu ele şi când va ieşi din trup, oricât de neplăcut i-ar fi să le întâlnească.

Ni se aminteşte aici cu temeinicie, că cealaltă lume, chiar dacă nu ne va fi cu totul necunoscută, nu va fi o întâlnire plăcută cu cei dragi, într-o „ţară de vacanţă” a fericirii, ci o întâlnire duhovnicească care va cerceta starea sufletului nostru în această viaţă – dacă a fost mai apropiat îngerilor şi sfinţilor printr-o viaţă cu fapte bune şi cu ascultare faţă de poruncile lui Dumnezeu, sau dacă din nepurtare de grijă sau din necredinţă s-a făcut lucrător mai potrivit în ceata duhurilor celor căzute. Episcopul Teofan Zăvorâtul a zis bine (vezi op. cit., pag. 95) că însăşi judecata din vămile văzduhului poate fi socotită mai puţin una a osândirilor decât una a ispitelor.

În vreme ce judecata din viaţa viitoare există dincolo de orice îndoială – atât judecata particulară care are loc îndată după moarte, cât şi judecata de apoi de la sfârşitul lumii – osânda arătată va fi doar urmarea stării lăuntrice pe care a avut-o sufletul faţă de Dumnezeu şi faţă de fiinţele duhovniceşti.

PRIMELE DOUĂ ZILE
DE DUPĂ MOARTE

Vreme de două zile sufletul se bucură de oarecare libertate şi poate vizita locuri de pe pământ care i-au fost dragi, dar în cea de a treia zi se mută în alte sălaşuri.

Aici Arhiepiscopul Ioan repetă învăţătura cunoscută Bisericii din veacul al IV-lea, când îngerul care îl însoţea pe Sf. Macarie al Alexandriei în pustie i-a spus, dându-i lămurire despre pomenirea pe care o face Biserica pentru cei morţi, în cea de a treia zi după moarte: „Când se face pomenirea în biserică în cea de a treia zi, sufletul celui răposat primeşte de la îngerul său păzitor alinarea durerii pe care o simte ca urmare a ie;irii din trup... În primele două zile, sufletului îi este îngăduit să umble pe pământ, oriunde vrea, împreună cu îngerii care îl însoţesc. De aceea sufletul, iubindu-şi trupul, umblă uneori prin preajma casei în care a rămas trupul, şi astfel, el petrece două zile ca o pasăre în căutarea cuibului. Dar sufletul cel vrednic merge prin locurile unde obişnuia să facă fapte bune. În cea de a treia zi, Hristos care Însuşi a înviat din morţi a treia zi, porunceşte sufletului creştin, închipuind Învierea Sa, să se înalţe la Ceruri ca să se închine Dumnezeului tuturor.”71

Sf. Ioan Damaschin, în slujba de înmormântare ortodoxă, înfăţişează cu însufleţire starea sufletului ieşit din trup, dar care se află încă pe pământ, neputincios să intre în legătură cu cei dragi pe care îi vede: „Vai, câtă luptă are sufletul când se desparte de trup! Vai, cât lăcrimează atunci, şi nu este cine să-l miluiască pe dânsul! Către îngeri ridicându-şi ochii, în zadar se roagă; către oameni mâinile tinzându-şi, nu are cine să-i ajute. Pentru aceasta, iubiţii mei fraţi, cunoscând scurtimea vieţii noastre, să ne rugăm pentru odihna în Hristos a celui plecat, şi pentru sufletele noastre mare milă.” 72

Într-o scrisoare către fratele femeii care era pe moarte, despre care s-a pomenit mai sus, Episcopul Teofan Zăvorâtul scrie: „Sora ta nu va muri: trupul moare, dar fiinţa celui care moare rămâne. El merge doar către un alt fel de viaţă... Nu pe ea o vor pune în mormânt. Ea se află în alt loc. Va fi la fel de vie cum este acum. În primele ceasuri şi zile se va afla prin preajma voastră. Numai că, nu va spune nimic şi nu veţi avea putinţa de a o vedea; dar ea va fi aici. Să ţineţi minte aceasta. Noi, cei care rămânem în viaţă, vărsăm lacrimi pentru cei care ne părăsesc, dar pentru ei, toate sunt îndată mai simple; starea aceea este mai fericită. Cei care au murit şi au fost readuşi în trupurile lor, au simţit aceste trupuri ca pe nişte sălaşuri lipsite de tihnă. Şi sora ta va simţi la fel. Îi este mai bine acolo; iar noi ne chinuim ca şi cum i s-ar fi întâmplat ceva foarte rău! De bună seamă că ne va vedea şi se va mira de ce se întâmplă” (Citiri de suflet folositoare, august, 1894).

Trebuie să ţinem minte că aceste două zile sunt o regulă generală, care nu cuprinde toate situaţiile. De fapt, cele mai multe exemple citate din literatura ortodoxă, care s-au adunat în această carte, nu se potrivesc acestei reguli, şi aceasta pentru că sfinţii, nefiind deloc atraşi de lucrurile din această lume, şi trăind într-o aşteptare neîncetată a trecerii în lumea cealaltă, pornesc de îndată urcuşul către cer. Alţii, precum K. Uekskuell, încep să se urce înainte de sfârşitul celor două zile pentru o pricină oarecare a proniei lui Dumnezeu. Pe de altă parte, experienţele de „după moarte” de astăzi, aşa cum le socotim că sunt numai nişte părţi, toate intră în această regulă: starea „din afara trupului” este doar începutul celei dintâi perioade a sufletului lipsit de trup, care „hoinăreşte” prin locurile pământeşti pe unde a petrecut. Dar nici unul dintre aceşti oameni, nu s-a aflat în stare de moarte vreme destul de îndelungată ca să întâlnească îngerii care trebuie să-i însoţească.

Unii potrivnici ai învăţăturii ortodoxe despre viaţa după moarte, socotesc aceste deosebiri faţă de regula generală a experienţei de după moarte, ca fiind o mărturie a „contradicţiilor” care există în învăţătura ortodoxă. Dar aceşti potrivnici au o gândire prea mărginită. Înfăţişarea celor două zile (şi a celor care urmează) nu este în nici un caz vreo dogmă. Ea este pur şi simplu un „model” care adevereşte rânduiala cea mai obişnuită a experineţelor sufletului după moarte. Multele situaţii, atât din literatura ortodoxă cât şi din povestirile experienţelor moderne, în care morţii s-au arătat pentru o clipă celor în viaţă, în ziua cea dintâi sau cea de a doua a morţii (uneori în vis) sunt exemple ale adevărului că sufletul rămâne cu adevărat, în mod obişnuit, aproape de pământ pentru o vreme scurtă.73 În cea de a treia zi (şi uneori mai devreme), această perioadă ia sfârşit.

VĂMILE VĂZDUHULUI

În cea de a treia zi, sufletul trece printre legiuni ale duhurilor celor rele, care pun oprelişti în calea lui şi îl osândesc pentru felurite păcate, de care fuseseră ispitite şi ele la vremea lor. Potrivit feluritelor descoperiri, există douăzeci deasemenea oprelişti, aşa – numitele „vămi”, la fiecare dintre ele fiind cercetat un păcat oarecare. După ce trece de o oprelişte, sufletul ajunge la următoarea, şi numai după ce trece cu biruinţă prin toate, sufletul îşi poate urma calea, fără să fie aruncat de îndată în gheenă. Cât de cumpliţi sunt aceşti draci dimpreună cu vămile lor, se poate vedea din faptul că însăşi Maica Domnului, când a fost vestită de către Arhanghelul Gavriil de apropiata sa adormire, L-a rugat pe Fiul ei să-i slobozească sufletul de aceşti draci, şi răspunzând rugăciunii ei, Însuşi Domnul Iisus Hristos S-a arătat din cer ca să primească sufletul Maicii Sale celei Preacurate, şi să îl ducă la cer.74 Cea de a treia zi este cu adevărat cumplită pentru sufletul celui răposat şi pentru această pricină el are nevoie în chip deosebit de rugăciuni.

Capitolul VI a prezentat unele texte Patristice şi hagiografice despre vămi, şi nu mai este nevoie să mai adăugăm altele aici. Cu toate acestea, mai putem aminti că descrierile vămilor reprezintă un „model” al experienţelor sufletului după moarte, iar experienţele individuale se pot deosebi între ele foarte mult. De bună seamă, amănuntele mici, cum ar fi numărul vămilor, au o însemnătate mai mică, faţă de lucrul de cea mai mare însemnătate că sufletul trece cu adevărat printr-o judecată (judecata particulară) îndată după moarte, ca cel de pe urmă rezumat al „războiului nevăzut” pe care l-a dus (sau nu a izbutit să-l ducă) pe pământ împotriva duhurilor celor căzute.

Continuând scrisoarea către fratele femeii care era pe moarte, Episcopul Teofan Zăvorâtul scrie: „Pentru cea care pleacă va începe îndată războiul trecerii prin vămi. Acolo are nevoie de ajutor! Rămâi întru această cugetare şi o vei auzi strigându-ţi: «Ajutor!» Acolo trebuie să-ţi îndrepţi toată atenţia şi toată iubirea pentru ea. Cred că va fi cea mai adevărată mărturisire de dragoste dacă, din clipa ieşirii sufletului ei, vei lăsa în seama altora grija pentru trupul ei mort, vei merge într-un loc unde să poţi fi singur, să te adâncesti în rugăciune pentru ea, în noua ei stare şi cu nevoile ei neaşteptate. Pornind aşa, să strigi neîncetat către Dumnezeu să o ajute, vreme de şase săptămâni, şi cu adevărat, chiar şi mai mult decât atât. În istorisirea Teodorei, vistieria din care au luat îngerii pentru a-i îndepărta pe vameşi, a fost agonisirea de rugăciuni a bătrânului ei. Rugăciunile tale vor fi la fel. Nu uita să faci aşa. Aceasta este dragostea!”

„Vistieria” din care îngerii „au plătit datoriile” cuvioasei Teodora la vămi, a fost adesea înţeleasă greşit de către cei care critică învăţătura ortodoxă. Uneori se compară greşit cu noţiunea latină a „vredniciilor peste măsură” ale sfinţilor. Şi încă, asemenea critici sunt prea mărginiţi când citesc textele ortodoxe. Nu se pomeneşte aici de nimic altceva decât de rugăciunile Bisericii pentru cel răposat, mai ales de rugăciunile unui bărbat sfânt şi părinte duhovnicesc. Felul în care se înfăţişează acest lucru este metaforic – aproape că nu mai trebuie să se spună aceasta.

Biserica Ortodoxă consideră învăţătura vămilor de o asemenea însemnătate că a pus cuvinte despre acestea în multe dintre slujbele sale liturgice (vezi câteva dintre acestea în capitolul despre vămi). Mai ales, Biserica face cunoscută această învăţătură fiecăruia dintre fiii săi care se apropie de moarte. În „Canonul de rugăciune la ieşirea sufletului”, pe care îl citeşte preotul la patul de moarte al fiecărui credincios, se află următoarele tropare:

„Când voi pleca din această lume, învredniceşte-mă să pot trece neîmpiedicat de stăpânitorul văzduhului, de tiran, de chinuitor, de cel care şade pe cărările înfricoşate şi aţine calea cu întrebări ispititoare” (Cântarea 4).

„Trece-mă, o, Preacurată Stăpână, în mâinile sfinte şi scumpe ale sfinţilor îngeri, ca acoperit fiind cu aripile lor, să nu văd chipurile fără de ruşine şi întunecate ale dracilor” (Cântarea 6).

„O, tu, cea care pe Domnul nostru Cel Preaînalt L-ai născut, alungă-l şi îndepărtează-l de la mine pe stăpânitorul cel cumplit al vămilor, pe ocârmuitorul lumii, când mă voi afla şi eu în pragul morţii, ca astfel să te pot slăvi şi eu în veci, pe Tine, o, Preasfântă Maică a lui Dumnezeu” (Cântarea 8).

 Aşadar, când creştinul ortodox se află pe patul de moarte, este pregătit prin cuvintele Bisericii pentru judecăţile ce-i stau înainte.

CELE PATRUZECI DE ZILE

Apoi, după ce a trecut biruitor prin vămi şi s-a închinat înaintea lui Dumnezeu, vreme de încă 37 de zile, sufletul merge să vadă sălaşurile cele ceresti şi adâncimile iadului, fără să ştie încă unde va rămâne, şi numai în cea de a patruzecea zi se hotărăste sălaşul până la obsteasca înviere.

De bună seamă că nu este uimitor faptul că, după ce a trecut prin vămi şi a sfârşit pentru totdeauna cu lucrurile cele pământeşti, sufletul trebuie dus cu adevărat în lumea cealaltă, într-o parte a căreia îşi va petrece veşnicia. Potrivit descoperirii pe care a făcut-o îngerul înaintea Sf. Macarie al Alexandriei, Biserica face o pomenire aparte pentru cel răposat în cea de a noua zi după moarte (departe de simbolismul general al celor nouă cete ale îngerilor) fiindcă până atunci sufletului i se arată frumuseţile raiului, şi numai după aceasta, pentru celelalte zile rămase până la patruzeci, i se arată chinurile şi grozăviile iadului, înainte de a se hotărî, în cea de a patruzecea zi, locul unde va aştepta învierea morţilor şi Judecata de Apoi. Şi spunem din nou că aceste numere sunt o regulă generală, sau „modelul” celor ce se petrec după moarte şi fără îndoială, nu toţi cei plecaţi întregesc neapărat această lungime de zile potrivit „regulii”. De fapt, ştim că Teodora şi-a întregit „drumul iadului” chiar în ziua a patruzecea – aşa cum, este măsurat timpul pe pământ (Tainele veşnice, pag. 83-84).

STAREA SUFLETELOR
PÂNĂ LA JUDECATA DE APOI

Unele suflete se găsesc într-o stare de pregustare a bucuriei şi fericirii celei veşnice, iar altele – în frica chinurilor veşnice care vor veni pe deplin după Judecata cea de Apoi. Până atunci, încă mai sunt cu putinţă schimbări în starea sufletelor, mai ales prin Jertfa Cea fără de Sânge (pomenirea la Sf. Liturghie) şi prin alte rugăciuni.

Învăţătura Bisericii, despre starea sufletelor din rai şi din iad înainte de Judecata cea de Apoi, este înfăţişată mai jos mai amănunţit în cuvintele Sfântului Marcu al Efesului (Anexa I).

Folosul rugăciunii, atât în Biserică, cât şi în singurătate, pentru sufletele aflate în iad, a fost arătat în multe Vieţi ale sfinţilor şi pustnicilor cât şi în scrierile Patristice. În Viaţa Muceniţei Perpetua, din veacul al III-lea, de pildă, soarta fratelui ei Democrate, i-a fost descoperită în chipul unui vas mare plin cu apă, care era prea sus pentru ca el să ajungă acolo, din locul prea fierbinte şi spurcat, unde era ţinut în strânsoare. Prin rugăciunea ei stăruitoare vreme de o zi şi o noapte, fratele ei a putut ajunge la vasul cu apă şi ea l-a văzut într-un loc luminos. Prin aceasta ea a înţeles că el fusese iertat de pedeapsă.75

În viaţa unei pustnice, care a răposat în sec. al XX-lea, se află o relatare asemănătoare. Viaţa monahiei Atanasia (Anastasia Logaceva), fiica duhovnicească a Sf. Serafim de Sarov, povesteşte:

„Acum ea şi-a luat osteneala rugăciunii pentru fratele ei trupesc, Paul, care s-a spânzurat când era beat. Mai întâi, ea a mers la cuvioasa Pelaghia Ivanova,76 care vieţuia în Mânăstirea Diveevo, ca să primească sfat de la ea despre felul în care putea să-i uşureze soarta fratelui ei dincolo de mormânt, care îşi pusese capăt vieţii celei pământeşti în chip nefericit şi ruşinos. După sfat, a hotărât următoarele: Maica Anastasia trebuia să pună zăvorul la chilia ei, unde să postească şi să se roage pentru el, citind în fiecare zi de 150 de ori rugăciunea Născătoare de Dumnezeu Fecioară, bucură-te... La capătul a patruzeci de zile, ea a văzut o mare prăpastie, pe fundul căreia se afla o piatră plină de sânge, şi pe ea stăteau doi oameni cu lanţuri de fier la gâturile lor. Unul dintre aceia era fratele ei. Când i-a spus Cuvioasei Pelaghia despre această vedenie, Cuvioasa a sfătuit-o să facă din nou aceeaşi osteneală cu postul şi cu rugăciunea. După încă patruzeci de zile, ea a văzut aceeaşi prăpastie, aceeaşi piatră pe care sedeau aceeaşi doi bărbaţi cu lanţuri de fier la gâturile lor. Dar fratele ei era de data aceasta în picioare şi umbla în jurul pietrei, dar apoi a căzut din nou pe piatră. Lanţul se mai afla în jurul gâtului lui. După ce i-a spus din nou Cuvioasei Pelaghia Ivanova despre visul ei, Cuvioasa a sfătuit-o să facă aceeaşi osteneală cu postul şi cu rugăciunea pentru a treia oară. După încă patruzeci de zile, Anastasia a văzut aceeaşi prăpastie şi aceeaşi piatră, dar de data aceasta se afla numai un singur bărbat, pe care nu-l cunoştea, iar fratele ei fugise departe de piatră şi nu se mai vedea. Bărbatul care rămăsese pe stâncă a zis: «Este bine pentru tine. Ai mijlocitori puternici pe pământ.» După aceasta, Cuvioasa Pelaghia a spus: «Fratele sfinţiei tale a fost slobozit din chinuri, dar nu a primit binecuvântare.»”77

Sunt multe întâmplări asemănătoare în Vieţile sfinţilor şi ale pustnicilor ortodocşi. Dacă cineva este înclinat spre o gândire îngustă despre aceste vedenii, ar trebui poate să se spună că, de bună seamă, chipurile pe care le iau asemenea vedenii (de obicei în vis) nu sunt neapărat privelişti „fotografice” ale căii sufletului, aşa cum se află el în cealaltă lume, ci mai degrabă sunt privelişti care arată adevărul duhovnicesc despre îmbunătăţirea stării sufletului în cealaltă lume, prin rugăciunile celor rămasi pe pământ.

RUGĂCIUNEA PENTRU MORŢI

Cât de importantă este pomenirea la Liturghie, se poate vedea din următoarea întâmplare: Înainte de dezvelirea moaştelor Sfântului Teodosie de Cernigov (1896), ieromonahul (renumitul stareţ Alexei al Schitului Goloseevski, din Lavra Pesterii Kievului, care a plecat la Domnul în 1916) care a condus reînveşmântarea moaştelor, obosind în vreme ce stătea lângă moaşte, a aţipit şi l-a văzut înaintea sa pe Sfântul, care i-a spus: „Îţi mulţumesc fiindcă te-ai ostenit pentru mine. Încă te mai rog, atunci când vei sluji Sfânta Liturghie, să-i pomeneşti pe părinţii mei” – şi i-a spus numele lor (Preotul Nichita şi Maria78). „Cum poţi tu, o, sfinte, să-mi ceri mie rugăciuni, când tu stai la Tronul ceresc şi împlineşti mila lui Dumnezeu faţă de oameni?” a întrebat ieromonahul. „Da, este adevărat,” a răspuns Sf. Teodosie, „dar jertfa adusă la Liturghie este mult mai puternică decât rugăciunea mea.”

De aceea, panahidele, cât şi rugăciunile făcute acasă pentru morţi le sunt de folos, căci sunt fapte bune făcute spre pomenirea lor, cum ar fi pomeni şi daruri duse la biserică. Dar pomenirea la Sfânta Liturghie este de un folos aparte pentru ei. S-au arătat mulţi morţi şi au mai fost şi alte întâmplări care arată cât de folositoare este pomenirea morţilor. Mulţi care au murit în pocăinţă, dar cărora nu le-a stat în putinţă să-şi dovedească pocăinţa în timpul vieţii,au fost sloboziţi de chinuri şi au dobândit odihna. În Biserică se fac mereu rugăciuni pentru odihna morţilor, iar în ziua Pogorârii Duhului Sfânt, în rugăciunile care se fac în genunchi la vecernie, există chiar o rugăciune anume „pentru cei din iad”.

Răspunzând la întrebarea „Există ceva care poate fi de folos sufletelor după moarte?”, Sfântul Grigorie cel Mare, în Dialogurile sale ne învaţă: „Sfânta Jertfă a lui Hristos, Jertfa mântuirii noastre, aduce mari foloase sufletelor chiar şi după moarte, putând da iertarea păcatelor lor în viaţa care va să vină. Pentru această pricină, sufletele morţilor cer uneori să li se facă Liturghii... În chip firesc, calea mântuirii înseamnă să facem noi înşine, chiar în timpul vieţii, cele ce nădăjduim că alţii le vor face pentru noi după moarte. Este mai bine să ne pregătim ieşirea sufletului ca oameni liberi, decât să căutăm slobozirea după ce acesta se află deja în lanţuri. De aceea, trebuie să defăimăm această lume din toată inima noastră, ca şi cum slava ei a trecut deja, şi să ne dăruim jertfa noastră de lacrimi lui Dumnezeu în fiecare zi, aşa cum jertfim Trupul şi Sângele Lui Cel sfânt. Numai această jertfă are puterea să mântuiască sufletul de moartea cea veşnică, pentru că ea ne arată taina morţii Fiului Cel Unul Născut” (Dialoguri IV: 57, 60, pag. 266, 272-273).

Sfântul Grigorie dă câteva exemple de morţi care s-au arătat celor vii, cerându-le sau mulţumindu-le pentru săvârşirea Liturghiei pentru odihna lor. De asemenea, odinioară, un întemniţat, a cărui femeie îl crezuse mort, şi pentru care ea a dat pomelnic la Liturghie în unele zile, s-a întors din temniţă şi i-a povestit el cum fusese eliberat din lanţuri în unele zile – tocmai în zilele când i se făcuse Liturghia (Dialoguri IV:57, 59, pag. 267, 270).

Protestanţii socotesc în general rugăciunea Bisericii pentru morţi ca fiind cumva nepotrivită cu nevoia aflării mântuirii, mai înainte de toate, în această viaţă: „Dacă poţi fi mântuit de Biserică după moarte, atunci de ce să te mai osteneşti să lupţi sau să găseşti credinţă în această viaţă? Să mâncăm, să bem şi să ne veselim...” De bună seamă, nimeni, dintre cei care au mărturisit o asemenea filosofie, nu a dobândit vreodată mântuire prin rugăciunea Bisericii, şi este limpede că asemenea dovadă este destul de nefirească, şi chiar făţarnică. Rugăciunea Bisericii nu poate mântui pe oricine care nu doreşte mântuire sau nu s-a ostenit din greu pentru mântuire, de-a lungul vieţii. Într-un fel, se poate spune că rugăciunea Bisericii sau a creştinilor singuri pentru un om mort este doar un alt sfârşit al vieţii acelui om: nu se vor face rugăciuni pentru acela, dacă el nu a făcut ceva în timpul vieţii sale pentru a însufleţi asemenea rugăciune după moartea sa.

Sfântul Marcu al Efesului vorbeşte de asemenea despre rugăciunea Bisericii pentru morţi şi îmbunătăţirea pe care o aduce în starea lor, dând exemplul rugăciunilor Sfântului Grigorie Dialogul pentru împăratul roman Traian – o rugăciune însufleţită de o faptă bună a acestui împărat păgân. (Vezi mai jos, Anexa I).

CE PUTEM FACE PENTRU MORŢI

Toţi cei care dorim să ne arătăm dragostea faţă de cei morţi şi să le dăm un ajutor real, putem să o facem cel mai bine prin rugăciuni pentru ei, şi mai ales prin pomenirea lor la Liturghie, când părticelele care sunt scoase pentru vii şi pentru morţi sunt amestecate în Sfântul Potir cu cuvintele: „Spală, Doamne, păcatele celor ce s-au pomenit aici cu Sfânt Sângele Tău, pentru rugăciunile Sfinţilor Tăi.” Nu putem face nimic mai bun şi mai de seamă pentru morţi decât să ne rugăm pentru ei, făcându-le pomenirea la Liturghie. Au mereu nevoie de aceasta, şi mai ales de-a lungul celor patruzeci de zile, când sufletul răposatului porneşte pe calea sălaşurilor veşnice. Trupul nu simte atunci nimic: nu vede pe cei apropiaţi care sunt adunaţi laolaltă, nu miroase mireasma florilor, nu aude cuvântările de îngropăciune.

Dar sufletul simte rugăciunile făcute pentru el şi este recunoscător celor care le fac şi este duhovniceşte alături de aceia.

O, rude şi apropiaţi ai morţilor! Faceţi pentru ei cele ce le sunt de folos şi cele ce sunt în puterile voastre. Folosiţi banii, nu pentru împodobirea cea din afară a sicriului şi a mormântului, ci pentru a ajuta pe cei în nevoi, pentru pomenirea celor care v-au fost apropiaţi şi au murit, pentru biserici, unde se fac rugăciuni pentru ei. Faceţi milostenie pentru cei morţi, purtaţi de grijă pentru sufletele lor. Înaintea noastră a tuturor, se află aceeaşi cale, şi cât vom dori şi noi, la rândul nostru, să fim pomeniţi în rugăciune! De aceea să fim şi noi milostivi faţă de cei morţi.

De îndată ce cineva a răposat, chemaţi grabnic un preot, ca să facă „Rugăciuni la ieşirea sufletului”, care se citesc tuturor creştinilor după moarte. Încercaţi, dacă vă stă în putinţă, să faceţi slujba de înmormântare în biserică, şi să se citească Psaltirea la căpătâiul celui ce a murit, până la înmormântare. Nu este nevoie ca înmormântarea să se facă cu multe amănunte, dar bineînţeles că trebuie să fie întreagă, fără prescurtări. Nu vă gândiţi acum la voi şi la cele ale voastre, ci la cel care a răposat, de care vă despărţiţi pentru totdeauna. Dacă în biserică se află câţiva morţi în acelaşi timp, primiţi, dacă se propune, săvârşirea slujbei de înmormântare pentru toţi laolaltă. Este mai bine ca o înmormântare să se slujească pentru doi sau mai mulţi răposaţi în acelaşi timp, când rugăciunea celor apropiaţi, care se află adunaţi, va fi cu mult mai înfocată, decât dacă slujbele de înmormântare se fac pe rând, şi din pricina lipsei de timp, ele sunt scurtate. Slujba trebuie să fie întreagă pentru că fiecare cuvânt al rugăciunii pentru răposat este ca o picătură de apă pentru omul cel însetat. În chip foarte hotărât, rânduiţi de îndată slujbele pentru pomenirea de-a lungul celor patruzeci de zile, adică pomenirea zilnică la Liturghie pentru perioada de patruzeci de zile. De obicei, în bisericile unde se fac slujbe zilnic, răposatul a cărui înmormântare a avut loc acolo, este pomenit vreme de patruzeci de zile şi chiar mai mult. Dar dacă slujba de înmormântare are loc într-o biserică, în care nu au loc slujbe zilnic, rudele trebuie să se îngrijească de pomenirea de patruzeci de zile acolo unde se fac slujbe zilnic. Este la fel de bine să trimiteţi contribuţii pentru pomenirea la mânăstiri, ca şi la Ierusalim, unde are loc rugăciune permanentă la Locurile Sfinte. Dar pomenirea pentru patruzeci de zile trebuie începută îndată după moarte, când sufletul are nevoie în chip deosebit de ajutor prin rugăciune, şi de aceea trebuie începută pomenirea în locul cel mai apropiat unde se fac slujbe zilnic.

Să ne îngrijim de cei care au plecat în lumea cealaltă înaintea noastră, ca să facem pentru ei toate cele ce ne stau în putinţă, amintindu-ne că „fericiţi cei milostivi, că aceia se vor milui”.

ÎNVIEREA TRUPULUI

Într-o zi, întreagă această lume stricăcioasă va ajunge la un sfârşit, şi vor răsări zorile veşnicei Împărăţii a lui Dumnezeu, unde sufletele celor răscumpăraţi, unite cu trupurile lor înviate, vor trăi în veşnicie cu Hristos Cel nemuritor şi nestricăcios. Atunci, bucuria şi slava, pe care sufletele o cunosc acum în cer numai în parte, va fi înlocuită cu bucuria întreagă a noii zidiri pentru care a fost făcut omul. Dar cei care nu au primit mântuirea pentru care Hristos a venit pe pământ, ca să o dea lumii, vor fi veşnic chinuiţi în iad – împreună cu trupurile lor înviate. Sfântul Ioan Damaschin, în ultimul capitol al cărţii sale, Arătarea cea adevărată a credinţei ortodoxe, istoriseşte bine cea din urmă stare a sufletului după moarte:

„Şi noi credem în învierea morţilor, pentru că va fi una cu adevărat, va exista o înviere a morţilor. Acum, când vorbim de înviere, înţelegem o înviere a trupurilor. Căci învierea este o ridicare din nou a celui care a căzut. Dar, dacă sufletele sunt nemuritoare, cum se vor ridica ele din nou? Dacă moartea se defineşte ca o despărţire a sufletului de trup, învierea este unirea din nou a sufletului cu trupul, şi ridicarea din nou a fiinţei care pierise şi căzuse. De aceea, chiar trupul care este stricăcios şi pieritor, se va înălţa nestricăcios. Căci Cel Care la început a făcut trupul din ţărâna pământului, nu este neputincios să-l ridice din nou, după ce acesta a pierit şi s-a întors iarăşi în pământul din care a fost luat prin hotărârea Ziditorului său...

Acum, dacă sufletul ar fi ales singur să intre în războiul pentru fapta cea bună, şi cununa ar primi-o de unul singur. Dar dacă el singur s-a lăsat în voia dezmierdărilor, el singur va fi osândit întru dreptate. Cu toate astea, fiindcă sufletul nu a urmat fără trup nici fapta cea bună, nici patima, va fi drept pentru suflet şi trup ca să primească răsplata împreună...

Aşadar, cu sufletele noastre unite din nou cu trupurile noastre, care se vor face nemuritoare şi vor alunga stricăciunea, ne vom ridica din nou şi vom sta înaintea scaunului lui Hristos, la judecata cea înfricoşătoare. Iar diavolul, împreună cu dracii săi, şi cu omul său, adică Antihrist, şi necredincioşii, vor fi aruncaţi în focul cel veşnic, care nu va fi un foc material, aşa cum suntem obişnuiţi, ci un foc aşa cum numai Dumnezeu poate să ştie. Şi cei care au făcut bine, vor străluci ca soarele împreună cu îngerii, într-o viaţă veşnică împreună cu Domnul nostru Iisus Hristos, văzându-L şi fiind văzuţi de El pururea, bucurându-se de o fericire nesfârşită care vine de la El, şi lăudându-L, dimpreună cu Tatăl şi cu Duhul Sfânt în vecii vecilor nesfârşiţi. Amin.”79

ANEXA I

Învăţătura ortodoxă
a Sf. Marcu al Efesului
despre starea sufletelor după moarte

De cele mai multe ori, învăţătura ortodoxă despre starea sufletelor după moarte nu este înţeleasă pe deplin, chiar de către creştinii ortodocşi; iar destul de recenta doctrină catolică a „purgatoriului” a pricinuit o neînţelegere şi mai mare în mintea oamenilor. Cu toate astea, învăţătura ortodoxă nu este deloc nedesluşită şi îndoielnică. Poate că prezentarea ei ortodoxă cea mai scurtă trebuie găsită în scrierile Sfântului Marcu al Efesului la Sinodul de la Florenţa din 1439, organizat mai ales pentru a lămuri doctrina catolică despre „purgatoriu”. Aceste scrieri sunt de foarte mare preţ pentru noi, fiindcă vin de la cei din urmă Părinţi bizantini, înainte de epoca modernă, care este plină de confuzii teologice, ambele ne îndreaptă către izvoarele învăţăturii ortodoxe şi ne învaţă cum să socotim şi să înţelegem aceste izvoare. Aceste izvoare sunt: Scripturile, scrierile Patristice, slujbele bisericeşti, Vieţile sfinţilor, şi unele descoperiri şi vedenii despre viaţa după moarte, ca acelea care se află în cartea IV a Dialogurilor Sfântului Grigorie cel Mare. Teologii academici de astăzi sunt înclinaţi să nu aibă încredere în ultimele două sau trei feluri de izvoare, de aceea nu se simt în largul lor, când vorbesc despre acest subiect şi uneori preferă să păstreze o „reţinere agnostică” cu privire la acesta (Timothy Ware, Biserica Ortodoxă, pag. 259). Pe de altă parte, scrierile Sfântului Marcu ne arată că teologii ortodocşi adevăraţi cunosc „foarte bine” aceste izvoare. Cei care nu le cunosc „îndeajuns”, dau la iveală o stricăciune nebănuită care vine din necredinţa modernă.

Din cele patru răspunsuri despre purgatoriu, pe care le-a dat Sf. Marcu la Sinodul de la Florenţa, Omilia întâi cuprinde relatarea cea mai scurtă a învăţăturii ortodoxe împotriva greşelilor catolicismului şi pe această bază s-a alcătuit traducerea pe care o prezentăm aici. Celelalte răspunsuri cuprind mai ales material mărturisitor pentru problemele prezentate aici, cât şi răspunsuri la cele mai caracteristice dovezi catolice.

Sfântul Marcu răspunde „canoanelor catolice” scrise de către cardinalul Iulian Cesarini (traducere în lb. rusă în Pogodin, pag. 50-57), care cuprind doctrina catolică despre starea sufletelor după moarte, definită la Sinodul „unionist” de la Lyon, care a avut loc mai înainte (1270). Această doctrină uimeşte pe cititorul ortodox (aşa cum l-a uimit şi pe Sf. Marcu) prin întreaga ei însuşire care este prea „neabătută” şi „în litera legii”. De data aceasta, catolicii socotesc raiul şi iadul ca pe ceva „terminat” şi „desăvârşit”, iar pe cei care sălăşuiesc într-însele îi socotesc ca aflându-se deja în plinătatea stării pe care o vor avea după Judecata de Apoi. Aşadar, nu mai este nevoie să te rogi pentru cei din rai (a căror soartă este deja desăvârşită) ori pentru cei din iad (pentru că aceia nu mai pot fi niciodată sloboziţi sau curăţaţi de păcat). Ci, fiindcă mulţi dintre credincioşi mor într-o stare de „mijloc” – nici destul de desăvârşită pentru rai, dar nici destul de rea pentru iad – socotinţa dovezilor catolice avea nevoie de un al treilea loc de curăţire („purgatoriul”), unde chiar cei cărora li se iertaseră deja păcatele, trebuiau să fie osândiţi sau să-şi „ispăşească” păcatele înainte de a fi destul de curaţi pentru a intra în rai. Pe aceste argumente legale, ale unei „dreptăţi” pur omeneşti (care de fapt tăgăduieşte bunătatea mai presus de fire a lui Dumnezeu şi iubirea Lui de oameni), catolicii sprijină tâlcuirile stricte ale unor texte Patristice şi ale feluritelor vedenii. Aproape toate aceste tâlcuiri sunt destul de întâmplătoare şi născocite, fiindcă nici măcar vechii Părinţi catolici nu vorbeau despre un asemenea loc ca fiind „purgatoriul”, ci numai despre „curăţarea” de păcate după moarte, despre care unii vorbeau ca despre „foc” (probabil în chip alegoric).

Pe de altă parte, după învăţătura ortodoxă, pe care o propovăduieşte Sfântul Marcu, creştinii care au murit cu păcate mici nemărturisite sau cei care nu au adus roadele pocăinţei pentru păcatele pe care le-au mărturisit, sunt curăţaţi de aceste păcate fie prin judecata morţii, cu frica ei, fie după moarte, când sunt siliţi să rămână în iad (dar nu pururea), prin rugăciunile şi Liturghiile Bisericii şi prin faptele bune săvârşite pentru ei de către credincioşi. Chiar şi păcătoşilor sortiţi chinurilor veşnice li se poate da o oarecare alinare în chinurile lor din iad, prin aceste mijloace. Dar cu toate astea, acum nu există nici un foc curăţitor pentru păcătoşi, nici în iad (căci focul veşnic va începe să-i chinuiască numai după Judecata de Apoi), nici cu mult mai puţin în vreun al treilea loc, cum ar fi „purgatoriul”. Toate vedeniile focului care sunt văzute de oameni, sunt chipuri sau proorociri ale celor ce vor fi în vremea viitoare. Întreaga iertare a păcatelor după moarte vine numai din bunătatea lui Dumnezeu, care se întinde şi la cei din iad, împreună cu rugăciunile oamenilor, iar Dumnezeu nu mai aşteaptă de la aceştia nici o „răsplată” sau „ispăşire” pentru păcatele care le-au fost iertate.

Trebuie să spunem că în scrierile sale, Sfântul Marcu vorbeşte mai ales despre starea sufletelor după moarte, şi pomenesc foarte puţin despre înşiruirea întâmplărilor care se petrec cu sufletul îndată după moarte. Despre cea de a doua problemă, există o bogată literatură ortodoxă, dar despre aceasta nu s-a vorbit la Florenţa.

OMILIA ÎNTÂI
ÎMPOTRIVA DOCTRINEI CATOLICE A PURGATORIULUI80

Avînd în vedere că, păstrând dreapta noastră credinţă ortodoxă şi dogmele Bisericii transmise de Părinţi, trebuie să răspundem cu dragoste la cele ce aţi spus, ca regulă generală a noastră, vom cita mai întâi fiecare dovadă şi mărturie pe care ne-aţi adus-o în scris, pentru ca fiecare răspuns şi lămurire să urmeze pe scurt şi limpede.

1. Şi astfel, la începutul relatării voastre, vorbiţi aşa: „Dacă cei care cu adevărat se pocăiesc, s-au despărţit de această viaţă în dragoste (faţă de Dumnezeu), înainte de a-şi putea ispăşi păcatele cu ajutorul faptelor bune pentru călcarea legii sau pentru ocările pe care le-au adus în viaţă, sufletele lor sunt curăţate după moarte cu ajutorul suferinţelor din purgatoriu. Dar pentru uşurarea (sau ‘slobozirea’) lor din aceste suferinţe, ei sunt ajutaţi de credincioşii care sunt în viaţă, prin rugăciuni, Liturghii, milostenii şi alte lucruri de evlavie.”

La acestea răspundem următoarele: Despre faptul că cei răposaţi în credinţă sunt negreşit ajutaţi de Liturghiile şi rugăciunile şi milosteniile făcute pentru ei, şi că acest obicei este obişnuit din vremuri străvechi, există mărturia multor şi diferitelor relatări ale dascălilor Bisericii, atât romani, cât şi greci, spuse şi scrise în vremuri şi în locuri diferite. Dar nu aflăm nici în Scripturi, nici în rugăciunile şi stihirile pentru cei morţi, nici în cuvintele dascălilor, faptul că sufletele sunt slobozite pentru o oarecare suferinţă din purgatoriu şi pentru un foc trecător care are asemenea putere (de ispăşire) şi caracterul unui ajutor. Dar am socotit că până şi sufletele care se află în iad şi au fost deja date chinurilor celor veşnice, fie în adevăr şi trăire adevărată, fie în aşteptare lipsită de nădejde, pot fi ajutate şi li se poate da un oarecare sprijin mic, deşi nu în sensul dezlegării lor întregi de chinuire, nici că li se dă nădejdea pentru o mântuire la urmă. Şi acestea sunt arătate în cuvintele marelui pustnic egiptean Macarie care a fost învăţat despre aceasta de o ţeastă pe care a găsit-o în pustiu prin lucrarea puterii dumnezeieşti.81 Şi Sf. Vasile cel Mare, în rugăciunea citită la Pogorârea Duhului Sfânt, scrie următoarele: „Stăpâne Atotţiitorule, Dumnezeule al Părinţilor... Care şi la acest praznic, cu totul desăvârşit şi mântuitor, ai binevoit a primi rugăciuni de mijlocire pentru cei ţinuţi în iad, dându-ne nouă mari nădejdi că vei trimite uşurare şi mângâiere celor cuprinşi de întristări apăsătoare, auzi-ne pe noi, smeriţii robii Tăi, care ne rugăm Ţie, şi odihneşte sufletele robilor Tăi, celor mai înainte adormiţi, în loc luminat, în loc cu verdeaţă, în loc de odihnă, de unde a fugit toată durerea, întristarea şi suspinarea” (Rugăciunea a treia de la Vecernia din Duminica Pogorârii Duhului Sfânt, care se citeste în genunchi).82

Dar dacă sufletele au plecat din această viaţă în credinţă şi în dragoste, cu toate că au adus cu ei şi oarecare greşeli, fie unele mici, pentru care nu s-au pocăit deloc, fie păcate grele pentru care – chiar dacă s-au pocăit – nu au izbutit să arate roadele lor de pocăinţă: noi credem că asemenea suflete trebuie să fie curăţate de acest fel de păcate dar nu cu ajutorul vreunui foc curăţitor sau vreo osândă în vreun loc (după cum am spus, pentru aceasta nu ni s-a spus nouă nimic). Dar unii trebuie să se cureţe chiar la ieşirea din trup, numai din pricina fricii, după cum arată în chip neabătut Sf. Grigorie Dialogul;83 în vreme ce alţii trebuie să fie curăţaţi după ieşirea din trup, fie pe când se mai află în acelaşi loc pământesc, înainte de a veni să se închine lui Dumnezeu şi sunt cinstiţi cu soarta celor binecuvântaţi, fie – dacă păcatele lor au fost mai grele şi i-au orbit pe ei vreme îndelungată – sunt ţinuţi în iad, dar nu pentru a rămâne pururea în foc şi chinuire, ci ca şi cum s-ar afla în temniţă şi strâmtorare sub pază.

Susţinem că toţi aceştia sunt ajutaţi de rugăciunile şi Liturghiile făcute pentru ei, cu conlucrarea bunătăţii lui Dumnezeu şi a iubirii Sale de oameni. Această împreună lucrare a lui Dumnezeu nu mai socoteşte unele păcate, ci le iartă de îndată pe acelea săvârşite din slăbiciune omenească, aşa cum spune Dionisie cel Mare (Areopagitul) în „Cugetări despre taina săvârşită pentru cei adormiţi întru dreaptă credinţă” (în Ierarhia bisericească, VII, 7); pe când alte păcate, după o vreme oarecare, prin drepte judecăţi, fie că de asemenea se lasă şi se iartă – şi asta în întregime – fie se uşurează vinovăţia pentru aceste păcate până la Judecata de Apoi. Şi de aceea socotim că nu este nevoie de vreo altă osândire ori vreun foc de curăţire. Căci unii se curăţă prin frică, în vreme ce alţii sunt măcinaţi de mustrările de conştiinţă cu chinuri mai mari decât orice foc, iar alţii se mai curăţă numai prin chinul dinaintea slavei dumnezeieşti şi frica pentru cele ce vor aduce viitorul. Şi faptul că acest adevăr este cu mult mai chinuitor şi mai osânditor decât orice altceva, este confirmat de experienţa însăşi, şi Sf. Ioan Gură de Aur ne mărturiseste în aproape toate omiliile sale morale, care spun acelaşi lucru, ca şi pustnicul Dorotei în omilia sa „Despre conştiinţă...”

2. Aşadar, Îl rugăm stăruitor pe Dumnezeu şi nădăjduim să-i mântuiască (de chinul cel veşnic) pe cei plecaţi, iar nu de vreun alt chin sau foc în afară de acele chinuri şi de acel foc care au fost rânduite pentru veşnicie. Şi, mai mult decât atât, faptul că sufletele celor plecaţi sunt slobozite prin rugăciune de la rămânerea în iad, ca dintr-o temniţă, este mărturisit, printre mulţi alţii, de Teofan Mărturisitorul, numit Însemnatul (fiindcă el a pecetluit cu sânge cuvintele mărturiei sale pentru icoana lui Hristos, scrise pe fruntea lui). Într-unul dintre canoanele pentru cei răposaţi, el se roagă pentru ei astfel: „De lacrămile şi de suspinurile cele din iad slobozeşte pre robii tăi Mântuitorule”, (Canonul de sâmbătă pentru cei răposaţi, glas 8, cântarea 6, la Slavă).84

Auziţi? A zis „lacrămi” şi „suspinuri”, şi nici un fel de osândă sau foc curăţitor. Şi dacă trebuie să se afle în aceste laude şi rugăciuni vreo pomenire a focului, nu este vorba de unul vremelnic, unul care are puterea de a curăţa, ci este vorba chiar de focul veşnic şi osânda fără de sfârşit. Sfinţii, fiind însufleţiţi de dragostea de oameni şi de milă faţă de aproapele lor, dorind şi cutezând cele ce sunt aproape cu neputinţă, se roagă pentru mântuirea celor adormiţi întru dreapta credinţă. Pentru aceasta, Sf. Teodor Studitul, duhovnic şi mărturisitor al adevărului, spune la începutul canonului său pentru cei adormiţi: „Toţi să ne rugăm lui Hristos, făcând astăzi pomenire morţilor celor din veac, ca să izbăvească de focul cel veşnic pe cei ce au adormit în credinţă şi nădejdea vieţii celei veşnice” (Triod, Sâmbăta lăsatului sec de carne, canon, cântarea 1, stihira 1). Şi apoi, într-un alt tropar, în cântarea a 5-a a canonului, stihira 4, spune: „De focul cel pururea arzător şi de întunericul cel neluminat, şi de scrâşnirea dinţilor, şi de viermele cel ce chinuieşte neîncetat şi de toată pedeapsa, izbăveşte Mântuitorul nostru, pe toţi cei ce în credinţă au adormit.”85

Unde este aici „focul purgatoriului”? Şi dacă ar exista cu adevărat, unde ar fi mai potrivit pentru Sfânt să vorbească de el, dacă nu aici? Dacă sfinţii sunt auziţi de Dumnezeu, atunci când ei se roagă pentru aceasta, nu este treaba noastră să o cercetăm. Dar ei ştiau, aşa cum ştia Duhul care sălăşuia în ei, şi care îi purta pe ei, iar ei grăiau şi scriau întru această cunoaştere; şi la fel ştia aceasta şi Stăpânul Hristos, Care a poruncit să ne rugăm pentru duşmanii noştri, şi Care S-a rugat pentru cei care L-au răstignit pe Cruce şi l-a însufleţit pe întâiul Mucenic Ştefan când era ucis cu pietre, să facă asemenea. Şi deşi cineva ar putea spune că atunci când ne rugăm pentru oameni ca aceştia, nu suntem auziţi de Dumnezeu, noi încă vom face cele ce stau în putinţa noastră. Şi vedeţi, unii dintre sfinţii care s-au rugat nu numai pentru cei credincioşi, ci chiar şi pentru cei lipsiţi de evlavie, au fost auziţi, şi prin rugăciunea lor i-au mântuit de chinul cel veşnic, aşa cum Întâia Muceniţă Tecla a mântuit-o pe Falconila, şi Sfântul Grigorie Dialogul l-a mântuit pe împăratul Traian, după cum se istoriseşte.86

(Capitolul 3 arată că Biserica se roagă şi pentru cei care petrec deja întru bucuria binecuvântării lui Dumnezeu – care, de bună seamă, nu au nevoie să treacă prin „focul purgatoriului”)

4. După aceasta, mai departe, vreţi să aduceţi mărturii despre dogma pomenită mai sus despre focul purgatoriului, citând mai întâi ce se spune în cartea Macabei: Sfânt şi cucernic gând a fost... a se ruga pentru cei morţi... ca să se slobozească de păcat (II Macabei 12, 44-46). Apoi luând din Evanghelia după Matei locul în care Mântuitorul spune că celui care va zice împotriva Duhului Sfânt, nu i se va ierta lui, nici în veacul acesta, nici în cel viitor (Matei 12, 32), zici că din aceasta se poate vedea că există iertare a păcatelor în viaţa viitoare.

Dar din aceasta nu reiese în nici un chip ideea focului purgatoriului, care ar fi mai limpede ca lumina soarelui. Căci ce legătură este între iertarea păcatelor pe de o parte, şi curăţarea prin foc şi osândă pe de altă parte? Căci dacă iertarea păcatelor se face pentru rugăciuni sau numai prin iubirea lui Dumnezeu pentru oameni, nu mai este nevoie de nici un fel de osândă şi curăţare (prin foc). Dar dacă osânda şi curăţarea sunt rânduite (de Dumnezeu)... atunci, s-ar părea că rugăciunile (pentru morţi) sunt făcute în deşert şi în deşert aducem laude iubirii de oameni a lui Dumnezeu. Aşadar, aceste citate nu sunt o mărturie a existenţei focului din purgatoriu, ci mai degrabă o respingere a acestuia: fiindcă iertarea păcatelor acelora care au călcat poruncile se arată în ei, ca urmare a unei anumite puteri împărăteşti şi a iubirii de oameni, iar nu ca o scăpare de osândă ori curăţare.

5. În al treilea rând, (să luăm) pasajul din Epistola întâi a Apostolului Pavel către Corinteni, în care, vorbind despre zidirea temeliei, care este Hristos, din aur, argint sau pietre scumpe, lemne, fân, trestie, adaugă: Lucrul fiecăruia se va face cunoscut; îl va vădi ziua (Domnului). Pentru că în foc se descoperă, şi focul Însuşi va lămuri ce fel este lucrul fiecăruia. Dacă lucrul cuiva, pe care l-a zidit, va rămâne, va lua plată. Dacă lucrul cuiva se va arde, el va fi păgubit; el însă se va mântui, dar aşa ca prin foc (I Cor. 3, 11-15). S-ar părea că acest citat, mai mult decât oricare altul, aduce ideea focului purgatoriului; dar cu adevărat, mai mult decât oricare altul i se împotriveşte.

Mai înainte de toate, Sf. Apostol Pavel nu l-a numit foc din purgatoriu, ci unul doveditor. Apoi el a spus că prin foc trebuie să treacă şi lucrurile cele bune şi cinstite şi astfel este limpede că acestea nu au trebuinţă de nici o curăţare. Apoi mai spune că cei care aduc fapte rele, după ce aceste fapte se vor arde, aceia vor fi păgubiţi, pe când cei care sunt curăţaţi, nu numai că nu au nici o pag.ubă, ci dobândesc chiar mai mult. Apoi spune că aceasta trebuie să se întâmple „într-o zi” anume, în ziua Judecăţii şi a vremii viitoare, pe când existenţa aparentă a unui foc al purgatoriului după venirea înfricoşătoarei Judecăţi şi a osândei de pe urmă – nu este aceasta o prostie întreagă? Pentru că Scriptura nu ne spune nimic de felul acesta, ci că El Însuşi ne va judeca, zice: Şi vor merge aceştia la osândă veşnică, iar drepţii la viaţă veşnică (Matei 25, 46); şi iarăşi: Şi vor iesi din morminte cei ce au făcut cele bune, spre învierea vieţii, iar cei ce au făcut cele rele, spre învierea osândirii (Ioan 5, 29). De aceea, nu rămâne nici un fel de loc mijlocitor; dar după ce El a împărţit în două pe toţi cei care vor veni la judecată, punând pe unii la dreapta iar pe alţii la stânga, şi numindu-i pe cei dintâi „oi” iar pe cei din urmă „capre” – El nu a pomenit nimic de faptul că ar exista unii care ar urma să fie curăţaţi prin acel foc. S-ar părea că focul despre care vorbeşte Sfântul Apostol Pavel este acelaşi despre care vorbeşte Proorocul David: Foc înaintea Lui va arde, şi împrejurul Lui, vifor mare (Psalm 49, 4); şi iarăşi: Foc înaintea Lui va merge şi va arde împrejur pe vrăjmaşii Lui (Psalm 96, 3). Proorocul Daniil vorbeşte de asemenea despre acest foc: Un râu de foc se vărsa şi ieşea din el (Daniil 7, 10).

Întrucât sfinţii nu aduc cu ei nici un lucru sau faptă rea, acest foc îi arată cu şi mai mare strălucire, aşa cum aurul este încercat în foc, sau aşa cum este azbestul, care, aşa cum se spune, când este pus în foc se înnegreşte ca şi cărbunele, dar când este scos afară se face şi mai curat, ca şi cum ar fi spălat cu apă, aşa cum au fost şi trupurile celor trei tineri din cuptorul Babilonului. Cu toate acestea, păcătoşii care aduc cu ei răul sunt folosiţi ca material potrivit pentru acest foc, care îi înghite de îndată, iar „lucrarea” lor, adică starea sau fapta lor cea rea se arde şi piere cu totul şi sunt lipsiţi de cele ce au adus cu ei, adică sunt lipsiţi de răul lor care se arde, în vreme ce ei sunt „mântuiţi” – adică, vor fi ocrotiţi şi cinstiţi veşnic, ca să nu mai piară dimpreună cu faptele lor.

6. Dumnezeiescul Părinte Ioan Gură de Aur (pe care noi îl numim „gura lui Pavel”, aşa cum Pavel este „gura lui Hristos”), socoteşte şi el că trebuie să tâlcuiască acest pasaj în comentariul său asupra Epistolei (Omilia 9 la I Corinteni). Şi Pavel vorbeşte prin Ioan Gură de Aur, după cum s-a arătat prin vedenia lui Proclu, ucenicul şi următorul lui.87 Sf. Ioan Gură de Aur a scris un tratat aparte despre acest pasaj, astfel încât origeniştii nu au citat aceste cuvinte ale Apostolului pentru întărirea felului lor de a cugeta (care, s-ar părea, este mai potrivit pentru ei decât pentru voi), şi care socoteau că nu ar aduce rău Bisericii prin introducerea unui sfârşit al chinurilor iadului şi o restaurare finală (apocatastaza). Căci afirmaţia că păcătosul este mântuit ca prin foc semnifică faptul că el va rămâne să se chinuiască în foc şi nu va pieri dimpreună cu faptele sale cele rele şi cu starea cea rea a sufletului.

Sf. Vasile cel Mare vorbeşte de asemenea despre aceasta în „Asceticele”88, în tâlcuirea pasajului Scripturii, glasul Domnului cel ce varsă para focului (Psalm 28, 7): „Focul gătit pentru chinuirile diavolului dimpreună cu îngerii săi este rânduit de glasul Domnului, astfel că după aceasta s-ar putea afla în el două puteri: o putere care arde şi alta care luminează. Puterea de a chinui şi a osândi a acelui foc este rânduită celor vrednici de chinuire. Pe când luminarea şi puterea iluminării este menită strălucirii acelora care se bucură. De aceea glasul Domnului care împarte şi desparte flacăra focului pentru aceasta este: că partea cea întunecată ar putea fi foc al chinuirii iar partea care nu arde să fie o lumină a bucuriei” (Sf. Vasile, Omilie la Psalm 28).

Aşadar, după cum se poate vedea, această împărţire şi despărţire a acelui foc va fi atunci când vor trece cu toţii prin el: lucrările luminoase şi strălucitoare se vor arăta şi mai strălucitoare, iar cei care le aduc vor fi moştenitorii luminii şi vor primi răsplata cea veşnică. Cei care fac fapte vrednice de osândă vor fi trimişi la iad, vor rămâne veşnic în foc şi vor moşteni o „mântuire” care este mai rea decât pierzarea, căci, strict vorbind, cuvântul „mântuit” înseamnă că puterea pierzătoare a focului nu va lucra asupra acelora şi ei nu vor fi arşi cu totul. Urmându-i pe aceşti părinţi, mulţi alţi învăţători ai noştri au înţeles şi ei acest pasaj în acelaşi sens. Şi dacă cineva a tâlcuit în alt chip şi a înţeles „mântuirea” ca „scăparea de osândă” şi „trecerea prin foc” ca „purgatoriu”, unul ca acesta a priceput acest fragment în întregime greşit. Şi nu este de mirare, că este şi el om, şi se pot vedea chiar mulţi dintre învăţători, care tâlcuiesc părţi din Scriptură în felurite feluri, şi nu toate au dobândit în aceeaşi măsură înţelesul cel adevărat. Nu este cu putinţă ca unul şi acelaşi text să fie tâlcuit în chipuri felurite, şi să fie potrivit în aceeaşi măsură tuturor tâlcuirilor. Dar noi, alegând cele mai importante şi cele care sunt cele mai potrivite cu dogmele Bisericii, ar trebui să lăsăm la o parte celelalte tâlcuiri. De aceea, nu ne vom abate de la tâlcuirea despre care am vorbit mai sus, a cuvintelor Sfântului Apostol, chiar dacă Augustin sau Sf. Grigorie Dialogul sau altul dintre învăţătorii voştri ar aduce altă tâlcuire; fiindcă o asemenea tâlcuire răspunde mai puţin ideii unui foc al purgatoriului vremelnic, decât teoriei lui Origen, care vorbind despre o iertare finală a sufletelor prin acel foc şi o scoatere din chinuire, a fost oprit şi anatemizat la al V-lea Sinod ecumenic şi teoria lui a fost înlăturată în întregime ca o neascultare generală faţă de Biserică.

(În capitolele de la 7 la 12, Sf. Marcu răspunde împotrivirilor ridicate de citatele din lucrările Fericitului Augustin, Sf. Ambrozie, Sf. Grigorie Dialogul, Sf. Vasile cel Mare şi altor Părinţi, arătând că ele au fost tâlcuite greşit sau poate citate greşit şi că aceşti Părinţi propovăduiesc de fapt învăţătura ortodoxă, iar dacă nu, atunci învăţătura lor nu trebuie primită. Mai mult, el arată că Sf. Grigorie de Nissa nu ne învaţă nimic despre „purgatoriu”, ci susţine greşeala cu mult mai mare a lui Origen, că va fi un sfârşit al flăcărilor veşnice ale iadului – deşi se poate ca aceste păreri să fi fost aşezate în scrierile lui mai târziu de către origenişti)

13. Şi în cele din urmă spuneţi: „Adevărul mai sus pomenit este limpede din Sfânta Dreptate care nu lasă nepedepsit nimic din ce s-a făcut greşit, şi de aici urmează neapărat că, pentru cei care nu au primit osânda aici, şi nu pot plăti pentru cele ale lor nici în rai nici în iad, rămâne de înţeles că există un al treilea loc, deosebit, în care se face această curăţare, prin care se curăţă fiecare şi îndată este dus sus, către bucuria cea cerească.”

La aceasta răspundem următoarele: şi ţinem seama cât este de simplu şi în acelaşi timp drept: se cunoaşte în general că iertarea păcatelor este totodată izbăvire de osândă; pentru că cel care primeşte iertarea de păcate este în acelaşi timp mântuit de osânda pricinuită de acelea. Iertarea este dată sub trei chipuri şi la vremuri felurite: (1) în timpul botezului; (2) după botez, prin schimbare şi suferinţă şi oprirea de la păcate prin faptele cele bune din viaţa de acum; (3) după moarte, prin rugăciuni şi fapte bune şi prin toate cele pe care le face Biserica pentru morţi.

Astfel, cea dintâi iertare a păcatelor nu este deloc legată de osteneală. Ea este la fel pentru toţi, la fel de dreaptă, ca revărsarea luminii şi strălucirea soarelui, şi schimbarea anotimpurilor anului, pentru că acesta este numai harul (lui Dumnezeu) şi de la noi nu se cere în schimb nimic altceva decât credinţă. Dar cea de a doua iertare a păcatelor este plină de suferinţă pentru cel care îşi plânge păcatele: Spăla-voi în fiecare noapte patul meu, cu lacrimile mele aşternutul meu voi uda (Psalm 6, 6), pentru cel care numai aducerea aminte de păcat îi pricinuieste suferinţă, pentru cel care umblă plângând şi faţa lui grăieste pocăinţa, pentru cel care urmează căinţa ninivitenilor şi umilinţa lui Manase, şi a celui care a făcut milostenii. Cea de-a treia iertare a păcatelor vine de asemenea prin suferinţă, fiindcă este legată de pocăinţă şi de conştiinţa că se căieşte şi suferă că nu face destule fapte bune. Cu toate astea, nu se amestecă deloc cu osânda, dacă este o iertare a păcatelor: căci iertarea şi osânda nu pot sta laolaltă cu nici un chip. Mai mult, în cea dintâi şi cea de a treia iertare a păcatelor, harul lui Dumnezeu are partea cea mai mare, împreună cu lucrarea rugăciunii, iar noi aducem partea cea mai mică. Pe de altă parte, cea de a doua iertare, după botez, are o parte mică de la har, pe când partea cea mai mare vine din osteneala noastră. Cea dintâi iertare a păcatelor se deosebeşte de cea de a treia iertare, prin aceea că cea dintâi este o iertare a tuturor păcatelor în aceeaşi măsură, în vreme ce cea de a treia este numai o iertare a acelor păcate care nu sunt de moarte şi pentru care omul s-a pocăit în viaţă.

 Aşa socoteşte Biserica lui Dumnezeu, şi când se roagă stăruitor pentru iertarea păcatelor celor adormiţi şi crede că li se dă iertarea, Biserica nu spune ca o lege, câte un fel de pedeapsă pentru păcate, ştiind bine că bunătatea lui Dumnezeu biruieşte ideea de dreptate.

DIN CEA DE A DOUA OMILIE
ÎMPOTRIVA PURGATORIULUI89

3. Spunem că nici cei drepţi nu au primit încă întreaga soartă şi starea de fericire pentru care s-au pregătit aici prin fapte de osteneală, nici păcătoşii, după moarte, nu au fost duşi la osânda veşnică în care vor fi chinuiţi pe vecie. Mai degrabă, atât unii cât şi ceilalţi trebuie să aştepte Judecata de Apoi şi învierea tuturor. Cu toate astea, acum, atât unii cât şi ceilalţi se află în locuri potrivite lor: cei dintâi sunt la odihnă şi neatârnare în rai, dimpreună cu îngerii şi înaintea lui Dumnezeu, ca şi cum s-ar afla deja în raiul din care a căzut Adam (în care tâlharul cel pocăit a intrat înaintea altora) şi adesea ne vizitează în bisericile în care sunt slăviţi, şi îi aud pe cei care îi pomenesc şi se roagă pentru aceia înaintea lui Dumnezeu, având de la El acest mare dar, şi prin moaştele lor fac minuni şi se bucură la vederea lui Dumnezeu, iar iluminarea trimisă de El este mai desăvârşită şi mai curată decât înainte, pe când erau în viaţă pe pământ; în timp ce aceia din urmă, la rândul lor, fiind siliţi să rămână în iad, rămân în groapa cea mai de jos, întru cele întunecate şi în umbra morţii (Psalm 87, 6), după cum spune David, şi apoi Iov: către ţara unde lumina este ca întunericul (Iov 10, 21-22). Şi cei dintâi rămân întru bucurie şi veselie, aşteptând deja apropierea Împărăţiei cu toate bunătăţile ei cele de negrăit făgăduite lor. Iar ceilalţi, dimpotrivă, rămân în temniţă şi suferinţă fără de mângâiere, ca oamenii osândiţi care îşi aşteaptă hotărârea Judecăţii şi îşi închipuie chinuirile acelea. Nici cei dintâi nu au primit încă mostenirea Împărăţiei dimpreună cu toate bunătăţile cele ce ochiul n-a văzut şi urechea n-a auzit şi la inima omului nu s-au suit (I Corinteni 2, 9); nici cei din urmă nu au primit încă chinurile cele veşnice, nici nu au fost daţi arderii în focul cel nestins. Noi am primit această învăţătură de la Părinţii noştri de odinioară, şi putem să o zicem cu usurinţă, chiar din Sfintele Scripturi.

10. Unor sfinţi li s-a arătat în vedenii şi descoperiri despre chinurile viitoare ale păcătoşilor lipsiţi de cucernicie. Cele ce se văd în acele privelişti sunt lucruri viitoare, ca şi cum ar fi nişte zugrăviri, iar nu ceva ce se petrece acum cu adevărat. Astfel, de pildă Daniil, vorbind despre Judecata viitoare, spune: Am privit până când au fost aşezate scaune, şi S-a aşezat Cel vechi de zile... şi cărţile au fost deschise (Daniil 7, 9-10), şi de fapt este limpede că aceasta nu s-a petrecut cu adevărat, ci s-a descoperit în duh mai dinainte proorocului.

19. Când cercetăm mărturiile pe care le-aţi citat din cartea Macabei şi Evanghelie, vorbind pur şi simplu cu dragoste pentru adevăr, vedem că ele nu au nici un fel de mărturie despre vreo osândă ori curăţare, ci vorbesc numai de iertarea păcatelor. Aţi făcut o împărţire importantă, spunând că fiecare păcat trebuie înţeles sub două aspecte: (1) călcarea poruncii faţă de Dumnezeu, şi (2) osânda care urmează din aceasta. Despre aceste două aspecte (despre care ne învăţaţi), călcarea poruncii lui Dumnezeu poate fi iertată cu adevărat după pocăinţă şi oprirea de la facerea de rău, dar trebuie să existe răspunderea faţă de pedeapsă pentru fiecare situaţie în parte; aşa încât, pe baza acestei idei, este foarte important ca cei iertaţi de păcate să primească osânda pentru ele, în aceeaşi măsură.

Dar ne îngăduim să spunem că asemenea afirmaţie contrazice adevărurile cunoscute cu limpezime şi în mod obişnuit: dacă vedem că un împărat după ce a dat o amnistie şi iertare, nu-l mai dă pe vinovat la osândire şi mai mare, atunci cu atât mai mult Dumnezeu, printre ale Cărui însuşiri, iubirea de oameni este una cu totul aparte, chiar dacă El îl pedepseşte pe om pentru păcatul pe care l-a săvârşit, după ce îl iartă, El de îndată îl şi slobozeşte de osândă. Şi lucrul acesta este firesc. Căci dacă călcarea poruncii lui Dumnezeu duce la osândă, atunci când vinovăţia este iertată şi a avut loc împăcarea, urmarea păcatului – osânda – încetează în chip necesar.

ANEXA II

Consideraţii recente

UNELE RĂSPUNSURI ORTODOXE RECENTE
LA CONSIDERAŢIILE DE FAŢĂ DESPRE VIAŢA DUPĂ MOARTE

1. Taina morţii şi dincolo de ea90

de Părintele Ambrozie Fountrier
protopop al parohiilor ortodoxe franceze
ale bisericilor ruseşti din afara Rusiei

Radioul, televiziunea, periodicele şi o carte au vorbit în ultima vreme (în Franţa) despre moarte şi dincolo de ea. Chiar şi un periodic grecesc care apare în Franţa, şi probabil că este ortodox, a luat parte la această lucrare, publicând un articol intitulat: „Spuneţi-mi de ce... nimeni nu s-a întors vreodată!” şi autorul concluzionează: „Nici o cunoaştere omenească nu poate da un răspuns sigur la această taină de dincolo: numai credinţa risipeşte puţin umbrele...” În trecere, se apleacă înaintea Domnului, pe Care Îl numeşte „cârmuitorul cel priceput...”, cârmuitorul ce aminteşte în chip uimitor de Charon, călăuză a iadului din mitologia greacă, care a dus sufletele morţilor peste râul Styx cu barca sa pentru preţul de un obol.

Dacă autorul acestui articol ar fi cunoscut textul slujbei ortodoxe de înmormântare, ori slujbele care se fac pentru pomenirea morţilor sâmbăta; dacă ar fi citit Vieţile sfinţilor sau ale părinţilor pustiei – i-ar fi stat în putinţă să „dea un răspuns acestei taine de dincolo” şi să lămurească cititorii. Dar ecumeniştii şi moderniştii noştri „ortodocşi”, din pricina legăturii lor cu această lume, pentru care Mântuitorul Hristos nu a dorit să se roage, s-au făcut ca sarea care şi-a pierdut gustul şi care nu mai este bună la nimic, decât pentru a fi aruncată, după cuvântul de netăgăduit al lui Dumnezeu.

Pentru a „risipi puţin umbrele” editorului periodicului grecesc, şi a lămuri în acelaşi timp credinţa noastră şi a cititorilor noştri, dăm trei texte despre taina morţii şi dincolo de ea.

Nota autorului: Primele două texte sunt din Sfântul Dionisie Areopagitul şi din viaţa unui călugăr athonit, care arată cum se pregăteşte pentru moarte creştinul ortodox şi cum iese sufletul din trup. Al treilea text, luat din viaţa unui iconograf grec, Photios Kontoglou († 1965), este tradus mai jos în întregime. (Pentru biografia sa vezi The Orthodox Word, sept. - oct., 1966).

2. Marele război dintre
credincioşi şi necredincioşi

de Photios Kontoglou91

În Marea Luni a Paştelui, târziu după miezul nopţii, înainte de a merge la culcare, am ieşit în grădiniţa din spatele casei. Cerul era întunecat şi acoperit cu stele. Mi se părea că îl văd pentru prima oară, şi de acolo de sus se lăsa în jos o rostire de psalmi îndepărtată. Buzele mele murmurau în şoaptă: „Slavă Ţie Doamne Dumnezeul nostru, mă închin înaintea picioarelor Tale.” Un om sfânt mi-a spus odinioară că în vremea acestor ceasuri, cerurile sunt deschise. Aerul înălţa mireasma florilor şi plantelor pe care le sădisem. „Cerul şi pământul sunt slava lui Dumnezeu.”

Aş fi putut foarte bine să rămân acolo singur până s-ar fi crăpat de ziuă. Mă simţeam ca şi cum n-aş fi avut trup şi nici o legătură cu pământul. Dar temându-mă că lipsind din casă, ai mei s-ar fi tulburat, m-am întors şi m-am aşezat în pat.

Nu mă cuprinsese bine somnul. Nu-mi dau seama dacă eram treaz sau adormisem, când, pe neaşteptate, s-a arătat înaintea mea un om necunoscut. Era palid ca un mort. Parcă avea ochii deschişi şi se uita la mine cu frică. Avea faţa ca o mască, era ca de ceară. Pielea îi era lucioasă, de un galben închis, şi era foarte întinsă pe capul său mort, cu toate cavităţile lui. Era ca şi cum sufla foarte greu. Ţinea într-o mână un fel de obiect, dar nu am putut să-mi dau seama ce era; cu cealaltă mână se ţinea de piept ca şi cum ar fi avut o suferinţă.

Această făptură m-a umplut de frică. M-am uitat la el şi el s-a uitat la mine fără să vorbească, ca şi cum ar fi aşteptat să-l recunosc, aşa schimbat cum era. Şi un glas mi-a spus: „Este cutare!” şi l-am recunoscut de îndată. Apoi a deschis gura şi a suspinat. Glasul său venea din depărtare; se ridica ca dintr-un puţ adânc.

Era în mare chinuire şi îmi părea rău pentru el. Mâinile, picioarele, ochii – toate arătau că suferea. Nu mai puteam să rabd şi am încercat să-l ajut, dar mi-a făcut semn cu mâna să mă opresc. A început să geamă într-un asemenea chip care m-a făcut să îngheţ. Apoi mi-a zis: „Nu am venit aici din voia mea; am fost trimis. Tremur fără încetare. Am ameţit. Roagă-te lui Dumnezeu să mă miluiască. Vreau să mor dar nu pot. Doamne! Toate cele câte mi-ai spus mai înainte sunt adevărate. Îţi aduci aminte cum, cu câteva zile înainte de moartea mea, ai venit să mă vezi şi mi-ai vorbit de religie? Mai erau doi prieteni cu mine, necredincioşi ca şi mine. Tu vorbeai iar ei îşi băteau joc. Când ai plecat, au spus: «Ce păcat! Este inteligent şi crede lucruri prosteşti pe care le cred femeile bătrâne!»

Cu alte prilejuri, ţi-am spus: ‘Dragă Photios, pune bani deoparte, ca să nu mori sărac. Uită-te la bogăţiile mele, şi tot mai multe îmi doresc. Atunci mi-ai spus: Ai semnat vreun contract cu moartea ca să trăieşti câţi ani doreşti şi să te bucuri de o bătrâneţe fericită?

Iar eu am răspuns: Vei vedea cât de mult o să trăiesc! Acum am 75 de ani. Voi trăi peste o sută. Copiii mei nu-şi doresc nimic. Fiul meu câştigă o mulţime de bani iar pe fiica mea am căsătorit-o cu un etiopian bogat. Nevasta mea şi cu mine avem mai mulţi bani decât avem nevoie. Eu nu sunt ca tine, care ascultă ce spun preoţii: «Sfârşit creştinesc vieţii noastre...» şi celelalte. Ce ai de câştigat de la un sfârşit creştinesc? Mai bine un buzunar plin şi nici o grijă... Să faci milostenii? De ce a făcut săraci Dumnezeul vostru atât de milostiv? De ce trebuie să-i hrănesc eu? Şi ca să ajungi la rai, ţi se cere să-i hrănesti pe trândavi! Vrei să vorbesti despre rai? Ştii că eu sunt fiu de preot şi cunosc toate şiretlicurile astea. Că cei care nu au minte deloc îi cred, este foarte bine, dar tu care ai minte, ai apucat pe o cale greşită. Dacă vei continua să trăieşti ca până acum, vei muri înaintea mea şi vei răspunde pentru cei pe care i-ai călăuzit greşit. Ca medic îţi spun sigur că voi trăi o sută zece ani...”

După ce a zis toate astea, a început să se sucească ca şi cum ar fi fost pe jar. Îl auzeam cum gemea: „Vai! Vai! Of! Of!” A tăcut o clipă după care a continuat: „Am spus astea şi după câteva zile am murit! Am murit şi am pierdut bătălia! Ce neorânduială, ce greşeală! Fiind pierdut, m-am dus la fundul prăpastiei. Cât am mai suferit până acum, ce chinuire! Toate cele câte mi-ai spus sunt adevărate. Ai câştigat războiul!

Când mă aflam în lumea în care eşti tu acum, eram intelectual, eram medic. Învăţasem cum să vorbesc şi cum să mă fac ascultat, să-mi bat joc de religie, să vorbesc despre cele ce se simt cu simţurile. Şi acum văd că toate cele câte le numeam poveşti, mituri – sunt adevărate. Chinul pe care îl trăiesc acum – ăsta este adevărul, ăsta este viermele cel neadormit, asta este scrâşnirea dinţilor.”

După ce a vorbit aşa, s-a făcut nevăzut. Încă mai auzeam gemetele lui, care treptat s-au pierdut. Începuse să mă cuprindă somnul când am simţit atingându-mă o mână rece ca de gheaţă.

Am deschis ochii şi l-am văzut din nou înaintea mea. De data asta avea trupul mai scârbos şi mai pipernicit. Se făcuse ca un copil mic, cu un cap mare de om bătrân, şi dădea din cap.

— Îndată se va crăpa de ziuă şi cei care m-au trimis vor veni să mă caute!

— Cine sunt aceia?

A spus nişte cuvinte de neînţeles pe care nu le-am putut desluşi. Apoi a adăugat: „În locul în care mă aflu mai sunt mulţi care, de asemenea, îşi bat joc de tine şi de credinţa ta. Acum pricep ei că salturile lor spirituale nu au trecut dincolo de cimitir. Mai sunt şi cei cărora le-ai făcut bine, cât şi cei care te-au defăimat. Cu cât îi ierţi mai mult pe aceştia, cu atât te urâsc mai mult. Omul este rău. În loc să se bucure, bunătatea îl face mai înverşunat, căci îl face să simtă că este biruit. Starea acestora din urmă este mai rea decât a mea. Ei nu pot pleca din temniţa lor întunecoasă ca să vină la tine aşa cum am făcut eu. Ei sunt aspru chinuiţi, biciuiţi cu biciul dragostei lui Dumnezeu, aşa cum a spus un sfânt.92 Lumea este cu totul altceva decât ceea ce credem noi! Mintea noastră ne arată altceva. Acum pricepem că mintea noastră era proastă, convorbirile noastre erau răutăcioase, bucuriile noastre erau minciuni şi înşelări.

Voi, cei care Îl purtaţi pe Dumnezeu în inimile voastre, al Cărui Cuvânt este Adevărul, singurul Adevăr – voi aţi câştigat marele război dintre credincioşi şi necredincioşi. Eu am pierdut acest război. Tremur, suspin, şi nu-mi aflu odihna. Într-adevăr nu există nici o căinţă în iad. Vai de cei care umblă aşa cum umblam eu pe vremea când eram pe pământ. Fiinţa noastră era beată şi îşi bătea joc de cei care credeau în Dumnezeu şi în viaţa veşnică; aproape toată lumea ne lăuda. Aceia vă socoteau pe voi nişte nebuni, nişte tâmpiţi. Şi cu cât voi răbdaţi cum ne băteam joc de voi, cu atât mânia noastră sporea.

Acum văd eu cât de mult v-a îndurerat purtarea oamenilor răi. Cum aţi putut îndura cu atâta răbdare săgeţile otrăvitoare, care porneau de pe buzele noastre şi care vă socoteau făţarnici, batjocoritori de Dumnezeu şi înşelători de oameni. Dacă aceşti oameni răi, care încă se mai află pe pământ ar vedea unde sălăşuiesc eu, numai dacă s-ar afla în locul meu, ar tremura pentru toate cele câte le fac. Aş vrea să vin în faţa lor şi să le spun să-şi schimbe calea vieţii, dar nu mi se îngăduie să fac asta, tot aşa cum omul cel bogat nu a avut nici o îngăduinţă când i-a cerut lui Avraam să-l trimită pe săracul Lazăr. Lazăr nu a fost trimis, aşa încât cei care păcătuiesc sunt vrednici de osândă, iar cei care au mers pe cărările Domnului sunt vrednici de mântuire.

„Cine e nedrept să nedreptăţească înainte. Cine e spurcat să se spurce încă. Cine e drept să facă dreptate mai departe. Cine este sfânt să se sfinţească încă” (Apocalipsa 22, 11).

Cu aceste cuvinte s-a făcut nevăzut.

Nota editorului englez: În capitolul II al cărţii am vorbit despre învăţătura Fericitului Augustin, potrivit căreia, în chip obişnuit, numai sfinţilor le este dat să ia legătura cu cei vii, pe când cei păcătoşi sunt legaţi în iad şi nu pot ieşi. Totuşi, se întâmplă, ca în situaţia de faţă, că Dumnezeu îngăduie unui suflet din iad să se arate celor vii pentru un scop oarecare. Nişte arătări din acestea sunt redate în cartea „Taine veşnice de dincolo de mormânt”. După cum scrie Fericitul Augustin: „Morţii nu au de la ei nici o putere de a se amesteca în problemele celor vii” („Purtarea de grijă pentru morţi”, cap. 16), şi se arată celor vii numai cu îngăduinţa lui Dumnezeu. Totuşi, este foarte adevărat că asemenea arătări sunt foarte rare, şi cele mai multe dintre arătările „morţilor”, care vin prin mediumuri, sunt lucrarea dracilor care se prefac în morţi.

3. O întoarcere din moarte în Grecia contemporană

de Arhimandrit Ciprian

Stareţ al Mânăstirii Sfinţilor Ciprian şi Iustina, Fili, Grecia

Vă trimit alăturat o istorisire a unei persoane pe care o cunosc, care a murit şi s-a întors la viaţă, pe care socotesc că o veţi găsi interesantă, ca pildă pentru seria de articole a sfinţiei voastre.

Cu vreo patru ani în urmă, am primit un telefon ca să mergem cu Sfânta Împărtăşanie la o doamnă în vârstă, o văduvă, care vieţuia într-o suburbie a Atenei. Ea ţinea calendarul vechi şi fiind ţintuită la pat, nu putea merge la biserică. Deşi în chip obişnuit, noi nu săvârşim asemenea slujbe în afara mânăstirii şi îndrumăm credincioşii către preotul de parohie, totuşi, cu prilejul acela, eu am simţit anume că trebuie să merg, şi pregătind Sfintele Daruri, le-am scos din mânăstire. Am găsit-o pe bătrâna doamnă zăcând bolnavă într-o cameră mică ;i sărăcăcioasă. Neavând nici un fel de mijloace proprii de întreţinere, o îngrijeau nişte vecini, care îi mai aduceau de mâncare şi celelalte lucruri trebuincioase. Am aşezat Sfintele Daruri şi am întrebat-o dacă avea ceva pe suflet ca să se spovedească. Ea a răspuns: „Nu, nu am nimic pe conştiinţă din aceşti ultimi ani ca să nu fi mărturisit deja, dar există un păcat mare săvârşit cu mulţi ani în urmă, pe care aş vrea să-l mărturisesc, cu toate că l-am mărturisit la mulţi preoţi.” Eu i-am răspuns că dacă îl mărturisise deja, nu mai trebuia să-l spovedească din nou. Dar ea a stăruit şi iată ce mi-a spus:

Când era tânără şi de-abia căsătorită, cu vreo 35 de ani în urmă, rămăsese însărcinată într-o vreme când familia ei o ducea foarte greu cu banii. Ceilalţi din familie stăruiau să facă avort, dar ea se împotrivea cu tărie. Totuşi, din pricina ameninţărilor mamei soacre, dar împotriva voinţei ei, a fost nevoită să primească. Fiind un lucru în afara legii, îngrijirea medicală nu a fost bună şi aceasta i-a pricinuit o infecţie gravă, şi în câteva zile a murit, fără să se poată spovedi.

În clipa morţii, care a avut loc seara, ea a simţit că sufletul ei iese din trup, în acelaşi chip în care se povesteşte de obicei. Sufletul ei a rămas în apropiere şi a privit cum i se spăla trupul, cum a fost îmbrăcată şi aşezată în sicriu. Dimineaţă a urmat procesiunea până la biserică şi a văzut cum i se pune sicriul în dric pentru a fi dus la cimitir. Sufletul parcă plutea la o mică înălţime deasupra trupului.

Deodată s-au ivit pe cale doi „diaconi”, după cum i-a descris ea, în stihare şi orare albe strălucitoare. Unul dintre ei citea un zapis de hârtie. Când maşina s-a apropiat, el a făcut semn cu mâna şi maşina s-a oprit. Şoferul a ieşit să vadă ce se întâmplase cu motorul, şi între timp îngerii au început să vorbească. Cel care ţinea zapisul, care avea însemnate toate păcatele ei, şi-a ridicat privirea de pe zapis şi a zis: „Din păcate, ea are scris în zapisul ei un păcat foarte greu, şi este legată de iad, căci nu l-a măsturisit.” „Da”, a zis celălalt, „dar este păcat să primească osânda, căci ea nu a vrut să-l facă, ci a fost silită de cei din familia ei.” „Foarte bine”, a răspuns cel dintâi, „singurul lucru care se poate face, este să fie trimisă înapoi ca să-şi poată mărturisi păcatul şi să se căiască pentru el.”

Cu aceste cuvinte, s-a simţit trasă înapoi în trupul ei, pentru care simţea în clipa aceea o scârbă şi o silă de nepovestit. După o clipă de la întoarcerea în trup, a bătut în sicriu, căci era închis. Se poate închipui ce a urmat.

După ce am auzit povestea ei, am aşternut-o pe hârtie pe scurt. I-am dat Sfânta Împărtăşanie şi am plecat, dând slavă lui Dumnezeu, Care mi-a îngăduit să aud aceasta. Fiind o problemă de spovedanie, nu vă pot spune numele ei, dar vă pot spune că mai trăieşte. Dacă socotiţi că este de folos, eu îngădui să se publice.

4. „Morţii” se arată în Moscova contemporană

de Preot Dimitri Dudko93

Se spune că mulţi se plâng acum, mai ales femei, că noaptea vin morţii.

O femeie şi-a îngropat bărbatul. Da, a suferit mult, a plâns. Nu putea dormi.

La miezul nopţii, a auzit pe cineva punând o cheie în uşă, târâit de picioare; cineva a venit la patul ei.

„Valia, eu sunt.”

Ea a sărit cu frică. Da – în faţa ei se afla bărbatul ei, care murise. Au început să vorbească.

În noaptea următoare ea a aşteptat cu mare frică. El a venit şi în noaptea următoare.

Oamenii i-au spus: Visezi. Oamenii cu carte i-au spus: Ţi se pare asta din pricina suferinţelor. Psihiatrii au luat-o sub observaţie...

Dar ce înseamnă asta, la urma urmei? Omul este normal în esenţă, dar aici se petrece ceva ce nu este normal. Halucinaţii... Dar ce este o halucinaţie? Sau este cumva vreun fel de arătare?

Iată o fiică. Mama ei a murit de mult. Ea nu se mai gândeşte la mama ei, dar pe neaşteptate vine mama ei, mai întâi singură, apoi cu un fel de copii.

O fiică care era fericită mai înainte, s-a întristat acum.

Fiica a fost dusă la spital şi tratată. Dar pentru ce a fost tratată? Înţelegem noi ce se petrece aici?

Iată o femeie care este foarte tulburată şi se gândeşte să-şi pună capăt zilelor. Este tristă. Pe neaşteptate vine cineva şi intră la ea.

„Vera, la ce te gândeşti?” Încep să vorbească, deschis, sincer.

Femeia se linişteşte. Femeia care a venit pleacă. După ce pleacă, femeia îşi vine în sine şi se gândeşte: cum a venit că doar e târziu? Se uită la ceas. Este ora două. Merge la uşă, dar uşa este încuiată.

În ziua următoare face verificări. A venit femeia aceea la ea cu adevărat? Ea nu mai venise pe la oamenii aceia de multă vreme, de cinci ani. I se răspunde. Femeia care venise noaptea, era moartă de multă vreme. Asta înseamnă că venise din altă lume. Această femeie este sănătoasă.

Primele două întâmplări sunt primejdioase, aducând frică. Ultima întâmplare aduce liniştire.

Necredincioşii vor spune despre cele două feluri de întâmplări că au fost o halucinaţie, o închipuire bolnăvicioasă….

Când oamenii nu ştiu ce să spună, atunci zic: halucinaţie, închipuire. Dar asta lămureşte ceva?

Să mai dăm un exemplu.

Un pilot se prăbuşeşte şi femeia lui are un vis: „Dă-mi două ruble.”

Femeia nu dă nici o atenţie. Are acelaşi vis de mai multe ori. Începe să se îngrijoreze. Se întreabă: de ce se întâmplă asta?

Unii spun: Nu da atenţie. Dar asta nu o linişteşte. Înainte, ea nu mersese la biserică şi nu se gândise la Dumnezeu. Dar acum, se îndreaptă către oamenii bisericii. Aceştia o sfătuiesc să facă o panahidă. Ea nu ştie cum să o facă. Ei o lămuresc. Ea cere să i se facă celui mort o panahidă şi întreabă:

— Cât costă?

— Două ruble. Şi iată că aici se desluşeşte visul: „Dă-mi două ruble.” După panahidă visele au încetat. În vremea noastră, hotarele dintre această lume şi cealaltă lume s-au făcut mai confuze.94 Cele ce am povestit aici, nu au fost născocite de mine şi nici nu le-am învăţat din cărţi. Astea s-au întâmplat în viaţa noastră, şi nu cu multă vreme în urmă.

Am încetat să ne mai gândim la învierea din morţi şi de aceea morţii nu ne dau odihnă... Ce este moartea? Există viaţă acolo? Atâta vreme cât totul pare în regulă cu noi, nu ne gândim la aceste lucruri. Dar sunt situaţii, când pe neaşteptate, hotarele acestei lumi se rup şi omul vede ceva care mai târziu îi răstoarnă întreaga conştiinţă.

Poate că unii au citit într-o carte dinaintea revoluţiei (din octombrie), cum o persoană oarecare, cu numele Uekskuell, s-a pomenit dintr-odată în cealaltă lume; mai târziu a istorisit toată povestea.95 Şi înainte de aceasta fusese ateu. Nu credea că există viaţă după moarte şi râdea de cei care credeau că există.

Şi-a văzut trupul din care ieşise, iar în jurul lui erau adunaţi oameni. Nu-şi dădea seama de ce se adunaseră oamenii acolo. Căci el nu se afla acolo, ci aici. Voia să le spună oamenilor asta, dar glasul său se pierdea în gol. Ei nu-l auzeau. A vrut să îi atingă cu mâna, dar mâna lui a trecut prin ei fără să-i atingă.

Închipuiţi-vă, doar, ce s-ar întâmpla într-o asemenea situaţie.

Nu vom spune ce a văzut el, dar după ce a văzut acestea, când s-a întors în trupul său, s-a lepădat de toate desfătările şi şi-a închinat viaţa lui Dumnezeu...

Se întâmplă astfel de lucruri, ca să ne aducă în simţiri.

Astăzi nu ni se întâmplă lucruri din astea, dar se vor întâmpla.

Astfel de oameni s-au reîntors la viaţă pentru a o sfârşi cu dreptate. Dar noi ne vom întoarce? Dumnezeu ştie...

Nu vom citi despre grozăviile experimentate de Uekskuell, în încercările de a atrage atenţia asupra lui. Lumea de dincolo de mormânt aproape că o atinge pe a noastră, parcă ar fi la o depărtare de noi de numai o fracţiune de milimetru; dar nu ne unim în întregime cu această lume. Şi aceasta nu este singura întâmplare de felul acesta...

Chiar eu am auzit un om, care încă mai trăieşte şi astăzi, care a trecut prin moarte clinică. Oamenii credeau că a murit, dar după ce a revenit la viaţă, le-a povestit toate cele câte spuseseră ei, şi cum se mişcau, cu toate amănuntele.

Omul nu este numai acest trup, materie, ţărână. Omul este alcătuit din trup şi suflet. Iar sufletul nu moare ca trupul; el vede şi ştie toate...

Există viaţă după moarte sau nu? În cele din urmă totul depinde de credinţă. Dacă există viaţă acolo, primim asta prin credinţă, dacă nu există viaţă acolo, tot prin credinţă primim şi aceasta. Dar pentru a spune cu siguranţă, cum spune băiatul (pomenit mai sus)... omul trebuie să meargă acolo. Şi atâta vreme cât noi nu am mers, unii au credinţă, pentru care se bucură şi fac fapte bune; în vreme ce alţii, întocmai ca dracii, cred şi tremură. Toţi necredincioşii tremură în faţa morţii, şi oricât de mulţi medici ar fi, şi oricât şi-ar lungi viaţa asta pământească, nu există nici un chip de a scăpa de moarte. Omul poate scăpa de moarte numai prin credinţa în Domnul nostru Iisus Hristos.

ANEXA III

Răspuns unei critici

Întrucât cartea de faţă s-a tipărit în serial în The Orthodox Word, editorul unui alt periodic ortodox a început să publice o lungă serie de atacuri la învăţătura vieţii după moarte, care se înfăţişează aici (The Tlingit Herald, publicat de Biserica Ortodoxă americană Sf. Nectarie, Seattle, Washington; vol. 5, nr. 6 şi numerele următoare). Aceste atacuri nu erau îndreptate numai împotriva învăţăturii din această carte, ci şi împotriva învăţăturii arătate în publicaţiile Mânăstirii Sfânta Treime din Jordanville, New York (mai ales în publicaţia Orthodox Life din ianuarie - februarie, 1978, broşura „De necrezut pentru mulţi dar de fapt o întâmplare adevărată”, care a apărut în Orthodox Life pentru iulie - august, 1976, şi antologia Taine veşnice dincolo de mormânt); împotriva predicii Arhiepiscopului Ioan Maximovici, împotriva „Vieţii după moarte” care a apărut în The Orthodox Word, 1971, nr. 4, şi este retipărită mai sus în Cap. X al acestei cărţi; împotriva întregii învăţături a Episcopului Ignatie Brianceaninov, care a însufleţit această carte; şi în general, împotriva învăţăturii care a fost înfăţişată în atât de multe izvoare ortodoxe din ultimele câteva veacuri şi exprimă cucernicia vie a credinţei ortodoxe, chiar şi în zilele noastre.

După ce am citit aceste atacuri, nu am considerat că trebuie să schimb ceva din cele ce scrisesem aici; am mai adăugat câteva paragrafe ici şi colo pentru a lămuri mai bine învăţătura ortodoxă care, cred eu, este batjocorită cu nedreptate şi este socotită greşit în aceste atacuri.

Nu vom urmări să răspundem punct cu punct acestui critic.

Citatele Patristice pe care le alege nu au avut niciodată înţelesul pe care îl dă el şi singurul răspuns care se poate da aici, este că el le-a folosit greşit. Astfel, de exemplu: toate citatele care arată că omul este alcătuit atât din suflet cât şi din trup (7, 2, pag. 26, etc) – ceea ce nimeni nu neagă – nu spun nimic împotriva activităţii independente a sufletului după moarte, ceea ce se vede foarte limpede, fără nici o „împotrivire”, dacă omul are încredere în izvoarele ortodoxe. Locurile cele multe din Scriptură, cât şi din textele Patristice, unde moartea este exprimată metaforic ca un „somn”, nu spune nimic despre „adevărul neabătut” al acestei metafore, pe care l-au învăţat numai foarte puţini învăţători creştini de-a lungul veacurilor, şi de bună seamă, nu se potriveşte cu învăţătura primită de Biserică, etc. O culegere de „texte doveditoare” se îndreptăţeste numai dacă dovedeşte cu adevărat o problemă care este socotită în diferite feluri, nu dacă aceasta spune ceva puţin altfel, sau nu vorbeşte limpede şi lămurit, despre această problemă.

În vreme ce, pe de o parte criticul strânge citate multe, care adesea sunt lipsite de orice legătură cu problema, tehnica lui de combatere cea mai obişnuită este de a-i îndepărta pe cei ce se împotrivesc lor, cu vorbe multe, care fie că nu lămuresc nimic, fie în mod evident contrazic o mare parte din cele ce sunt limpezi. Astfel, dacă criticul doreşte să nu fie de acord cu posibilitatea vorbirii cu morţii de către cei care s-au întors din moarte la viaţă, el spune hotărât: „Aceste lucruri pur şi simplu nu sunt cu putinţă” (vol. 5, nr. 6, pag. 25) – cu toate că literatura ortodoxă cuprinde numeroase asemenea vorbiri cu morţii; dacă criticul vrea să tăgăduiască faptul că oamenii văd draci după moarte, zice: „Părinţii nu ne învaţă asemenea lucruri” (6, 12, pag. 24) – cu toate că există, de pildă, numeroase trimiteri Patristice la „vămile văzduhului”, care se întâlnesc după moarte. Dacă criticul socoteşte că există cu adevărat cele ce se arată limpede, dar acestea sunt deosebite de părerea lui, el se împotriveşte cu împotrivire tăioasă: toate sunt „alegorii” sau „născociri pilduitoare” (5, 6, pag. 26).

Criticului îi mai plac argumentele chinuitoare ad hominem care încearcă să nu aibă încredere în cineva, care nu are aceeaşi părere cu el: „Este interesant că unii oameni, împreună cu catolicii, par să creadă că Scriptura trebuie neapărat să se potrivească cu adevărul” (6, 12, pag. 30) – asta se spune într-un context în care el a îndepărtat deja învăţătura Episcopului Ignatie Brianceaninov, care, cel puţin indirect, este acuzat astfel că nesocoteşte Scripturile. Cei care nu sunt de acord cu criticul, se expun la defăimări cu astfel de însuşiri batjocoritoare ca „origenistic” (6, 12, pag. 31) sau „hulitor” (5, 6, pag. 23), şi despre cei ce le stau împotrivă spun că au o „minte platonic – origenistică” sau că se află „sub mare influenţă latino - scolastic - elenistică, într-o stare de înşelare duhovnicească... sau pur şi simplu, sunt adânc necunoscători” (6, 12, pag. 39).

Se poate vedea deja că nu este foarte înaltă treapta polemică a criticului, în atacurile sale împotriva autorităţilor teologice ortodoxe de seamă. Dar fiindcă acest critic, în felul său, pare să oglindească părerile greşite ale unor ortodocşi, care nu cunosc literatura ortodoxă, care înfăţişează viaţa după moarte, poate fi de folos să răspundem la unele critici pe care acesta le face învăţăturii ortodoxe tradiţionale despre viaţa după moarte.

1. „Nepotrivirile” din literatura ortodoxă
cu privire la sufletul după moarte

Cu toate că există părerea obişnuită că literatura ortodoxă despre viaţa după moarte este „naivă” şi „simplă”, dacă cineva se uită cu atenţie, descoperă că este de fapt foarte tainică şi „adâncită”. Este adevărat, o parte poate fi citită chiar şi de un copil cu mintea pe care o are el – ca „poveste” minunată, pe aceeaşi treaptă pe care se află şi alte întâmplări din Vieţile sfinţilor (unde se află o parte din literatura ortodoxă după moarte). Dar aceste lucruri trebuie să ne fie transmise de către Biserică nu pentru aceste însuşiri „de poveste”, ci tocmai pentru că este adevărat; şi într-adevăr, un izvor de căpetenie al acestei literaturi sunt lucrările de asceză ale Sfinţilor Părinţi, unde este înfăţişată această învăţătură într-un chip foarte obiectiv şi direct, şi nici pe departe în formă de „poveste”. De aceea, o cercetare mai „profundă” a acestei literaturi poate să fie de folos. Am încercat să facem acest lucru în Capitolul VI al acestei cărţi, în subcapitolul „Cum să înţelegem vămile văzduhului”, unde, urmând lămuririle Sfântului Grigorie Dialogul şi ale altor ortodocşi cu putere, care au cercetat aceste probleme, am făcut deosebirea între realitatea spirituală pe care o cunoaşte sufletul după moarte şi mijloacele figurative sau interpretative, care sunt folosite uneori pentru a arăta acest adevăr spiritual. Credinciosul ortodox, care pricepe cu usurinţă acest fel de literatură (despre care a auzit adesea din copilărie), o citeşte de îndată la nivelul la care se află, şi tălmăceşte imaginile arătate potrivit înţelegerii sale spirituale. „Sacii cu aur”, „rugii de lemn”, „sălaşurile de aur” şi lucruri din astea din cealaltă lume, nu sunt socotite de cititorii adulţi în sens neabătut, iar încercarea criticului nostru, de a nesocoti asemenea izvoare ortodoxe pentru că acestea cuprind asemenea mijloace figurative, dă la iveală numai faptul că el nu ştie cum să citească aceste izvoare.

Astfel, multe dintre presupusele „nepotriviri” din literatura ortodoxă despre lumea cealaltă, există în mintea acelora care încearcă să citească această literatură într-un chip prea neabătut – căci cei adulţi încearcă în chip nefiresc să o înţeleagă copilăreşte.

Pe de altă parte, alte „nepotriviri” nu sunt de loc nepotriviri. Faptul că unii sfinţi şi alţii, ale căror povestiri sunt acceptate în Biserică, vorbesc despre experienţa lor de „după moarte” iar alţii nu, nu mai este deloc o „nepotrivire”, ci faptul că unii sfinţi se opun să le fie mutate moaştele, în vreme ce alţii binecuvîntează asemenea mutare: aceasta este o problemă de nevoi şi de împrejurări individuale. Criticul dă exemplul Sfântului Atanasie cel Înviat din Peşterile Kievului, care nu grăia nimic despre cele ce i se întâmplaseră lui după moarte, şi se foloseşte de aceasta ca să susţină cu tărie: „Asemenea oameni nici nu ne-au povestit niciodată nimic despre cele ce s-au întâmplat” (7, 1, pag. 31; sublinierea îi aparţine lui). Dar ostaşul Taxiot (Vieţile sfinţilor, 28 martie), Sf. Salvie de Albi şi mulţi alţii au vorbit despre experienţa lor, şi de bună seamă, că tăgăduirea mărturiei lor, este socotinţa cea mai simplă şi „selectivă” a izvoarelor. Unii, ca Sf. Salvie, au sovăit la început dacă să vorbească sau nu despre această experienţă, dar cu toate astea au vorbit; şi lucrul acesta, departe de a dovedi că nu există asemenea lucruri ca experienţele după moarte, arată cât de bogată este această experienţă şi cât de greu este să vorbeşti despre aceasta cu cei vii.

Iarăşi, faptul că mulţi Părinţi (şi Biserica în general) atenţionează împotriva primirii vedeniilor drăceşti (şi uneori, din pricina unor împrejurări oarecare, fac aceasta cu cuvinte foarte hotărâte) nu „contrazice” câtuşi de puţin faptul că multe vedenii adevărate sunt primite în Biserică.

În atacurile sale, criticul foloseşte, adesea neîntemeiat, afirmaţii generale Patristice, scoase din context, şi le alătură unei situaţii anume, cu care nu se potrivesc. Când Sf. Ioan Gură de Aur, de pildă, în Omilia 28, 3 la Sf. Matei zice „nu-i este cu putinţă sufletului să plece din trup şi să umble pe aici,” vorbeşte împotriva ideii păgâne că sufletele morţilor se pot face draci şi pot să rămână pe pământ la nesfârşit; dar acest adevăr general, cu nici un chip nu se împotriveşte şi nici măcar nu se referă la faptul că, aşa cum arată multe mărturii ortodoxe, multe suflete rămân într-adevăr în preajma pământului vreme de câteva ceasuri ori zile, după moarte, înainte de a pleca cu adevărat către „altă” lume. În acelaşi fragment, Sf. Ioan Gură de Aur adaugă faptul că „după ieşirea din trup, sufletele noastre sunt duse într-un loc, unde nu mai au putere de la ele să se întoarcă” – şi aceasta iarăşi nu contrazice faptul că, la porunca lui Dumnezeu şi pentru scopurile Sale, unele suflete se arată într-adevăr celor vii (vezi articolul de mai sus, al lui Photios Kontoglou din Anexa II).

Iarăşi, faptul că Hristos a curăţat văzduhul de răutatea dracilor, după cum ne învaţă Sf. Atanasie cel Mare, nu tăgăduieşte cu nici un chip existenţa vămilor dracilor din văzduh, aşa cum pretinde criticul (6, 8-9, pag. 13); într-adevăr, în alt loc, criticul citează din învăţătura ortodoxă, că duhurile rele care se află în văzduh aduc multe ispite şi închipuiri (6, 6-7, pag. 33). Învăţătura Bisericii ne spune că înainte de răscumpărarea săvârşită de Hristos, nimeni nu putea trece prin văzduh către cer, calea fiind închisă de către draci, şi toţi oamenii se duceau jos în iad, acum oamenilor le este cu putinţă să treacă printre dracii văzduhului, şi puterea lor este acum mărginită la oamenii ale căror păcate le-au adus osânda. La fel, ştim că deşi Hristos „a zdrobit puterea iadului” (Condacul Paştelui), oricare dintre noi poate să cadă în iad neprimind mântuirea în Hristos.

Şi iarăşi, faptul că războiul nostru duhovnicesc împotriva „stăpâniilor şi puterilor” are loc în această viaţă, nu se contrazice cu nici un chip faptului că acest război se arată şi când plecăm din această viaţă. Subcapitolul intitulat „Vămile trăite înainte de moarte” din Capitolul VI explică legătura dintre aceste două laturi ale războiul nevăzut ortodox.

Faptul că pomenirile care se fac în cea de-a treia, a noua şi cea de-a patruzecea zi pentru morţi se explică uneori prin simbolismul Treimii, al celor nouă cete îngereşti, şi Înălţarea lui Hristos, în nici un chip nu tăgăduieşte faptul că aceste zile sunt legate şi de cele ce se întâmplă cu sufletul în acele zile (după „modelul” înfăţişat în Capitolul X). Nici o explicaţie nu este dogmă, nici una nu se „împotriveşte” celeilalte. Creştinul ortodox nu trebuie să respingă nici una dintre ele.

Faptul de netăgăduit, că soarta noastră după moarte atârnă de cele ce facem în viaţa aceasta nu se împotriveşte deloc faptului, de asemenea de netăgăduit, că rugăciunea pentru morţi poate să le uşureze soarta şi chiar le poate schimba starea, potrivit învăţăturii ortodoxe pe care a lămurit-o Sf. Marcu al Efesului şi Biserica Ortodoxă în general (vezi mai sus, Capitolul X şi Anexa I). Criticul este atât de pornit să afle „contradicţii” în cadrul acestei învăţături, că le găseşte chiar la unul şi acelaşi învăţător ortodox, spunând că Sf. Ioan de Kronstadt ne învaţă uneori „înţelegerea Patristică” iar alteori „conceptul scolastic” (7, 3, pag. 28). Sf. Marcu al Efesului se face de asemenea vinovat de aceeaşi „contradicţie”; căci, în vreme ce face afirmaţii despre rugăciunea pentru morţi, pe care criticul le consideră că sunt „Patristice”, el mai spune limpede că „sufletele celor plecaţi şi sloboziţi prin rugăciune de la închiderea în iad, ca dintr-o temniţă oarecare” (vezi mai sus, pag. 197), pe care criticul îl consideră ca un „concept scolastic”, căci el socoteşte că nu este cu putinţă ca rugăciunile pentru morţi să le poată schimba starea şi să primească odihna pentru ele (7, 3, pag. 23).

Răspunsul la toate astea şi multe alte presupuse „nepotriviri” pe care criticul socoteşte că le-a găsit în învăţătura ortodoxă despre viaţa după moarte, se poate afla citind textele ortodoxe mai cu dreptate iar nu cu mintea strâmtorată. Textele Patristice şi hagiografice nu se „contrazic” unele pe altele; dacă vom citi literatura ortodoxă despre viaţa după moarte mai adânc şi în întregime, vom afla că nu textele sunt problema, ci faptul că noi nu le pricepem în chip desăvârşit.

2. Există vreo experienţă „în afara trupului”
 (fie înainte sau după moarte), sau o „altă lume”
în care sălăşuiesc sufletele?

Părerea criticului despre experienţele „în afara trupului” este hotărâtă: „Aceste lucruri, pur şi simplu, nu sunt cu putinţă” (5, 6, pag. 25). Nu vine cu nici o lămurire pentru această afirmaţie, ci spune numai părerea lui, că toate textele ortodoxe care vorbesc despre asemenea lucruri sunt „alegorii” sau „fabule morale” (5, 6, pag. 26). Cerul, raiul, şi iadul nu sunt „locuri”, după el, ci numai „stări” (6, 2, pag. 22), „sufletul nu poate lucra singur, ci numai cu ajutorul trupului” (6, 8-9, pag. 22), şi de aceea nu numai că nu poate exista în nici un „loc” după moarte, dar nici măcar nu poate lucra deloc (6, 8-9, pag. 19); „să socotim că acest sălaş complex se află dincolo de moarte este nebunie curată” (6, 6-7, pag. 34).

Dar, este într-adevăr cu putinţă ca sufletul în sine, să nu fie nimic decât „spiritualitate” şi „odihnă” şi să nu aibă nici un fel de chip „în afară”, nici un „loc” unde să lucreze? Aceasta este de bună seamă o învăţătură de bază pentru creştinismul ortodox şi, dacă este adevărată, va cere desigur, (aşa cum spune deja criticul) o reinterpretare temeinică, şi fireşte, revizuirea textelor Patristice şi hagiografice, care descriu lucrările sufletului în chip „văzut” cu adevărat – care cunoaşte, vede, vorbeşte, etc.

Acum, trebuie spus un lucru (după cum spun autorităţile ortodoxiei care au cercetat aceste probleme neîncetat), că omul trebuie să citească cu mare atenţie textele ortodoxe despre lumea cealaltă şi viaţa după moarte, şi să nu socotească în chip prea neabătut sau pământesc, căci acea realitate este în multe feluri de bază, foarte deosebită de realitatea pământească; dar este cu totul altceva să „nesocoteşti” toate aceste texte şi să tăgăduieşti faptul că ele se arată într-o măsură oarecare în chip văzut, şi nu sunt nimic altceva decât „alegorii” şi „fabule”. Literatura ortodoxă despre acest subiect, înfăţişează acea realitate aşa cum se arată persoanei care trece prin asemenea experienţe, iar Biserica Ortodoxă împreună cu credincioşii au primit întotdeauna aceste descrieri ca fiind cu dreptate după adevăr, chiar în vreme ce ţin cont de firea deosebită, din altă lume, a acestei realităţi.

Probabil nu întrecem măsura dacă spunem că nici un autor ortodox nu a fost vreodată atât de dogmatic în descrierea firii acestei realităţi din altă lume, aşa cum este acest critic, când o tăgăduieşte în întregime. Aici nu se poate pune problema afirmaţiilor ferme. Vorbind despre propriile sale experienţe duhovniceşti în termenii cei mai generali, Sf. Pavel are grijă să spună „fie în trup, nu ştiu, fie în afară de trup, nu ştiu, Dumnezeu ştie” (II Cor. 12, 2). Sf. Ioan Gură de Aur arată aceeaşi prudenţă când interpretează acest pasaj: „Dacă numai mintea şi sufletul s-ar ridica, în vreme ce trupul ar rămâne mort? Ori a fost şi trupul ridicat? Asta nu se poate spune sigur. Dacă Apostolul Pavel, care a fost răpit şi a fost slăvit cu atât de multe descoperiri de negrăit, nu cunoştea aceasta, cu atât mai puţin ştim noi... şi dacă cineva ar spune: Cum se poate să fii răpit în afară de trup? Îl voi întreba: Cum este cu putinţă să fii răpit în trup? Cea din urmă situaţie este şi mai grea decât cea dintâi, dacă cineva trebuie să o cerceteze după judecată şi nu să asculte de credinţă” (Omilia 26, 1 la II Corinteni, în volumul 10, 1 al Operelor în lb. rusă, Sankt Petersburg, 1904, pag. 690).

La fel, Sf. Andrei cel Nebun pentru Hristos, povestind despre starea pe care a avut-o în experienţa sa din cer, zice: „M-am văzut ca şi cum nu aş fi avut trup, căci nu simţeam trupul... Aparent mă aflam în trup, dar nu simţeam greutatea trupului; nu am simţit nici un fel de nevoi fireşti în vremea celor două săptămâni cât am fost răpit. Asta mă face să cred că nu eram în trup. Nu ştiu cum să spun sigur; numai Dumnezeu ştie asta, Cunoscătorul inimilor” (din Viaţa sa completă scrisă de Nichifor, citată în Episcopul Ignatie, vol. III, pag. 88).

Asemenea puteri ortodoxe, deci – un Apostol, un mare Părinte, un Sfânt cu viaţă prea râvnitoare – toţi socotesc că este cu putinţă să vorbesti despre o experienţă a raiului care se poate petrece „în afara trupului”; şi din cuvintele lor este limpede, de bună seamă, că asemenea experienţe, fie că sunt „în” sau „în afară” de trup, au ceva trupeşte şi văzut – altfel nu ar mai fi nevoie să se vorbească deloc despre trup în legătură cu ele. În această carte am încercat să înfăţişăm aceste experienţe cât mai simplu cu putinţă, într-un limbaj al izvoarelor ortodoxe, fără să încercăm să dăm o definiţie precisă acestei stări. Episcopul Teofan Zăvorâtul, în comentariul său la afirmaţia Sfântului Pavel din II Corinteni 12, 2, spune poate atât cât trebuie să se spună despre acest subiect: „În lăuntrul sau în adâncurile lumii pe care o vedem, se ascunde o altă lume, la fel de adevărată ca aceasta – fie că este spirituală ori materială în chip minunat, Dumnezeu ştie; este sigur că în acea lume sălăşuiesc îngerii şi sfinţii... El (Sf. Pavel) nu poate spune dacă a fost răpit în trup ori în afara trupului; el spune că numai Dumnezeu ştie aceasta. Este limpede că nouă această cunoaştere nu ne este de folos... Nu ne este de trebuinţă să cunoaştem neabătut aceste amănunte, şi nu ne putem aştepta ca cineva să spună cu siguranţă desăvârşită, când Apostolul Pavel însuşi păstrează tăcerea” (Episcopul Teofan, Comentariu la Epistola a doua a Sfântului Apostol Pavel către corinteni, Moscova, 1894, pag. 401-403).

Probabil că fiecare cititor ortodox care află unele lucruri despre „lumea cealaltă” din Vieţile sfinţilor, este într-o măsură conştient că firea acestei lumi şi acestor experienţe nu trebuie să se definească cu precizie; felul în care sunt arătate în aceste izvoare este cel mai potrivit şi curat în care se pot arăta pe înţelesul lumii acesteia. Încercarea de a tăgădui aceste experienţe şi a le numi „alegorii” sau „fabule”, şi de a defini neabătut faptul că nu se pot întâmpla aşa cum s-a spus, nu are nici o îndreptăţire în învăţătura şi tradiţia ortodoxă.

3. Sufletul „doarme” după moarte?

Criticul se opune atât de mult lucrărilor sufletului din lumea cealaltă, mai ales după moarte, aşa cum se arată în multe Vieţi ale sfinţilor, că sfârşeşte prin a învăţa o întreagă doctrină despre „odihna” sufletului sau „somnul” care este după moarte – un procedeu care arată că aceste lucrări sunt pur şi simplu cu neputinţă! El spune: „aşa cum se înţelege în ortodoxie, la moarte, sufletul este ţinut pentru a i se hotărî o stare de odihnă prin lucrarea voii lui Dumnezeu, şi intră într-o stare de nelucrare, un fel de somn în care nu lucrează, nu aude, nu vede” (6, 3-9, pag. 19); sufletul care se află în această stare „nu poate şti nimic, nici nu-şi poate aduce aminte nimic” (6, 2, pag. 23).

Chiar printre heterodocşi, o asemenea doctrină a „sufletului după moarte” se găseşte numai la câteva secte care se află departe de creştinismul istoric (martorii lui Iehova, adventiştii de ziua a şaptea); de aceea, ne miră să găsim că se spune aici foarte hotărât ortodox! Dacă unul sau doi învăţători de început ai Bisericii (Afraate al Siriei, Sf. Anastasie al Sinaiului), aşa cum pretinde criticul, au învăţat şi pe alţii poate, asemenea doctrină într-un chip nedesluşit, este foarte limpede că Biserica Ortodoxă nu i-a urmat niciodată, ci prin sfintele sale slujbe, prin lucrările marilor ei părinţi, prin tratatele ascetice şi prin Vieţile sfinţilor a învăţat foarte lămurit că sufletul este lucrător şi „treaz” după moarte, că omul se înfricoşează cu dreptate de învăţătura neabătută a criticului.

Se pare că ideea criticului despre „somnul” sufletului este schimbătoare, definind-o uneori în termenii unui limbaj „isihast” înflăcărat, care îi îndulceşte asprimea într-o măsură oarecare; dar cel puţin spune cu statornicie că presupusul „somn” al sufletului după moarte face cu totul cu neputinţă orice experienţe ale sufletului „în afară”. Şi atâta vreme cât continuă să vorbească despre moarte ca despre o stare de „nelucrare”, în care sufletul „nu poate cunoaşte nimic, nici nu-şi poate aduce aminte nimic”, este limpede că pentru el cuvântul „somn” are un înţeles care este mai mult decât metaforic.

Cercetând vieţile părinţilor, vom afla mici amănunte pentru care să aducem „împotriviri” acestei doctrine, căci aceasta a fost socotită cu dreptate şi adâncime în Biserică, ca să fie nevoie de vreo împotrivire. În Capitolul X al acestei cărţi, am spus că învăţătura Sfântului Ambrozie, după care sufletul este „mai lucrător” când este slobozit din trup după moarte, afirmaţia Sfântului Avva Dorotei, că sufletul „îşi aduce aminte de toate la ieşirea din acest trup mai limpede şi mai desluşit, odată ce este scăpat din deşertăciunea trupului”, şi învăţătura Sfântului Ioan Casian că sufletul „se face mai viu” după moarte; şi se mai pot afla afirmaţii asemănătoare la mulţi părinţi. Dar asemenea menţionări sunt numai o mică parte a mărturiilor ortodoxe care neagă teoria „sufletului care doarme”. Toată evlavia şi practica ortodoxă a rugăciunii pentru morţi presupune, de bună seamă, faptul că sufletele sunt „treze” în lumea cealaltă şi că soarta lor se poate schimba; chemarea ortodoxă către sfinţi în rugăciune şi răspunsul sfinţilor la această rugăciune este de neconceput fără lucrarea conştientă a sfinţilor din cer; literatura ortodoxă bogată despre lucrările sfinţilor după moarte nu poate fi aruncată pur şi simplu şi socotită „fabule”. Dacă criticul are dreptate, atunci, de bună seamă, că Biserica „a greşit” vreme de câteva veacuri.

Criticul a încercat să obţină o situaţie de privilegiu din faptul că Biserica Ortodoxă despre viaţa după moarte are multe elemente care nu sunt „definite cu precizie” – nu pentru că Biserica nu ştie ce crede despre această problemă, ci pentru că adevărul celeilalte lumi (ca să mai spunem o dată ce este limpede) este foarte deosebit de adevărul acestei lumi şi nu se lasă cu uşurinţă criticii „dogmatice” adusă de critic. Legătura vie a sfinţilor din cer şi uneori şi a altor morţi, cu Biserica pământească, se cunoaşte în cucernicia şi experienţa creştinilor ortodocşi şi nu are nevoie să fie definită cu precizie; dar ca să socotim că această lipsă a unei „definiţii precise” este o îndreptăţire pentru teoria că sufletele, chiar şi cele ale sfinţilor, se află într-o stare de „odihnă” care împiedică orice legătură „în afară” cu oamenii de pe pământ, de bună seamă că trece peste marginile îngăduite asupra credinţei creştin ortodoxe.

Printre celelalte experienţe „după moarte” pe care le atacă teoria „sufletului care doarme”, este cea în care crede Biserica chiar dintru început: pogorârea lui Hristos cel mort în iad. „În mormânt cu trupul, în iad cu sufletul ca un Dumnezeu, în Rai cu tâlharul, şi pe Scaun ai fost Hristoase, cu Tatăl şi cu Duhul, toate umplându-le, Cel ce eşti necuprins” (Troparul Ceasurilor Paştilor, care se citeşte ca una dintre rugăciunile de taină după Heruvic la Sfânta Liturghie). Cei dintâi creştini ştiau fără nici o îndoială că Hristos, pe când „dormea” în mormânt (cum se spune în Exapostilarionul Paştilor, Condacul din Sfânta şi Marea Sâmbătă, etc), S-a coborât şi a propovăduit şi duhurilor ţinute în închisoare (iadul) (I Petru 3, 19). Şi aceasta este „alegorie”? Predania Bisericii este de asemenea foarte puternică fiindcă, chiar înainte de aceasta, „Drept aceea, pentru adevăr nevoindu-te, bucurându-te, bine ai vestit şi celor din iad pe Dumnezeu, Cel ce s-a arătat în trup”, după cum spune troparul pentru pomenirea Tăierii cinstitului cap al Sfântului Ioan Botezătorul. Şi ce a fost ceea ce au văzut cei trei ucenici pe Muntele Schimbării la faţă, când l-au văzut pe Moise, dacă nu era sufletul lui, care s-a arătat în chip „văzut” (Matei 17, 3)? Într-adevăr, această lucrare întăreşte şovăiala Sfântului Pavel neştiind dacă vedenia cerului pe care a avut-o, s-a petrecut pe când era „în” trup ori „în afara” trupului – căci Ilie sălăşuieşte în cer „în” trup, căci nu murise niciodată, în vreme ce Moise se află acolo „în afara trupului”, trupul său aflându-se în mormânt; dar amândoi s-au arătat la Schimbarea la faţă a lui Hristos. Noi cei care vieţuim pe pământ, nici măcar nu putem spune care este deosebirea între aceste două stări, dar nici nu este nevoie. Simpla descriere a acestor lucrări, cât şi experienţele „morţilor” din cealaltă lume, ne dau în chip limpede cea mai bună înţelegere a acestor probleme, şi nu este nevoie să încercăm să le înţelegem în nici un alt chip decât în chipul acela simplu, în care ni le arată Biserica.

Se pare că, criticul a căzut în propria sa acuzaţie pe care a făcut-o împotriva altora: el a luat un chip, acela al „somnului” morţii, care este în general primit în Biserică precum o metaforă şi a socotit-o ca pe un „adevăr neabătut”. Adesea el nici nu vede că tocmai izvoarele pe care le pomeneşte pentru a-şi sprijini ideea, sunt, dimpotrivă, cea mai sigură combatere a teoriei sale. Îl citează pe Sf. Marcu al Efesului (folosind traducerea noastră care a apărut mai întâi în The Orthodox Word, nr. 79, pag. 90) că drepţii „se află în cer cu îngerii înaintea lui Dumnezeu, şi deja ca şi cum ar fi în raiul din care a căzut Adam (în care tâlharul cel pocăit a intrat înaintea altora) şi adesea ne vizitează în bisericile care le sunt închinate lor, şi îi ascultă pe cei care îi cheamă şi se roagă pentru ei lui Dumnezeu... (6, 12, pag. 18). Dacă toate astea (care de bună seamă, înseamnă lucrare „văzută”) le poate face sufletul care de fapt „doarme” – adică, într-o „stare de inactivitate în care nu face nimic, nu aude, nu vede” (6, 8-9, pag. 19) – atunci teoria „sufletului care doarme” nu este adevărată, căci nu lămureşte nimic, şi potrivnicul numai îi ameţeste pe credincioşi folosindu-se de aceasta.

4. Vămile văzduhului sunt „închipuite”?

Cea mai mare mânie a criticului se îndreaptă împotriva învăţăturii ascetice ortodoxe despre vămile drăceşti pe care le întâlneşte sufletul după moarte şi se bănuieşte că acesta vrea să înlăture cu totul conceptul despre ele, ceea ce l-a dus la o teorie contradictorie aşa cum este aceea a „sufletului care doarme”. Limbajul pe care îl foloseşte pentru a descrie vămile este foarte hotărât şi chiar nemoderat. El vorbeşte despre „vămile de după moarte închipuite” (6, 8-9, pag. 18) şi numeşte relatările despre acestea, care se află în literatura ortodoxă, „poveşti din locuri pustii” (6, 8-9, pag. 24) şi „poveşti de groază bine calculate ca să arunce sufletul în deznădejde şi necredinţă” (7, 1, pag. 33); „mitul vămilor este... cu totul străin de Dumnezeu şi de Sfânta Sa Biserică” (7, 1, pag. 23). Dar când încearcă să spună cum a înţeles el vămile, izbuteşte să facă doar o strâmbătură fără noimă, că nici măcar nu se poate crede că a citit textele despre care vorbeşte. Pentru el relatările despre vămi „ar trebui să ne facă să credem că satan stăpâneşte ‘calea către Împărăţia lui Dumnezeu’ şi poate să strângă plată de la cei care călătoresc pe ea... Dracii îngăduie trecerea ca să primească ei câştig mai mult decât vrednicia unui sfânt” (6, 2, pag. 22). El crede că vămile descriu „starea unui suflet hoinar care are nevoie de rugăciune pentru odihnă (aşa cum credeau păgânii); este o „concepţie ocultă despre călătoria sufletului pentru care s-a plătit prin rugăciuni şi milostenii” (6, 2, pag. 26). El caută „mijlociri necunoscute” ca să explice cum un asemenea concept a intrat în Biserica Ortodoxă şi concluzionează (totuşi, fără să aibă nici un fel de dovadă, pe lângă acelaşi fel de asemănări neclare, care îi duc pe antropologi la concluzia că creştinismul este doar un alt „cult al reînvierii” păgâne), că „mitul vămilor este rodul nemijlocit al cultelor astrologiei orientale, care susţin că întreaga zidire nu se află în purtarea de grijă a unui Dumnezeu drept şi iubitor” (7, 1, pag. 23); „aceste vămi sunt pur şi simplu o schimbare lipsită de judecată a acestor mituri păgâne” (6, 8-9, pag. 24). El consideră că vămile sunt cu adevărat la fel cu doctrina „purgatoriului”, şi spune că „deosebirea dintre mitul purgatoriului şi acela al vămilor văzduhului stă în aceea că unul dă ispăşire faţă de Dumnezeu prin chinuire trupească, în vreme ce celălalt Îi dă Lui satisfacţia de care are nevoie prin chinuirea minţii” (6, 12, pag. 23).96 Criticul numeşte relatarea trecerii Teodorei prin vămi (Vieţile sfinţilor, 26 martie) o „poveste plină de erezie” (6, 8-9, pag. 24) bazată pe „halucinaţie” (7, 2, pag. 14) a cuiva care, în Vechiul Testament, „ar fi fost dus cu dreptate şi lovit cu pietre” pentru că „era într-o stare de înşelare duhovnicească cumplită” (6, 6-7, pag. 28). (De ce s-ar mânia criticul atât, din pricina istorisirii Teodorei, nu se ştie clar; este numai una dintre multe asemenea povestiri, şi nu spune nimic deosebit faţă de celelalte – că nu am socotit de folos să pomenesc despre aceasta în capitolul despre vămi).

Aceste acuzaţii mari sunt păreri personale ale criticului care, de bună seamă, nu aduc nici o evidenţă. Ne mirăm de ce insistă să tâlcuiască vămile în felul său propriu, şi nu vrea să le înţeleagă aşa cum le-a înţeles Biserica dintotdeauna. Întinarea pe care o săvârşeşte asupra lor, nu a fost niciodată învăţată în Biserica Ortodoxă, şi nu se ştie de unde a luat el părerile fără noimă.

Vreme de vreo saisprezece veacuri, Părinţii Bisericii au vorbit de vămi ca parte a învăţăturii ascetice ortodoxe, treapta finală şi hotărâtoare a „războiului nevăzut”, pe care îl duce fiecare creştin pe pământ. În aceeaşi perioadă de timp, multe Vieţi ale sfinţilor şi alte texte ortodoxe au relatat experienţele reale ale creştinilor, atât sfinţi cât şi păcătoşi, care au întâlnit aceste vămi după moarte (şi uneori înainte). Este limpede pentru toţi în afară de copiii cei mici, că numele de „vămi” nu trebuie înţeles în chip neabătut; este o metaforă pe care Părinţii Răsăriteni au socotit-o potrivită pentru descrierea realităţii pe care o descoperă sufletul după moarte. Este iarăşi limpede pentru toţi că unele părţi din descrierile acestor vămi sunt metaforice sau figurative. Cu toate astea, relatările nu sunt nici „alegorice” nici „fabule”, ci relatări simple ale experienţelor personale, făcute în limbajul cel mai potrivit pentru povestitor. Dacă descrierile vămilor par unora că sunt prea „vii”, probabil că spun asta pentru că nu sunt conştienţi de adevărata fire a războiului nevăzut, purtat în timpul acestei vieţi. Acum suntem mereu împresuraţi de ispitele şi lovirile drăceşti, dar ochii noştri duhovniceşti sunt închisi, şi vedem numai urmările lucrărilor lor – păcatele în care cădem, patimile care cresc în noi. Dar după moarte, ochii sufletului sunt deschişi spre realitatea duhovnicească şi văd (de obicei pentru prima oară) adevăratele fiinţe, care ne-au lovit de-a lungul vieţii.

În toate istorisirile ortodoxe despre vămi nu se găseşte nici un fel de păgânism, nici un fel de ocultism, nici un fel de „astrologie orientală”, nici un fel de „purgatoriu”. Mai degrabă, aceste vămi ne învaţă despre răspunderea fiecărui om pentru păcatele sale, despre faptul că la moarte este o încheiere a socotelii biruinţei sau înfrângerii în războiul împotriva păcatului (Judecata particulară), şi că dracii care l-au ispitit toată viaţa, vin cu cea din urmă lovitură a lor, la sfârşitul vieţii omului, dar au putere numai asupra acelora care nu au luptat destul în războiul nevăzut din această viaţă.

Cât priveşte formele literare în care sunt exprimate, vămile se află şi în sfintele slujbe ale Bisericii (poezia Bisericii), în scrierile ascetice ale părinţilor şi în Vieţile sfinţilor. Nici un credincios ortodox nu înţelege nici unul dintre aceste texte cuvânt cu cuvânt, aşa cum le înţelege criticul, ci le înţelege cu evlavie şi cu frică de Dumnezeu, căutând profit duhovnicesc. Oricare părinte duhovnicesc care a încercat să-şi înveţe fiii duhovniceşti întru vechea tradiţie a evlaviei ortodoxe, poate mărturisi înţelesul folositor al izvoarelor ortodoxe care vorbesc despre vămi; într-adevăr, fostul Arhiepiscop Andrei de Novo-Diveevo, părinte duhovnicesc foarte iubit şi drept, folosea tocmai cele douăzeci de vămi prin care se povesteşte că a trecut Teodora, ca temelie pentru o pregătire folositoare pentru taina spovedaniei fiilor săi duhovniceşti. Dacă aceste texte „nu se potrivesc” cu omul veacului XX, greşeala se află în vremurile noastre îndestulate, tolerante, care încurajează necredinţa şi purtarea şovăitoare faţă de realitatea cu adevărat înfricoşătoare a celeilalte lumi, şi mai cu seamă faţă de realitatea iadului şi a judecăţii.

Învăţătura vămilor din izvoarele ortodoxe nu a fost numită niciodată „dogmă”, aparţinând mai degrabă tradiţiei cucerniciei ortodoxe; dar asta nu înseamnă că este ceva „fără însemnătate” sau ceva ce este o „problemă personală”. Această învăţătură s-a spus peste tot şi în toate vremurile, în Biserică, unde s-a transmis tradiţia ascetică ortodoxă. Dacă această problemă a fost în afara preocupărilor multor teologi ortodocşi din ultima vreme, s-a întâmplat astfel, pentru că mai întâi aceşti teologi fac parte din lumea academică şi nu sunt legaţi de tradiţia ascetică. Cu toate astea, teologii mai tradiţionali, cât şi cei pentru care tradiţia ascetică ortodoxă este un lucru viu, au dat acestui subiect o atenţie aparte. În afară de Biserica Rusă, unde învăţătura vămilor a fost îndelung cercetată şi apărată de Episcopul Ignatie Brianceaninov, Episcopul Teofan Zăvorâtul, Mitropolitul Macarie al Moscovei, Sf. Ioan de Kronstadt, Arhiepiscopul Ioan Maximovici, Protopopul Mihail Pomazanski şi de numeroşi alţi învăţători şi teologi, cel mai mult a fost întărită în Biserica Sârbă, unde ocupă un loc de cinste în Teologia dogmatică a Arhimandritului Iustin Popovici (vol. III). Cu toate astea, s-a făcut mai cunoscută în ultimii ani, căci traducerile care s-au făcut mai ales din literatura ascetică ortodoxă şi sfintele slujbe, sunt mai la îndemână în limbile apusene. Vom da aici câteva fragmente despre vămi, care au apărut în ediţiile englezeşti în ultimii ani, despre care încă nu s-a pomenit în această carte:

Din cele Cincizeci de omilii duhovniceşti ale Sf. Macarie cel Mare, una dintre lucrările de temelie ale literaturii ascetice ortodoxe (traducerea lui A. J. Mason, Eastern Orthodox Books, Willits, California, 1974):

Când sufletul omului iese din trup, se petrece o mare taină. Dacă se află sub apăsarea păcatelor, vin cete de draci şi îngeri din partea cea de-a stânga, dimpreună cu puterile întunericului şi iau sufletul acela şi îl ţin în strânsoare, în partea lor. Nimeni nu trebuie să se mire de aceasta. Dacă, pe vremea când vieţuia în această lume, omul a fost înrobit şi ascultător faţă de aceia, şi s-a făcut rob al lor, cu atât mai mult, când pleacă din lumea aceasta, este ţinut jos şi prins în strânsoare, la ei (Omilia 22, pag. 171).

Ca vameşii care stau pe căile strâmte şi nu-i lasă din strânsoare pe trecători, luând plată de la ei, tot la fel dracii cercetează sufletele şi le ţin în strânsoare; şi când acestea ies din trup, dacă nu sunt curăţate cu desăvârşire, aceia nu le suferă să urce spre sălaşurile ceresti ca să ajungă la Domnul lor, şi sunt aruncate jos de către dracii văzduhului. Dar dacă pe vremea când se află în trup, cu multă osteneală şi nevoinţă primesc de la Domnul harul de sus, fără îndoială că faptele acestea, dimpreună cu sufletele, care printr-o vieţuire de fapte bune se află întru odihnă, vor merge la Domnul, după cum a făgăduit El... (Omilia 43, pag. 274).

Din Scara urcuşului divin, un alt text ascetic ortodox obişnuit (traducerea Arhimandritului Lazarus Moore, revizuit de Sfânta Mânăstire a Schimbării la faţă, Boston, 1978):

Alţii (dintre cei care erau pe moarte) au spus cu tânguire: „Vor trece sufletele noastre prin marea de neîndurat a duhurilor văzduhului?” – neavând încredere deplină, dar uitându-se să vadă ce s-a petrecut în acea relatare a întâmplărilor (Treapta 5, pag. 60).

Într-adevăr, „Scrisoarea lui Avva Ioan Raitu”, care este cuvântul introductiv la Scara, arată scopul pentru care s-au scris asemenea cărţi:

Aşa cum se înalţă o scară, (această carte) va duce spre porţile Raiului pe nădăjduitorii cei curaţi şi neprihăniţi, pentru ca să poată trece nestânjeniţi de duhurile răutăţii, şi de stăpânitorii lumii întunericului, şi de căpeteniile văzduhului (Ibid., pag. xlii).

Din „Despre trezvie şi sfinţenie” de Sf. Isihie Preotul, din volumul I al Filocaliei greceşti complete (traducerea Palmer - Sherrard, Faber şi Faber, London, 1979):

Dacă sufletul Îl are în lăuntrul său pe Hristos, nu va fi ruşinat de vrăjmaşi nici la moarte, când se va ridica spre porţile Raiului. Ci atunci, ca şi acum, îi va înfrunta cu îndrăzneală. Dar să nu se ostenească sufletul să-L cheme pe Domnul Iisus Hristos, Fiul lui Dumnezeu, ziua şi noaptea până la vremea plecării lui din viaţa aceasta pieritoare, căci El Se va răzbuna de îndată...

Într-adevăr, El Se va răzbuna atât în această viaţă cât şi după plecarea sufletului din trup (A 149, pag. 188).

Va veni ceasul morţii, va veni, şi nu vom scăpa de aceasta. Fie ca stăpânitorul lumii acesteia şi al văzduhului să găsească faptele noastre cele rele ca fiind puţine şi neînsemnate când va veni, ca să nu aibă temeiuri drepte ca să ne osândească pe noi. Altfel vom plânge în deşert (A 161, pag. 190).

Omul cel fără trezvie nu se poate slobozi de gândurile, cuvintele şi faptele cele rele, iar pentru aceste gânduri şi fapte, nu-i va sta lui în putinţă să treacă liber de stăpânitorii iadului, când va muri (A 4, pag. 163).

Din „Despre cunoaşterea duhovnicească” de Sf. Diadoh al Foticeii:

Dacă nu ne mărturisim păcatele cele fără de voie aşa cum trebuie, vom afla în noi o frică nedesluşită, la ceasul morţii. Cei care Îl iubim pe Domnul trebuie să ne rugăm, ca să nu fim cu frică la ceasul acela; căci dacă ne este frică atunci, nu ne va sta în putinţă să trecem nestingheriţi de stăpânitorii lumii celei de jos. Ei vor avea de partea lor frica pe care o va avea sufletul nostru pentru răutăţile noastre, pe care o va ridica asupra noastră. Dar sufletul care se bucură în dragoste de Dumnezeu, la ceasul ieşirii din trup, urcă dimpreună cu îngerii păcii, deasupra tuturor cetelor întunericului (A. 100, pag. 295).

Din „Texte pentru monahii din India” de Sf. Ioan Carpatul, tot din volumul I din noua traducere a Filocaliei:

Când sufletul iese din trup, vrăjmaşul vine ca să-l lovească, răstindu-se la el cumplit, şi osândindu-l pentru păcatele sale, cu nemilostivire şi înfricoşare. Dar dacă sufletul se bucură de dragostea lui Dumnezeu şi are credinţă în El, chiar dacă în trecut a fost adesea rănit de păcat, nu este înfricoşat de lovirile şi ameninţările vrăjmaşului. Întărit de Domnul, înflăcărat de bucurie, sporit în curaj de către sfinţii îngeri care îl călăuzesc, împresurat şi ocrotit de lumina credinţei, el răspunde diavolului celui rău cu mare îndrăzneală... Când sufletul zice toate astea fără înfricoşare, diavolul întoarce spatele, urlând cu glas şi nu poate să se împotrivească numelui lui Hristos (pag. 303-304).

Din Octoih, într-un tropar către Maica Domnului:

... şi în ciasul cel înfricoşat al morţii, tu mă răpeşte de la dracii cei ce mă clevetesc şi din toată munca (Slujba miezonopticii de duminică, glasul I, cântarea 7).97

Vedem că unele dintre aceste citate nu sunt întregi şi nu dau întreaga învăţătură ortodoxă despre această problemă. Aceasta se datoreşte faptului că sunt citate la o învăţătură pe care cei care au scris şi cei care citesc texte ascetice şi laude, le cunosc deja şi pe care le acceptă, şi nu este nevoie să „definim” această învăţătură, sau să aducem îndreptăţire, ori de câte ori se pomeneste despre aceasta. Încercarea criticului de a face deosebire între experienţe care au loc „înainte” şi cele care au loc „după” moarte, şi de a tăgădui tocmai posibilitatea celor care au loc „după” (6, 12, pag. 24), este fără noimă, fiind numai o „deducere logică” din învăţătura sa greşită despre „somnul” sufletului, şi nu are nici un sprijin în textele de slujbă ascetice şi dumnezeieşti. Adevărul „cercetării” drăceşti este unul şi acelaşi, iar vămile sunt numai ultima etapă, care uneori începe la sfârşitul acestei vieţi, şi uneori numai după moarte.

În literatura ascetică ortodoxă, în Vieţile sfinţilor şi în sfintele slujbe, se află nenumărate alte istorisiri despre vămi; cele mai multe dintre acestea nu au fost traduse încă în limba engleză. Când se apleacă asupra acestor texte, criticul se sileşte să le socotească, nu după contextul în care se petrec, ci mai degrabă după „deducerile logice” despre viaţa după moarte.

De pildă, citând Rugăciunea Sfântului Eustratie (Slujba miezonopticii de sâmbătă), „Să nu vadă sufletul meu întunecatul chip al viclenilor diavoli, ci să-l ia îngerii Tăi cei străluciţi şi luminaţi” (6, 12, pag. 23), criticul priveşte aceasta ca pe o dovadă că sufletul nu-i vede (şi nu poate) să-i vadă pe draci după moarte (aceasta fiindu-i de folos pentru teoria sa, că sufletul „doarme” atunci). Dar pentru oricare cititor nepărtinitor este foarte limpede că asta înseamnă tocmai opusul: că Sfinţii se roagă ca sufletul să nu vadă draci tocmai pentru că aceasta este soarta firească a sufletului după moarte! Lucrul acesta este şi mai limpede din întregul context al Rugăciunii Sfântului Eustratie, unde chiar înainte de aceste cuvinte, se află următoarele: „S-a tulburat sufletul meu şi dureros îi este să iasă din acest ticălos şi spurcat trup al meu. Ca nu cumva vicleanul sfat al celui potrivnic să-l întâmpine şi să-l împiedice întru întuneric, pentru păcatele cele făcute de mine cu neştiinţa şi cu ştiinţa în viaţa aceasta.”98 Este limpede că învăţătura încercărilor săvârşite de draci după moarte (fie că se numesc „vămi” sau nu), îi era cunoscută Sfântului Eustratie, alcătuind temelia şi contextul rugăciunii sale; şi de aceea Episcopul Ignatie foloseşte această rugăciune ca semn că această învăţătură era foarte cunoscută Bisericii, chiar în această vreme timpurie (începutul veacului al IV-lea) (Episcopul Ignatie, vol. III, pag. 140-141).

Iarăşi, criticul citează răspunsul Sfântului Varsanufie al Gazei către un călugăr, care îi ceruse să-l însoţească „prin văzduh şi pe calea pe care eu nu o cunosc”, ca şi cum acest răspuns este o respingere a ideii vămilor. Dar încă o dată, este limpede că întregul context, atât al întrebării cât şi al răspunsului, se află în vămile văzduhului care se întâlnesc după moarte, şi care sunt primite ca ceva firesc, şi Sf. Varsanufie, dorind ca Hristos „să săvârşească urcuşul sufletului tău în chip nestânjenit şi să te învrednicească să te închini Sfintei Treimi cu îndrăzneală, adică, ca unul mântuit” – exprimă numai o parte a învăţăturii generale despre vămi, care se afla în tradiţia ascetică de la Gaza cât şi în restul răsăritului. (Sf. Varsanufie şi Ioan, Întrebări şi răspunsuri, nr. 145). Această întâmplare este folosită şi de către Episcopul Ignatie, ca unul dintre multele citate din Sfinţii Părinţi întru apărarea învăţăturii despre vămi (pag. 145).

Iată şi alte citate pe care le ia Episcopul Ignatie din Părinţi ai pustiei, care ne învaţă limpede despre vămi:

Sf. Avva Dorotei de Gaza: „Când sufletul este nepăsător, este de folos să se citească des Sfânta Scriptură şi predicile Părinţilor purtători de Dumnezeu, care însufleţesc pocăinţa şi aducerea aminte de Judecata cea înfricoşătoare a lui Dumnezeu, de ieşirea sufletului din trup şi de puterile înfricoşătoare care trebuie să-l întâlnească, dimpreună cu care se săvârşeşte răul în această viaţă scurtă şi ticăloasă” (pag. 146).

Sf. Teognoste, un alt Părinte al Filocaliei: „De neînchipuit şi de negrăit este dulceaţa sufletului care iese din trup şi i se face cunoscut despre mântuirea sa... Însoţit de îngerul (care este trimis pentru el), el merge fără piedici prin sălaşurile văzduhului, fără nici o tulburare de la duhurile cele rele; cu bucurie şi cu îndrăzneală, sufletul urcă cu strigări de recunoştinţă către Dumnezeu şi vine la sfârşit să se închine Ziditorului său” (pag. 147).

Evagrie Ponticul: „Vino-ţi în simţiri şi socoteşte cum vei răbda plecarea neaşteptată din trup, când îngerii ameninţători vor veni pentru tine şi te vor prinde într-un ceas când nici nu te astepţi şi la o vreme pe care nici nu o cunoşti! Care vor fi faptele tale pe care le vei trimite înaintea ta în văzduh, când vrăjmaşii tăi, care se află în văzduh vor veni să te cerceteze?” (pag. 148-149; Prologue, 27 octombrie).

Sf. Ioan Milostivul: „Când sufletul iese din trup şi începe să urce spre cer, este întâmpinat de cete de draci şi îi pun în cale multe piedici şi încercări. Îl încearcă cum stă cu minciuna, cu defăimarea” (etc. – un zapis lung de păcate potrivit celor douăzeci, date în Viaţa Sfântului Vasile cel Nou). „De-a lungul călătoriei sufletului de la pământ la cer, sfinţii îngeri nu-l pot ajuta; el este ajutat numai de propria sa pocăinţă, de faptele sale cele bune, şi mai mult ca toate, de milostenie. Dacă nu ne pocăim pentru fiecare păcat aici, din pricina uitării noastre, atunci prin milostenie putem scăpa de mânia vămilor dracilor” (pag. 143; Prologue, 19 decembrie).

Un alt Părinte al Filocaliei, Sf. Petru Damaschin, vorbeşte despre „vremea morţii, când dracii îmi vor înconjura sărmanul meu suflet, ţinând zapisul faptelor celor rele pe care le-am săvârşit” (în Operele sale, Kiev Caves Lavra, 1905, pag. 68).

În sfintele slujbe, aşa cum s-a arătat deja, sunt multe rugăciuni, mai cu seamă către Maica Domnului, care arată, sau spun direct învăţătura ascetică despre vămi. Unele dintre ele au fost date până acum în această carte. Ignatie Brianceaninov, dând mai multe asemenea rugăciuni (din Octoih, Euchologion, din rugăciuni la ieşirea sufletului, din Acatistele şi canoanele către Maica Domnului şi feluriţi sfinţi), concluzionează că „învăţătura vămilor se întâlneşte ca învăţătură general cunoscută şi acceptată în toate sfintele slujbe ale Bisericii Ortodoxe. Biserica spune şi aminteşte fiilor săi despre aceasta, pentru a semăna în inimile lor o frică mântuitoare de suflet şi pentru a-i pregăti pentru o trecere lipsită de primejdii de la viaţa cea vremelnică la cea veşnică” (vol. III, pag. 149).

Tipic pentru pomenirea vămilor în Mineiele ortodoxe (cele douăsprezece volume ale slujbelor zilnice ale sfinţilor) este troparul din slujba Sfântului Ioan Gură de Aur (27 ianuarie); se află în Canonul Preasfintei Născătoare de Dumnezeu (Cântarea 5), scris de „Ioan” (de bună seamă Sf. Ioan Damaschin):

Prin stăpânia duhurilor celor rele şi prin oastea celor înrobitori din văzduh, dă-mi să trec fără de supărare în vremea ieşirii mele ca să strig ţie cu bucurie: bucură-te stăpână; bucură-te, o, nădejdea cea neînfruntată a tuturor.99

Dar nu este nimic păgubitor în cuprinderea mai multor citate din literatura ortodoxă, care a fost vestită în Biserică peste veacuri; Episcopul Ignatie dă asemenea citate pe douăzeci de pagini şi se mai pot găsi multe altele. Dar pentru cei cărora nu le place această învăţătură, va fi întotdeauna posibil să o „reinterpreteze” sau să-i aducă strâmbătate. Chiar şi criticul nostru este silit să admită existenţa a cel puţin câtorva texte ortodoxe, care arată cercetarea făcută de draci la moarte şi totuşi acesta îşi apără poziţia sa, că vămile sunt „închipuite”, spunând că „asemenea vedenii se pot ocoli dacă în viaţa aceasta purtăm război şi ne pocăim pentru păcatele noastre şi agonisim fapte bune” (6, 12, pag. 24). Dar tocmai acesta este înţelesul învăţăturii vămilor pe care el a criticat-o şi a tăgăduit-o! Învăţătura vămilor ne este dată tocmai ca să ne ostenim acum, ca să luptăm împotriva dracilor văzduhului în această viaţă – şi atunci întâlnirea noastră cu ei după moarte, va fi o biruinţă iar nu o înfrângere a noastră! Câţi luptători ascetici au fost însufleţiţi să facă aceasta! Dar care dintre noi poate să spună că a câştigat acest război şi nu mai trebuie să-i fie frică de cercarea dracilor după moarte?

Cel ce scrie cele de faţă îşi aduce aminte de sfintele slujbe pentru adormirea Arhiepiscopului Ioan Maximovici în 1966, culminând cu slujba înmormântării. Toţi cei ce erau de faţă au simţit că iau parte la înmormântarea unui sfânt. Mâhnirea la plecarea lui a fost înăbuşită de bucuria dobândirii unui nou mijlocitor ceresc. Şi încă câţiva dintre ierarhii care erau de faţă, mai ales Episcopul Sava de Edmonton, au însufleţit cea mai înflăcărată rugăciune a oamenilor, pomenind de „vămile înfricoşătoare” prin care trebuia să treacă chiar şi acest om sfânt, această minune a harului lui Dumnezeu din vremurile noastre.

Nimeni din cei care erau de faţă nu a socotit că numai rugăciunile noastre singure l-au scăpat de „încercările” dracilor, şi nimeni nu s-a gândit în mintea sa, să schimbe „vămile” cu nişte „case” în cer; ci aceste rugăciuni însufleţeau evlavia înflăcărată a credincioşilor, şi fără îndoială, aceasta l-a ajutat să treacă prin aceste vămi. Viaţa omului sfânt cu fapte bune şi milostenii, mijlocirea sfinţilor pe care eI i-a slăvit pe pământ, rugăciunea credincioşilor care era, cu adevărat, o altă roadă a dragostei lui pentru ei -fără îndoială toate astea, într-un chip numai de Dumnezeu stiut, şi pe care nu trebuie să-l iscodim, l-au ajutat să biruiască lovirile duhurilor celor întunecate ale văzduhului. Când Episcopul Sava a făcut o călătorie la San Francisco, ca să fie de faţă la parastasul de patruzeci de zile de la adormirea Arhiepiscopului Ioan, a spus credincioşilor: „Am venit să mă rog împreună cu voi pentru odihna sufletului său, în această zi importantă şi hotărâtoare, ziua când se hotărăşte locul unde se va sălăşui sufletul său până la înfricoşătoarea Judecată a lui Dumnezeu” (Fer. Ioan, Istoricul cinstirii Arhiepiscopului Ioan Maximovici, St. Herman Brotherhood, 1979, pag. 20) – însufleţea iarăşi rugăciunea credincioşilor, amintind de credinţa învăţăturii ortodoxe despre viaţa după moarte. Creştinii ortodocşi aud rareori asemenea lucruri în zilele noastre, şi de aceea trebuie să păstrăm cu sfinţenie legătura pe care o mai avem cu asemenea reprezentanţi ai tradiţiei ascetice ortodoxe.

********************

 Scriitorii Bisericii Ortodoxe Ruse au recunoscut, de multă vreme, în împotrivirea faţă de învăţătura vămilor, unul dintre semnele „modernismului” ecleziastic. Astfel, Episcopul Ignatie a acordat o mare parte din acest volum, vieţii după moarte, în apărarea acestei învăţături, care încă mai era respinsă în Rusia, la mijlocul veacului al XIX-lea. Şi întâmplător, potrivnic părerii neîntemeiate a criticului, că vămile sunt acceptate numai de către cei care se află sub „influenţa apuseană”, romano-catolicii şi protestanţii din apus nu au nici un fel de cunoştinţă despre ceea ce înseamnă vămile, care există numai în învăţătura ascetică ortodoxă, iar atacurile împotriva lor, în Biserica de astăzi, vine tocmai de la cei (ca în seminariile ortodoxe moderne) care sunt foarte „apuseni” în mentalitate şi au puţin respect pentru cucernicia ortodoxă tradiţională.

De curând, Protopopul Mihail Pomazanski, poate cel mai mare teolog în viaţă al Bisericii Ortodoxe, a scris un articol în apărarea vămilor, în parte, ca răspuns către criticul de faţă (Rusia Ortodoxă, 1979, nr. 7; traducere engleză în Nikodemos, Summer, 1979). În acest articol, el atenţionează că în societatea noastră contemporană ne-ortodoxă, sunt adesea „probleme ale credinţei noastre (care se) ridică şi se tratează dintr-un punct de vedere ne-ortodox de către persoane de alte confesiuni, şi uneori de către creştini ortodocşi, care nu mai au o temelie ortodoxă trainică la baza lor... În ultimii ani, s-a făcut mai demnă de atenţie, o abordare critică a unei serii întregi a opiniilor Bisericii noastre; aceste opinii sunt criticate că sunt ‘primitive’, urmare a unei opinii asupra lumii sau cucerniciei ‘naive’, şi sunt caracterizate prin asemenea cuvinte ca ‘mituri’, ‘vrajă’, şi altele asemenea. Este de datoria noastră să răspundem unor asemenea opinii.”

Episcopul Teofan Zăvorâtul dă poate răspunsul cel mai cumpătat şi mai aşezat, acelora care nu vor să primească învăţătura ascetică ortodoxă: „Oricât de nesăbuită poate să pară ideea vămilor ‘oamenilor celor stiutori’, ei nu vor scăpa de trecerea prin ele” (vezi mai sus, cap. VI, 8).

Vămile nu sunt „fabule morale” făcute pentru „oameni simpli”, aşa cum crede criticul (5, 6, pag. 26), nu sunt un „mit” sau o „închipuire” sau o „poveste din locuri pustii”, aşa cum spune el – ci o socoteală dreaptă, transmisă prin tradiţia ascetică ortodoxă din veacurile cele dintâi, care îl aşteaptă la moarte pe fiecare dintre noi.

Concluzii

Păstrarea tradiţiei de veacuri a cucerniciei ortodoxe în lumea de astăzi, a ajuns o luptă împotriva îndepărtărilor foarte mari de la ea. În cea mai mare parte, ortodocşii au ajuns atât de lumeşti, că un preot ortodox care doreşte să ducă mai departe şi să înveţe această tradiţie este dus la deznădejde chiar din pricina posibilităţii de a împlini aceste îndatoriri. Cei mai mulţi preoţi şi episcopi sfârşesc prin a se face ei urmaşi ai turmelor lor şi a „adapta” tradiţia la deşertăciunea turmelor; şi astfel tradiţia se ofileşte şi moare...

Predicile, cuvântările şi cărţile clerului ortodox de astăzi, despre viaţa după moarte, arată că s-a păstrat foarte puţin din învăţătura şi cucernicia ortodoxă tradiţională. Când lumea cealaltă este pomenită foarte puţin, numai cu nişte cuvinte foarte generale şi greoaie, de obicei se face aceasta pentru glume despre „Sf. Petru” şi „porţile de mărgăritar”, aşa cum se foloseşte adesea, de către clerul laic romano-catolic şi protestant. Printre mulţi creştini ortodocşi, lumea cealaltă a ajuns ceva îndepărtat şi foarte nedesluşit, cu care omul nu are nici o legătură vie şi despre care nu poate să spună nimic lămurit.

Biserica bolnavă a Rusiei – probabil din pricina suferinţelor ei, cât şi a conservatorismului ei firesc – a păstrat rânduiala ortodoxă tradiţională faţă de lumea cealaltă mult mai bine decât alte Biserici Ortodoxe de astăzi. În lumea liberă, Biserica Rusă din afara Rusiei, este aproape singura care continuă să publice literatura ortodoxă tradiţională despre această problemă, continuând tradiţia din Prologue şi alte antologii pioase din vechea Rusie, şi fericiţi sunt acei creştini ortodocşi care au acces la această literatură şi o pot primi cu simplitate şi evlavie, ocolind duhul „împotrivirii” care îi duce pe foarte mulţi, mai cu seamă dintre cei convertiţi, departe de tradiţia şi simţirea adevărată a ortodoxiei.

Nu mai trebuie să spunem cât de „învechiţi” îi socoteşte lumea – chiar şi lumea ortodoxă – pe cei care publică şi citesc asemenea literatură. Scopul principal al acestei cărţi a fost acela de a face această literatură „învechită” pe înţeles şi potrivită pentru creştinii ortodocşi de astăzi, care nu pot decât să se folosească, citind cele ce au adus asemenea folos duhovnicesc cititorilor creştin ortodocşi vreme de multe veacuri.

Scopul criticului nostru este tocmai invers: să nesocotească în întregime această literatură, să o îndepărteze ca pe o „fabulă morală” sau o „poveste din locuri pustii” şi să aducă sfintelor slujbe şi Vieţilor sfinţilor o întreagă „împotrivire”, care va şterge toate aceste elemente din oameni. (Vezi, de pildă, încercarea lui, lucrată cu grijă, de a nesocoti Viaţa Sfântului Vasile cel Nou, fiindcă cuprinde descrieri ale vămilor: Tlingit Herald, 7, 2, pag. 14).

Să spunem lucrurilor pe nume: este lucrarea aceluiaşi raţionalism apusean, care a atacat Biserica Ortodoxă de atâtea ori în trecut, şi i-a dus pe prea mulţi să-şi piardă adevărata înţelegere şi simţire a creştinismului ortodox. În apusul romano-catolic şi protestant, acest atac a fost în întregime biruitor, şi oricare dintre Vieţile sfinţilor au fost cu adevărat înlăturate, ca având elemente supranaturale şi sunt adesea socotite „fabule morale”. Acuzându-i pe toţi cei care se împotrivesc teoriei lui ca fiind „scolastică”, criticul se dovedeste a fi poate cel mai „scolastic” dintre toţi: teoria sa nu se bazează pe textele clare şi simple transmise în Biserică din primele veacuri până la noi, ci pe o serie de „deducţii logice” de-ale sale, care cer o reinterpretare radicală şi o revizuire a înţelesului limpede al textelor ortodoxe de bază.

Este destul de rău că tonul şi limbajul criticului sunt atât de nepotrivite, că se împotriveşte învăţăturii ortodoxe, şi că este atât de lipsit de respect faţă de mulţi învăţători ortodocşi drepţi tocmai cei mai buni dintre acei puţini învăţători, care au păstrat vie tradiţia ortodoxă a cucerniciei până în zilele noastre. Iată ce spune, de pildă, despre predica „Viaţă după moarte” a Arhiepiscopului Ioan Maximovici (vezi mai sus, Cap. X, Viaţă după viaţă), om sfânt şi mare teolog al zilelor noastre: Este „o poveste din locuri pustii despre ieşirea sufletului şi urmărirea şi chinuirea lui de către draci... În această poveste, li s-a spus credincioşilor că atunci când moare cineva, trebuie să i se facă de îndată slujbe pentru ieşirea sufletului, căci sufletul are mare nevoie de rugăciunile noastre, şi moartea este o problemă de mare înfricoşare (este limpede că lui Dumnezeu nu I-a stat în putinţă să-l miluiască sau să-l ajute pe sărmanul suflet, fără să fie îndemnat sau trezit de ţipetele şi strigătele sufletelor de creştini). Această poveste mai cuprindea o descriere, care era cu adevărat hulitoare, a adormirii Preasfintei Născătoare de Dumnezeu” (6, 2, pag. 22). Numele Arhiepiscopului Ioan nu se pomeneste aici, deşi din descriere este foarte limpede, la care predică se referă criticul; dar asemenea limbaj arată o lipsă de respect de neîndurat, indiferent care ar fi autoritatea ortodoxă pe care o loveşte!

Dar ce este cu adevărat tragic este faptul că criticul, prin orice mijloace, încearcă să-i lipsească pe creştinii ortodocşi chiar de lucrul care dispare prea repede din mijlocul nostru: cucernicia ortodoxă tradiţională faţă de cealaltă lume, descoperită nu numai în literatura pe care o citim (pe care criticul se străduieşte să o discrediteze), ci şi mai mult, în purtarea noastră faţă de morţi, şi cele ce facem pentru ei. Este limpede din cele de mai sus, că spre deosebire de Arhiepiscopul Ioan, criticul socoteşte că este lipsit de însemnătate să ne rugăm pentru cei adormiţi îndată după ce au murit, şi crede într-adevăr că sufletul nu are nevoie şi nu poate primi folos de la „strigătele şi plânsetele” noastre! Cu adevărat, criticul spune că „lucrurile pe care le cerem în numele morţilor sunt numai vestiri ale celor ce vor primi oricum” (7, 3, pag. 27) şi nu au nici un efect asupra sorţii lor veşnice, fără să vadă că prin această teorie el nu se împotriveşte numai sfinţilor părinţi, ci înlătură şi pricina de căpetenie care îi îndeamnă pe oameni să se roage pentru cei morţi.

Ce inimă învârtoşată pentru cei morţi! Câtă nemilostivire pentru cei vii! Cât de ne-ortodoxă este o asemenea teorie! De bună seamă că cei care se roagă pentru morţi, nu socotesc câtuşi de puţin că rugăciunile lor sunt ca nişte „descântece vrăjitoreşti” (7, 3, pag. 23) sau ca „mituiri sau mijloace vrăjitoreşti pentru a-L sili pe Dumnezeu să fie milostiv” (Ibid., pag. 26), după cum spune criticul cu atâta învârtoşare, ci se roagă cu dreaptă credinţă (întocmai ca în rugăciunile pentru orice altceva) că Dumnezeu, în mila Sa, le va da cu adevărat cele ce I se cer. „Lucrarea sporită” a voii lui Dumnezeu şi rugăciunile noastre nu pot fi înţelese de către judecata strâmtă, cu adevărat mai învârtoşată decât „scolastică”, pe care o are criticul.

Cei care încă mai vieţuiesc după izvoarele ortodoxe tradiţionale sunt foarte puţini în zilele noastre. Este nevoie de ajutor mai sporit pentru înţelegerea acestei cucernicii tradiţionale, nu o slăbire şi o deformare a ei şi necinstirea celor care îi învaţă pe oameni.

Teoria anti-ortodoxă despre viaţa după moarte a acestui critic, este cu mult mai primejdioasă prin faptul că atinge o patimă foarte ascunsă a lumii contemporane. Învăţătura ortodoxă despre viaţa după moarte este destul de aspră şi cere din partea noastră un răspuns foarte cinstit, plin de frica de Dumnezeu. Dar oamenii de astăzi sunt foarte răsfăţaţi şi egoisti, şi mai degrabă nu vor să audă de asemenea adevăruri aspre ca judecata şi răspunderea pentru păcate. Omul se poate simţi mult mai „liniştit” cu o teorie însufleţitoare ca „isihasmul”, care spune că Dumnezeu nu este „cu adevărat” atât de aspru cum L-a înfăţişat tradiţia ascetică ortodoxă, că „într-adevăr” nu trebuie să ne fie frică de moarte şi de judecata care va veni, că numai dacă ne ocupăm cu idei spirituale însufleţite ca cele din Filocalia (socotind că sunt doar nişte „alegorii” toate textele despre vămi) vom fi „lipsiţi de primejdii”, sub un „Dumnezeu iubitor”, care nu va cere mărturisirea tuturor păcatelor noastre, chiar şi a celor uitate sau nerecunoscute ca păcate... Sfârşitul acestor cugetări înflăcărate este o stare care nu este foarte deosebită de starea acelor „harismatici” şi a altora care se simt deja siguri de mântuire, sau de starea celor care urmează teoria ocultă, care spune că în moarte nu este nimic de care să ne fie frică.

Adevărata învăţătură ortodoxă despre viaţa după moarte, pe de altă parte, îl umple pe om tocmai cu frica de Dumnezeu şi insuflarea de a lupta pentru Împărăţia cerului, împotriva tuturor vrăjmaşilor nevăzuţi care ne împiedică pe cale. Toţi creştinii ortodocşi sunt chemaţi la această luptă, şi este mare nedreptate pentru ei să se împuţineze învăţătura ortodoxă, pentru ca să se simtă mai „liniştiţi”. Să citească fiecare om textele ortodoxe care sunt potrivite treptei duhovniceşti pe care se află acum; dar să nu-i spună nimeni că poate socoti ca „fabule” textele pe care le poate găsi ca „neliniştitoare”. Modele şi părerile care sunt printre oameni se pot schimba, dar tradiţia ortodoxă rămâne pururea neschimbată, oricât de puţini sunt cei care o urmează. Fie ca noi să fim veşnic copiii ei credincioşi!

ANEXA IV

Rugăciune pentru neortodocşi

1. Rugăciunea creştinilor ortodocşi pentru
cei care au murit fără credinţa ortodoxă

S-a arătat anterior (Cap. X), cum se roagă Biserica Ortodoxă pentru fiii ei credincioşi care au murit. Dar ce se întâmplă cu cei care au murit fără credinţă? În general, Biserica urmează principiul bine exprimat de Mitropolitul Filaret al Moscovei:

„Neortodocşii, prin însuşi faptul neortodoxiei lor, s-au desprins de comunitatea tainelor ortodoxe. Acestui lucru îi corespunde absenţa pomenirii lor la Sf. Liturghie.” Astfel, la Sf. Liturghie, Biserica nu face o pomenire specială a neortodocşilor şi mai ales a morţilor, care nu mai pot fi uniţi cu Biserica.

Atunci, cum poate un creştin ortodox să-şi exprime impulsul inimii sale creştine ca să se roage pentru rudele şi prietenii care au murit fără de credinţă? Răspunsul Bisericii la această întrebare este atât strict cât şi compătimitor, după cum se poate vedea în ultima parte a unui articol mai lung, care vine cu argumente pentru care Biserica nu se roagă pentru neortodocşi la Liturghie, articol scris de unul dintre cei mai mari ierarhi ortodocşi ai secolului nostru, unul dintre părinţii fondatori ai Bisericii din catacombele Rusiei anilor ’20. Pe vremea când a scris acest articol, el era ieromonah. Este prezentat aici după periodicul rusesc Citiri de suflet folositoare, 1901.

2. Cum se pot ruga creştinii ortodocşi
pentru creştinii neortodocşi

de Mitropolitul Iosif de Petrograd

Vorbind despre stricteţea Bisericii noastre Ortodoxe cu privire la pomenirea creştinilor de credinţă greşită, nu dorim să spunem că Sfânta noastră Biserică ne porunceşte nouă, fiilor ei, să nu ne rugăm deloc pentru ei. Ea doar ne interzice rugăciunea arbitrară – adică, să ne rugăm oricum dorim sau credem noi. Maica noastră, Biserica Ortodoxă, ne învaţă că tot ceea ce facem, şi de asemenea, rugăciunea însăşi, ar trebui făcută în chip cuviincios şi cu rânduială(I Corinteni 14, 40).

Astfel, noi ne rugăm la toate slujbele Bisericii noastre, de obicei fără să cunoaştem sau să înţelegem noi înşine, pentru toţi oamenii de diferite naţionalităţi şi pentru toată lumea. Noi ne rugăm exact în felul în care Domnul nostru Iisus Hristos i-a învăţat pe Apostolii Săi să se roage, în rugăciunea dată lor: Facă-se voia Ta, precum în cer aşa şi pe pământ! Această cerere atotcuprinzătoare include în ea toate nevoile noastre şi ale acelora de un neam cu noi, chiar dacă ei ar fi fraţii noştri de credinţă greşită. Noi Îl rugăm stăruitor pe Preabunul Dumnezeu şi pentru sufletele creştinilor neortodocşi plecaţi, ca El să facă cu ei cum este sfânta Sa voie. Pentru că Domnul ştie nemărginit mai bine decât noi, cui şi câtă milostenie să arate.

Şi aşa creştini ortodocşi! Oricine aţi fi, laici sau preoţi ai lui Dumnezeu, dacă în timpul unei slujbe bisericesti ţi-ar veni un impuls înfocat ca să te rogi pentru vreun „Carl” sau „Eduard”, care îţi este apropiat, atunci când rugăciunea domnească este citită sau cântată, suspină pentru el înaintea lui Dumnezeu şi spune: facă-se voia Ta în el, o, Doamne! Şi limitează-te la această rugăciune. Pentru că Domnul Însuşi te-a învăţat să te rogi astfel. Şi crede că această rugăciune a ta va fi de o mie de ori mai plăcută lui Dumnezeu şi mai folositoare sufletului tău decât toate pomenirile bisericeşti arbitrare făcute de tine.

Acum să vorbim despre rugăciunea personală. Sunt cunoscute în Biserica noastră Ortodoxă exemple de credincioşi care se roagă lui Dumnezeu pentru a ajuta sufletele plecate ale celor de altă religie, şi chiar păgâni.100 Astfel, Sf. Macarie Egipteanul relatează despre el însuşi...

Din această istorisire a cuviosului Părinte, vedem mai întâi că rugăciunea lui pentru păgânii care suferă (în iad) nu era rugăciunea de comuniune a Bisericii, ci era o rugăciune personală. Era rugăciunea unui rugător solitar, care locuia în pustie, şi care se ruga din colţişorul cel mai ascuns al inimii sale... Atunci, această rugăciune poate servi pentru noi, creştinii ortodocşi, şi ca îndemn de rugăciune pentru neortodocşii vii şi morţi, în rugăciunea noastră individuală de acasă. Dar acesta este doar îndemn şi nu un model. Asta, pentru că sfântul nu ne-a spus cum s-a rugat pentru păgâni şi nu ne-a învăţat nici pe noi cum să facem aceasta... Doar într-un fel ne poate servi nouă drept exemplu: în aceea că Sfântul Macarie s-a rugat pentru păgâni, nu cu o rugăciune anume pentru aceasta, ci în felul în care l-a învăţat Duhul Sfânt care sălăşuia în inima lui curată. Duhul Sfânt, nu numai că l-a învăţat, ci l-a şi silit să se roage pentru întreaga lume – pentru toţi oamenii vii şi morţi, aşa cum este obişnuit pentru inimile iubitoare ale celor ce mulţumesc lui Dumnezeu, aşa cum şi Sf. Apostol Pavel a scris către corinteni:

Inima noastră s-a lărgit. În inima noastră nu sunteţi la strâmtoare (II Corinteni 6, 11-12). Astfel, creştinii ortodocşi se pot ruga pentru creştinii neortodocşi, vii şi morţi, în rugăciunile individuale, acasă; dar – să ne amintim iar şi iar – nu cu o rugăciune anume, nu aşa cum gândim şi dorim (şi asta ca să nu atragem asupra noastră mânia în locul bunăvoinţei lui Dumnezeu), ci potrivit oamenilor cunoscători ai vieţii spirituale.

Iată o întâmplare, care s-a petrecut în viaţa cuviosului Leonida de la Optina, care a murit în 1841. Tatăl unuia dintre ucenicii săi, Pavel Pambovisev, a murit de moarte năprasnică, prin sinucidere. Fiul iubitor, a fost profund mâhnit la aflarea acestei veşti, şi şi-a vărsat durerea duhovnicului: „Moartea nefericită a tatălui meu este pentru mine o cruce grea. Da, eu sunt acum răstignit şi voi duce aceste chinuri cu mine în mormânt. Îmi inchipui veşnicia ca fiind cumplită pentru păcătoşi, în care nu mai există căinţă, şi sunt chinuit de caznele veşnice care îl aşteaptă pe tatăl meu, care a murit fără pocăinţă. Spune-mi, Părinte, cum îmi pot alina această durere?”

Părintele a răspuns: „Ai încredere atât în tine, cât şi în soarta tatălui tău, care se află în voia lui Dumnezeu, Care este Atotînţelept şi Atotmilostiv. Să nu fii curios şi nu încerca să afli tainele Celui Prea Înalt. Străduieşte-te cu umilinţă şi înţelepciune să te întăreşti într-o suferinţă pe care să o poţi răbda. Roagă-te Atotbunului Ziditor, şi îndeplineşte-ţi datoria de iubire şi obligaţia de fiu.”

La întrebarea: „În ce fel se poate ruga cineva pentru astfel de oameni?” răspunsul a fost: „În duhul oamenilor virtuoşi şi înţelepţi, roagă-te astfel: Caută, o, Doamne, sufletul pierdut al tatălui meu. Dacă este cu putinţă, ai milă! De nepătruns sunt judecăţile Tale. Nu socoti această rugăciune a mea ca un păcat; ci facă-se voia Ta cea sfântă!”

Roagă-te simplu, fără vreun model, punându-ţi inima în mâna Celui Prea Înalt. De bună seamă că nu a fost voia lui Dumnezeu ca tatăl tău să aibă o moarte atât de năpraznică. Acum tatăl tău se află în voia Aceluia Care poate arunca atât sufletul cât şi trupul lui în cuptorul de foc, care poate smeri sau înălţa, încredinţa morţii sau aduce la viaţă, a trimite în străfundurile iadului sau a ridica la ceruri. În acelaşi timp, El este milostiv, Atotputernic şi plin de iubire, încât toate însuşirile bune ale celor născuţi din ţărână, nu sunt nimic faţă de marea Sa bunătate. De aceea, nu ar trebui să suferi peste măsură. Vei spune: „Eu îmi iubesc tatăl, şi de aceea mă mâhnesc fără alinare. Este adevărat. Dar Dumnezeu l-a iubit şi îl iubeste cu mult mai mult decât îl iubeşti tu. Şi astfel, îţi rămâne să laşi soarta veşnică a tatălui tău în seama bunătăţii lui Dumnezeu, Care, dacă El vrea are milă, dar cine poate să se împotrivească Lui?”

Şi astfel, această rugăciunea personală, care poate fi spusă acasă sau în chilie, aşa cum a făcut-o Părintele Leonida pentru ucenicul său, având experienţă duhovnicească, poate servi creştinului ortodox ca un exemplu de rugăciune pentru orice creştin neortodox, care îi este apropiat. De exemplu, creştinul se poate ruga astfel: Ai milă, o, Doamne, dacă este cu putinţă, de sufletul robului Tău (numele) care a plecat dintre noi în viaţa cea veşnică, rupt fiind de Sfânta Biserică Ortodoxă a Ta! De nepătruns sunt judecăţile Tale. Nu socoti această rugăciune a mea ca un păcat, ci facă-se sfânta voie a Ta!

ANEXĂ LA EDIŢIA A DOUA

7 decembrie, 1980

Prăznuirea Sf. Ambrozie de Milan

Binecuvântarea Domnului să fie peste voi toţi!

Mulţumesc pentru „scrisoarea deschisă” din 3 noiembrie şi pentru scrisoarea sfinţiei tale din 4 noiembrie. Te asigur că nu am aflat nici o pricină de supărare în nici una dintre ele, şi pentru mine este numai prilejul de a vorbi prieteneşte despre învăţătură (cel puţin un aspect al ei) şi însemnătatea celor doi mari ierarhi şi teologi ai veacului al XIX-lea din Rusia -Teofan Zăvorâtul şi Ignatie Brianceaninov.

Cele ce am spus la pag. 13 a cărţii Sufletul după moarte (ediţia prezentă), că Episcopul Teofan a fost poate „singurul rival” al Episcopului Ignatie, ca apărător al ortodoxiei împotriva greşelilor moderne, nu a vrut să spună în nici un chip că Episcopul Teofan era mai jos ca teolog sau ca ucenic Patristic; pur şi simplu eu l-am aşezat în centrul atenţiei mele pe Episcopul Ignatie, şi de aceea Episcopul Teofan pare puţin „mai mic” în acest context, ceea ce, de bună seamă, nu a fost aşa cu adevărat. Spunând, în acelaşi loc, că apărarea pe care o aduce Episcopul Teofan ortodoxiei, era pe o treaptă mai puţin „înaltă” decât apărarea adusă de către Episcopul Ignatie, nu am socotit nimic mai prejos pentru Episcopul Teofan, ci numai am dorit să spun cum socotesc eu această situaţie: că Episcopul Ignatie în general, a dat o atenţie mai mare părerilor apusene şi s-a împotrivit acelora în amănunt, pe când Episcopul Teofan a întărit mai deschis transmiterea tradiţiei ortodoxe şi numai întâmplător a vorbit despre greşelile apusene, cu privire la această problemă. Eu am avut în vedere, de pildă, deosebirea dintre lunga apărare a Episcopului Ignatie şi lămurirea vămilor (despre care vorbesc în Cap. VI, 2-3 al cărţii Sufletul după moarte), şi vorbirea scurtă a Episcopului Teofan (singurul pe care îl cunosc, care s-a împotrivit neîncrederii apusene cu privire la această învăţătură) că „oricât de nesocotită li s-ar părea ideea vămilor ‘oamenilor noştri cu minte luminată’, ei nu vor scăpa de trecerea prin ele” (Psalm 118, pag. 289). Vorbind despre treapta „înaltă” de pe care a scris Episcopul Ignatie, eu doar am vrut să spun că acesta a fost mai adâncit decât Episcopul Teofan în cercetarea părerilor apusene, chiar pe terenul lor, în vreme ce Episcopul Teofan părea mai înclinat să înlăture părerile apusene fără multă vorbă. Dar poate asta nu era calea cea bună.

Astfel, eu cred că, referitor la măreţia acestor doi ierarhi, nu este o nepotrivire adevărată între noi. Eu recunosc, de bună seamă, însemnătatea Episcopului Teofan ca teolog şi bine cunoscător Patristic, însă, în Sufletul după moarte, am întărit importanţa Episcopului Ignatie, căci acesta a vorbit foarte amănunţit împotriva greşelilor apusene cu privire la învăţătura ortodoxă despre viaţa după moarte. Mă bucur foarte mult că faci cercetări despre Episcopul Teofan, pe care îl respect şi îl preţuiesc, şi care din nefericire, nu este preţuit aşa cum ar trebui în zilele noastre, din pricină că unii oameni de astăzi îl socotesc mai degrabă „scolastic”, doar pentru că a tradus unele cărţi apusene sau a folosit unele expresii teologice apusene.

Privitor la problema nepotrivirii Episcopului Teofan cu învăţătura Episcopului Ignatie: Ai dreptate în cele spuse în scrisoarea către mine, că atunci când am scris despre această nepotrivire de la pagina 40 a cărţii Sufletul după moarte (ediţia prezentă), eu nu citisem broşura Episcopului Teofan, Suflet şi înger, care critică învăţătura Episcopului Ignatie, iar observaţiile mele de acolo se bazau într-adevăr, numai pe cele spuse de către Pr. Florovski. De atunci am făcut rost de cartea Episcopului Teofan şi am citit-o, şi văd că cele ce am spus eu nu sunt adevărate. Ai dreptate când spui că nu există nici o „nepotrivire” între cei doi, ci numai dezacordul exprimat de Episcopul Teofan, după adormirea Episcopului Ignatie. Problema contradicţiei, iarăşi nu a fost spusă lămurit (cum o voi arăta mai jos). Totuşi, principala problemă pe care o ridici este dacă, într-adevăr această contradicţie este „mică”, cum am spus eu; aş vrea să vorbesc aici pe scurt despre această problemă.

Poate că această problemă este numai una semantică, bazată pe deosebirea de nuanţă, în care se priveşte contradicţia dintre aceşti doi teologi. Oricine citeste Suflet şi înger de Episcopul Teofan, care pe parcursul a 200 de pagini (deşi mici), critică învăţătura Episcopului Ignatie, vede cu câtă întărire a acuzat Episcopul Teofan ceea ce a socotit greşit la Episcopul Ignatie, poate considera că deosebirea dintre ei este „mare”. Dar privind întregul context al învăţăturii Episcopului Ignatie despre viaţa după moarte, nu pot să nu socotesc această nepotrivire ca fiind de „mică” însemnătate, pentru următoarele pricini:

1. De-a lungul întregii critici din Suflet şi înger, Episcopul Teofan numeşte una şi aceeaşi greşeală (sau presupusă greşeală) a Episcopului Ignatie: ideea că sufletul şi îngerii sunt trupeşti şi numai trupeşti în firea lor. Episcopul Teofan scrie: „Dacă noua învăţătură ar fi spus numai că îngerii au trupuri, nu ar fi trebuit să se dovedească asta; căci în acest caz, problema principală, hotărâtoare la îngeri va fi întotdeauna, un spirit liber raţional. Dar când se spune că îngerul este trup, omul trebuie să nege prin această afirmaţie, libertatea şi conştiinţa raţională; căci aceste însuşiri nu sunt ale trupului” (Suflet şi înger, Ediţia a doua, Moscova, 1902, pag. 103). Dacă Episcopul Ignatie ar fi susţinut cu adevărat o asemenea părere, cu toată tăria şi urmările pe care le-a socotit Episcopul Teofan, ar fi fost, de bună seamă, o mare greşeală din partea sa. Dar chiar şi aşa, nu ar fi influenţat direct restul învăţăturii lui despre viaţa după moarte: îngerii şi sufletele lucrează în acelaşi fel şi în aceleaşi „locuri”, fie că sunt trupuri sau au trupuri (sau îşi iau trupuri, aşa cum se pare că Episcopul Teofan este mai înclinat să creadă). Astfel, critica Episcopului Teofan, nu influenţează deloc întregul sistem al învăţăturii Episcopului Ignatie, ci numai un aspect tehnic al acesteia. Şi chiar şi aici, asemănarea dintre ei este mai mare decât deosebirea dintre ei: amândoi consideră că există un aspect material al lucrărilor îngerilor, fie în lumea aceasta fie în lumea cealaltă, şi că de aceea relatarea lucrărilor lor în Vieţile sfinţilor şi în alte izvoare ortodoxe, trebuie acceptate ca relatări adevărate iar nu ca „metafore” sau „închipuiri”, aşa cum cred criticii din apus. De aceea, în întregul context al învăţăturii despre viaţa după moarte a Episcopului Ignatie (şi a Episcopului Teofan) eu nu pot să socotesc această deosebire decât ca fiind „mică”.

2. Mă întreb foarte serios dacă Episcopul Ignatie a înţeles de fapt învăţătura pe care i-o atribuie Episcopul Teofan; de bună seamă, Episcopul Ignatie nu a întărit-o şi nici nu a vorbit despre importanţa acestei învăţături, pe care Episcopul Teofan era foarte preocupat să o atace. Astfel, în citatul de mai sus din Episcopul Teofan, unde zice că „atunci când se spune că îngerul este trup, omul trebuie să nu accepte în acesta, libertatea şi conştiinţa raţională” – este limpede că Episcopul Teofan trage concluzia logică din cele ce consideră că socoteşte Episcopul Ignatie, dar nu poate găsi nicăieri un loc la Episcopul Ignatie, unde să se spună că el crede cu adevărat că îngerii sunt lipsiţi de libertate şi conştiinţă raţională; de bună seamă că Episcopul Ignatie nu credea aceasta. Citind „Omilia despre moarte” a Episcopului Ignatie, nu am aflat o asemenea învăţătură. Nu am citit „Suplimentul” la această lucrare, dar sunt sigur că nici acolo nu se vor afla toate întăririle şi importanţa învăţăturii pe care o critică Episcopul Teofan. Fără a intra în multe amănunte ale deosebirilor dintre ei (care ar putea fi un studiu important în sine, şi nu ar avea, cred, nici o însemnătate anume pentru teologia ortodoxă sau pentru învăţătura ortodoxă despre viaţa după moarte), socotesc că greşeala Episcopului Ignatie nu stă în susţinerea învăţăturii pe care o critică Episcopul Teofan, ci (poate) în întărirea peste măsură a laturii trupeşti a firii şi lucrării îngerilor (destul de uşor de făcut în combaterea întăririi „spirituale” prea mari a învăţătorilor din apus) până la măsura în care poate părea uneori să spună că îngerii (si sufletele) sunt mai degrabă trupuri decât (cum cred că de fapt a vrut să spună) că îngerii şi sufletele au trupuri (eterice), sau că aspectul trupesc este o parte a firii lor. După cum a spus Episcopul Teofan, nu ar fi nici o pricină între ei, dacă aceasta a fost cu adevărat învăţătura lui, căci el socoteşte aceasta (de pildă în Suflet şi înger, pag. 139) ca o părere îngăduită la această problemă complexă, care nu a fost definită dogmatic de către Biserică.

Atunci, cu atât mai mult, dacă Episcopul Teofan a greşit foarte puţin faţă de întărirea din învăţătura Episcopului Ignatie, această deosebire trebuie privită, după părerea mea, ca fiind de „mică” însemnătate.

3. Episcopul Teofan a fost întrebat odinioară, dacă în învăţătura Episcopului Ignatie aflase vreo greşeală, în afară de învăţătura care era socotită a „materialităţii” sufletului. El a răspuns: „Nu. La Episcopul Ignatie este numai această greşeală – părerea sa asupra firii sufletului şi a îngerilor, că sunt materiali... În toate cele ce am citit în cărţile sale, nu am văzut nimic neortodox. Ce am citit eu este bun” (Scrisoarea din 15 decembrie 1893, în Călugărul rus, Mânăstirea Pociaev, nr. 17, sept., 1912). Astfel, în contextul întregii învăţături ortodoxe a Episcopilor Ignatie şi Teofan, această deosebire este „mică”.

Să trecem acum la ultima problemă, cu privire la vămile văzduhului întâlnite de suflet după moarte. În scrisoarea deschisă, citezi o scrisoare a Episcopului Teofan, în care acesta spune că viaţa după moarte „este un tărâm închis pentru noi. Cele ce se întâmplă acolo nu sunt lămurite pe deplin... Cu privire la cele ce vor fi acolo – vom vedea când vom ajunge acolo.” Din aceasta, cât şi din faptul că Episcopul Teofan nu pomeneşte deseori de vămi în scrierile sale, concluzionezi că „învăţătura ca atare, în tot simbolismul ei, era... la marginea cea mai îndepărtată a gândirii sale,” şi crezi că eu greşesc, cel puţin pentru că întăresc faptul că Episcopul Teofan era un apărător de nădejde al învăţăturii ortodoxe a vămilor. La aceasta aş răspunde cu câteva puncte:

1. Îmi amintesc numai aceste două referiri directe la învăţătura vămilor, din scrierile Episcopului Teofan. Totuşi, aceste două referiri ajung pentru a arăta că el a susţinut cu adevărat această învăţătură şi i-a învăţat şi pe alţii, şi că era destul de critic, chiar batjocoritor, faţă de cei care o tăgăduiau („Oricât de absurdă li s-ar părea ideea vămilor acestor ‘bărbaţi luminaţi’, ei nu vor scăpa de trecerea prin ele”).

2. Faptul că în unele scrisori, când vorbeşte despre viaţa după moarte, nu pomeneşte de vămi, nu mi se pare un semn care arată că această problemă se află „la marginea” învăţăturii sale, ci numai că vorbeşte în fiecare situaţie pentru folosul ascultătorului, iar unii oameni nu au nevoie (ori se află în neputinţa) de a auzi despre vămi. Am aflat acelaşi lucru în experienţa mea ca preot: Cu cei care sunt pregătiţi, învăţătura vămilor este un îndemn puternic la pocăinţă şi o viaţă vieţuită întru frica de Dumnezeu. Dar sunt cei pentru care învăţătura ar fi atât de înfricoşătoare încât nu le-aş vorbi despre ea până nu ar fi pregătiţi mai bine ca să o primească. Preotul întâlneşte uneori oameni care trag să moară şi sunt atât de puţin pregătiţi pentru lumea cealaltă, încât ar fi fără nici un folos să le vorbească acelora chiar şi de iad, ca să nu mai vorbim de vămi, din frica de a nu îndepărta de la ei puţina nădejde şi conştiinţă pe care ar putea-o avea despre Împărăţia lui Dumnezeu; dar asta nu înseamnă că iadul nu-şi are nici un loc în învăţătura unui asemenea preot, sau că nu ar apăra acest adevăr cu hotărâre dacă ar fi atacat. Mai ales în veacul nostru „luminat” al XX-lea, mulţi creştini ortodocşi sunt atât de împuţinaţi duhovniceşte, ori au fost călăuziţi atât de greşit de ideile moderne, că pur şi simplu nu le stă în putinţă să primească ideea întâlnirii cu dracii după moarte. Oricare preot ortodox, în lucrarea sa pastorală cu asemenea oameni, trebuie, de bună seamă, să se coboare până la treapta slăbiciunii lor, şi să le dea „hrană pentru sugari”, de care au nevoie până vor fi mai pregătiţi să primească hrana cea tare a unor texte ascetice ortodoxe; dar învăţătura ortodoxă despre vămi, transmisă din primele veacuri creştine, rămâne pururea neschimbată şi nu poate fi tăgăduită, oricât de mulţi oameni nu sunt în stare să o înţeleagă.

3. Mai mult, într-adevăr învăţătura despre vămi se află în alte lucrări ale Episcopului Teofan – în traducerile sale, dacă nu în lucrările sale originale. Sunt multe referiri la această învăţătură în cele cinci volume ale sale de traduceri ale Filocaliei, dintre care am citat câteva în textul cărţii Sufletul după moarte (pag. 79-80, 236-237, 242, în ediţia de faţă). Şi în Războiul nevăzut (Partea a doua, cap. 9), se prezintă învăţătura ortodoxă a „încercării de către căpetenia acestui veac” care se dă fiecăruia la ieşirea din trup; cuvântul „vămi” nu apare acolo, dar textul spune limpede că „războiul cel mai hotărâtor ne aşteaptă la ceasul morţii”, şi este limpede că este acelaşi adevăr pe care Episcopul Ignatie îl apără cu mare purtare de grijă, şi pe care Episcopul Teofan îl numeşte în alte locuri „vămi”.

4. Textul Suflet şi înger al Episcopului Teofan nu are nici un singur cuvânt critic asupra învăţăturii despre vămi a Episcopului Ignatie. În „Omilie la moarte” a Episcopului Ignatie, acesta spune cu dreptate că „învăţătura vămilor este învăţătura Bisericii” (vol. III al operelor sale, pag. 138), şi merge mai departe să adeverească această zicere cu amănunte importante. Analizând învăţătura Episcopului Ignatie, Episcopul Teofan spune că „în articolul de faţă, noua învăţătură din broşurile pomenite mai sus („Omilie la moarte” şi „Supliment” la aceasta) este analizată în amănunt, fără a lăsa necercetată nici o singură cugetare care trebuia cercetată” (Suflet şi înger, pag. 4). Deci, întrucât Episcopul Teofan nu a aflat nimic în ideile despre vămi ale Episcopului Ignatie faţă de care să se împotrivească, este foarte limpede că este în deplin acord cu Episcopul Ignatie, că „învăţătura vămilor este învăţătura Bisericii”.

5. Chiar în textul Suflet şi înger, Episcopul Teofan arată stările sufletului după plecarea din trup, în aceiaşi termeni cu cei din expunerea Episcopului Ignatie. Tocmai acestea sunt condiţiile cerute pentru întâlnirea sufletului cu dracii la vămi, astfel că acest citat, chiar dacă nu pomeneşte de vămi direct, poate fi socotit ca un semn al asemănării Episcopului Teofan cu Episcopul Ignatie, cu privire la firea realităţii de după moarte, singura sa deosebire de Episcopul Ignatie fiind problema dacă firea îngerilor este numai trupească (ceea ce nu cred că Episcopul Ignatie socotea cu adevărat, după cum am spus mai sus). Iată citatul din Episcopul Teofan:

„După ieşirea din trup, sufletul intră în sălaşul duhurilor, unde atât acesta cât şi duhurile au aceleaşi activităţi, în care sunt văzute pe pământ printre oameni: se văd unul pe altul, vorbesc, călătoresc, se ceartă, lucrează. Deosebirea stă numai în aceea că sălaşul este aerial, alcătuit din materie de mare subţirime, şi de aceea în ele totul este material şi aerial de mare subţirime. Ce concluzie vine de aici, direct? Că în lumea duhurilor, chipul văzut al fiinţelor, şi legăturile dintre ele, sunt la fel ca între oamenii de pe pământ. Dar acest lucru nu vorbeşte despre firea materială a îngerilor, nici nu spune că esenţa lor este numai materială” (Suflet şi înger, pag. 88-89).

6. Să nu mă contraziceţi în problema principală: că Episcopul Teofan, ca şi Episcopul Ignatie, a sprijinit învăţătura ortodoxă a vămilor; mă puteţi contrazice numai asupra întăririi pe care au făcut-o cei doi învăţători asupra acestei probleme (Episcopul Ignatie a vorbit mai mult despre aceasta, iar Episcopul Teofan mai puţin). Cred că există o explicaţie foarte simplă pentru această deosebire aparentă de întărire: Episcopul Ignatie a socotit că era mai trebuincios să scrie un tratat întreg despre subiectul vieţii după moarte, unde problema vămilor, fiind o parte importantă a învăţăturii ortodoxe are un loc însemnat din necesitate; în vreme ce Episcopul Teofan, nescriind un asemenea tratat, vorbeşte despre acest subiect în trecere. Îmi închipui (fără să-i cercetez toate lucrările), că în alte lucrări ale sale, Episcopul Ignatie nu vorbeşte mai des despre vămi decât Episcopul Teofan. Cu toate astea, cele câteva comentarii despre vămi, care se găsesc la Episcopul Teofan, arată că acesta ţine învăţătura cu aceeaşi hotărâre ca şi Episcopul Ignatie. Deci, aş spune că deosebirea dintre ei nu stă în ceea ce ei credeau sau chiar în puterea cu care şi-au exprimat credinţa, ci în problema pe care am pomenit-o la începutul acestei scrisori: că Episcopul Ignatie s-a adâncit mai mult decât Episcopul Teofan în războiul strâns cu părerile raţionaliste ale apusului, pe când Episcopul Teofan a dus mai departe tradiţia ortodoxă, dând mai puţină atenţie intrării în războiul acestor greşeli apusene.

Despre toate astea, cred că cele ce am spus în prefaţa cărţii Sufletul după moarte, că Episcopul Teofan „a propovăduit aceeaşi învăţătură” ca şi Episcopul Ignatie, este îndreptăţită: cu privire la întreaga învăţătură ortodoxă despre viaţa după moarte, pe care o împărtăşeau la fel, deosebirea dintre ei despre „materialitatea” firii sufletului şi a îngerilor este într-adevăr „mică”, (o deosebire pricinuită, socotesc eu, mai mult din prea marea adâncire polemică a Episcopului Ignatie asupra „trupurilor” îngerilor, decât din ţinerea cu adevărat a învăţăturii, atribuită Episcopului Ignatie, de către Episcopul Teofan). Cu privire la problemele învăţăturii despre viaţa după moarte, care sunt arătate în Sufletul după moarte (căci eu nu am apărat şi nici nu am pomenit despre aşa-zisa învăţătură a Episcopului Ignatie, că sufletele şi îngerii sunt numai trupuri), şi anume asemănările dintre ei, aproape se întregesc. Asemănarea învăţăturii lor despre viaţa după moarte este cu mult mai uimitoare când se compară cu părerile criticilor raţionalisti ai apusului care, până în zilele noastre, neagă, nu numai realitatea vămilor, ci şi întreaga realitate de după moarte, pe care Episcopii Teofan şi Ignatie au înfăţişat-o cu adevărat în aceiasi termeni, folosul rugăciunilor pentru morţi şi aşa mai departe. Împotriva unor asemenea păreri false, mărturia unită a Episcopilor Teofan şi Ignatie la învăţătura ortodoxă transmisă din vechime, este într-adevăr impresionantă.

M-ar interesa foarte mult să aud despre cercetări profunde pe care le-aţi făcut asupra Episcopului Teofan, pentru care, aşa cum am spus, am cel mai mare respect. Vei publica un articol sau o carte despre el, sau vreo traducere din operele sale? Eu am tradus prima parte din Calea spre mântuire, care apare acum în serial în ziarul Orthodox America.

Cu dragoste întru Hristos,

Nevrednicul Ieromonah Serafim

P. S. Nu ştiu cât de „deschisă” a fost scrisoarea sfinţiei tale pentru mine, sau cui i-a fost trimisă. Trimit copii ale răspunsului meu câtorva oameni pe care îi interesează foarte mult această problemă.

DESPRE AUTOR

Părintele Serafim s-a născut la 13 august 1934, în San Diego, California, primind numele Eugene Dennis Rose. Tatăl său se numea Frank, fiind de neam olandez şi francez, iar mama sa se numea Esther şi era de neam norvegian. Esther era protestantă; iar Frank deşi crescuse şi primise o educaţie ca romano-catolic, a trecut la protestantism din pricina soţiei sale. Frank a avut mai multe îndeletniciri, având o vreme şi un magazin de dulciuri, apoi a lucrat la General Motors, şi în cele din urmă, a avut o slujbă de administrator la un stadion sportiv.

Eugene a absolvit liceul din San Diego în 1952, fiind cel dintâi din clasa sa. Era socotit de către părinţii, profesorii şi apropiaţii săi, un tânăr „geniu” sortit unei cariere strălucite în ştiinţă sau matematică. Cu toate astea, până când a intrat la Colegiul Pomona din Sudul Californiei, asemenea preocupări lumeşti i se păreau lipsite de însemnătate faţă de o nouă insuflare arzătoare de a cunoaşte, de a înţelege adevărul în sensul cel mai înalt. Simţindu-se înstrăinat de societatea din preajma sa, s-a răzvrătit împotriva superficialităţii şi materialismului ei, şi a lăsat religia protestantă în care fusese crescut. Căutarea Adevărului l-a purtat mai întâi prin folosofia apuseană şi apoi printr-un studiu al înţelepciunii orientale, pentru care a învăţat limba chineză, atât cea veche, cât şi cea modernă.

Absolvind Colegiul Pomona în 1956 cu titlul de licenţiat în limbi orientale, Eugene a intrat la Academia de Studii Asiatice din San Francisco şi a studiat sub îndrumarea decanului acesteia, Dr. Alan Watts. La aceeaşi Academie a găsit un reprezentant adevărat al tradiţiei chineze, un filosof cu numele Gi-ming Shien. Eugene a mers la diferite temple orientale şi l-a ajutat pe Gi-ming să traducă Tao The Ching din vechile caractere. În 1957 a devenit student pentru studii aprofundate la Universitatea Berkeley din California, unde a primit titlul de master în limbi orientale în 1961.

Adâncimea înţelepciunii filosofilor pre-creştini l-a lăsat pe Eugene oarecum neîmplinit, şi era deznădăjduit că nu cunoştea cauza. De la Gi-ming şi din scrierile metafizicianului francez René Guénon, învăţase valoarea apropierii de o religie tradiţională, ortodoxă, oricare ar fi aceea. Neputând afla scopul pentru care cerceta religiile orientale tradiţionale pe care le încercase deja, a pornit într-o zi să vadă chipul ortodox, răsăritean de religie, cunoscut de copil – creştinismul. Povestind această clipă cu mulţi ani mai târziu, a scris:

De-a lungul cercetărilor mele de ani de zile, m-am mulţumit să mă aflu deasupra tuturor tradiţiilor, dar fiind oarecum credincios acelora... Când am intrat într-o Biserică Ortodoxă, a fost numai pentru a vedea o altă tradiţie – ştiind că Guénon (sau vreunul dintre discipolii săi) înfăţişase ortodoxia ca fiind cea mai adevărată dintre tradiţiile creştine.

Totuşi, când am intrat într-o Biserică Ortodoxă pentru prima oară (o biserică rusească din San Francisco) s-a întâmplat ceva cu mine ce nu mi se mai întâmplase în nici un templu budist sau în vreun alt templu oriental. Ceva în inima mea mi-a spus că eram acasă, că toată căutarea mea luase sfârşit. Nu ştiam cu adevărat ce însemna aceasta, fiindcă slujba îmi era foarte necunoscută, şi într-o limbă străină. Am început să iau parte la slujbele ortodoxe mai des, învăţând treptat limba şi obiceiurile, dar păstrând încă toate ideile de bază ale lui Guénon, despre toate tradiţiile spirituale adevărate.

Totuşi, odată ce strângeam legătura cu ortodoxia şi cu credincioşii ortodocşi, a început să intre în conştiinţa mea o nouă idee: că Adevărul nu era numai o idee abstractă, căutată şi cunoscută cu mintea, ci era ceva personal – chiar o Persoană căutată şi iubită cu inima. Şi aşa, L-am cunoscut pe Hristos.

Eugene a fost primit în Biserica Ortodoxă în Duminica Fiului risipitor, la 25 febr. 1962, în Catedrala Ortodoxă Rusă cu hramul Maicii Domnului „Bucuria tuturor celor necăjiţi” din San Francisco. Când a primit cea dintâi Împărtăşanie cu Sfintele Taine a simţit în gură gust ceresc, dumnezeiesc, care a ţinut vreme de o săptămână. În San Francisco a devenit ucenic al unuia dintre cei mai sfinţi bărbaţi ai veacului al XX-lea, Sf. Arhiepiscop Ioan Maximovici, ierarh cunoscut în toată lumea ca făcător de minuni, ascet, „nebun pentru Hristos”, părinte al orfanilor, şi izbăvitor al celor împovăraţi. Cu acest bărbat nepământesc drept povăţuitor, Eugene a pătruns în ceea ce avea să numească mai târziu „gustul” sau „mireasma” ortodoxiei, cu neputinţă de grăit prin cuvinte. A mers de-a dreptul la miezul şi inima creştinismului nestricat, din lumea cealaltă.

Văzând în tânărul Eugene un posibil urcuş, fără de asemănare, Arhiepiscopul Ioan s-a străduit cu deosebire, să-l pregătească pentru o viaţă de slujire în Biserică. Eugene a absolvit acest curs în fruntea tuturor, deşi toate cursurile s-au ţinut în limba rusă, iar Eugene era doar convertit în această clasă. Îndată după ce a terminat Eugene, Arhiepiscopul Ioan a pus capăt cursului, ca şi cum l-ar fi pornit numai pentru a-i da lui Eugene învăţătură teologică dreaptă, tradiţională.

Eugene a vrut să-şi dedice restul zilelor vieţii sale ca să aducă Adevărul Sfintei Ortodoxii contemporanilor săi. Împreună cu un tânăr rus, Gleb Podmosenski, a întemeiat o obşte misionară, închinată celui dintâi sfânt ortodox din America, Sf. Gherman din Alaska. În 1964, fraţii au deschis un magazin de cărţi ortodoxe în San Francisco şi au început să publice revista „The Orthodox Word” (Cuvântul ortodox), tipărind fiecare număr la o tiparniţă foarte primitivă. Au început toate aceste lucrări cu binecuvântarea şi încurajarea Arhiepiscopului Ioan Maximovici.

După plecarea la Domnul a Arhiepiscopului Ioan, în 1966, Eugene şi Gleb au început să caute o bucată de pământ în pustia din California de nord, unde au continuat să tipărească „The Orthodox Word”, şi în acelaşi timp au pătruns în nevoinţele ascetice101 de-a lungul veacurilor. Arhiepiscopul Ioan le binecuvântase şi această lucrare, nu cu multă vreme înainte de plecarea sa la Domnul. Înalt Prea Sfinţia sa le spusese lui Eugene şi lui Gleb că socotea că cei doi vor întemeia o mânăstire misionară în nordul Californiei.

În 1969, Eugene şi Gleb s-au aşezat pe o coastă muntoasă retrasă („Noble Ridge”) lângă orăşelul Platina, California, aducând cu ei tot echipamentul de tipărit. După un an de singurătate şi nevoinţe pustniceşti, la 27 octombrie 1970, au fost tunşi în monahism de către Arhiepiscopul Antonie Medvedev de San Francisco şi America de apus. La călugărie, Eugene a primit numele Sfântului rus Serafim de Sarov, iar Gleb a primit numele Sfântului Gherman din Alaska, iar noua mânăstire a primit de asemenea hramul după Sf. Gherman. Smeritul bătrân, Arhimandritul Spiridon Eftimov, i-a fost „naş de călugărie”, luându-l sub mantie la tundere. Pr. Spiridon fusese ucenic al Arhiepiscopului Ioan, şi ca învăţător, Dumnezeu îi dăduse darul înainte vederii. În anii care au urmat, Pr. Spiridon i-a vizitat pe călugări de câte ori i-a stat în putinţă, dându-le sfaturi duhovniceşti de mare preţ şi ajutându-i să aseze noua Mânăstire din Alaska pe o temelie duhovnicească trainică.

Părinţii Serafim şi Gherman au căutat povăţuire duhovnicească şi la Episcopul Nectarie Kontzevitch din Seattle, ucenic al Bătrânului Nectarie de la Mânăstirea Optina din Rusia. Episcopul Nectarie se bucura foarte mult să viziteze noua mânăstire din nordul Californiei, care îi amintea de mânăstirile din pădurile Sfintei Rusii. El a scris într-o scrisoare, „la Platina sălăşuieşte duhul de la Optina. În acelaşi timp i-a atenţionat pe Părinţii Serafim şi Gherman să nu cadă în mândrie. ’Să nu socotiţi că toate cele câte le aveţi sunt prin ostenelile ori vrednicia voastră,’ le spunea Prea Sfinţia sa. ‘Este un dar de la Dumnezeu!’”

În miezul naturii lui Dumnezeu, duhul Părintelui Serafim a început să prindă roadă. Şi-a ridicat o chilioară în pădure şi acolo s-a adâncit în rugăciune şi în scrierile Sfinţilor Părinţi, de Dumnezeu insuflate. Prin curăţire lăuntrică treptată, prin osteneală ascetică şi războiul nevăzut, a început să agonisească minte şi inimă, chipul cugetării şi cel al simţirii învăţătorilor şi al văzătorilor cu duhul de odinioară şi avea o legătură adâncă cu natura şi cu animalele, şi preţuia fiecare zi, când putea să stea la Noble Ridge. S-a simţit doar pelerin pe acest pământ şi se pregătea cu râvnă pentru viaţa de dincolo. Câteva împrejurări au mărturisit despre comunicarea lui cu cei din lumea cealaltă, mai ales cu părintele său duhovnicesc, Sf. Ioan Maximovici, plecat la Domnul.

Din sălăşuirea sa în pustia muntelui, Pr. Serafim a alcătuit o mulţime de cărţi şi reviste care au slujit pentru a aşeza înţelepciunea tradiţională în contextul modern. A scris, a tradus, a cules litere, a tipărit şi cele scrise le-a trimis în toată lumea, unde, întreaga lor semnificaţie avea să se vadă după adormirea sa întru Domnul. Neirosind niciodată nici o clipă, părea îndemnat să pună plinătatea Adevărului la îndemâna înţelesului omului modern dezrădăcinat, împrăştiat în toate părţile, înainte de a fi prea târziu. Văzând mai înainte vremurile apocaliptice care ne stau în faţă, zicea: „Este mai târziu decât socotiţi! De aceea, grăbiţi-vă, să faceţi lucrarea lui Dumnezeu.”

Pr. Serafim a fost hirotonisit diacon la 2 ianuarie 1977, iar la 24 aprilie 1977, în Duminica femeilor mironosiţe, a fost hirotonisit preot. Cele două hirotonisiri au fost săvârşite de către mai sus pomenitul Episcop Nectarie din Seattle.

Cu toată dragostea pe care o avea Părintele Serafim pentru singurătatea pustiei, şi cu toată aplecarea sa către o stare de însingurare şi cugetare filosofică, şi-a petrecut ultimii ani întru lucrare pastorală tot mai mare. Era foarte iubit de către fiii săi duhovniceşti pentru înţelepciunea sa simplă şi putinţa sa de a înţelege suferinţele oamenilor. Unii oameni erau uimiţi să afle că acest om care era atât de neschimbat în buna sa aşezare duhovnicească, atunci când începea să scrie despre înşelările duhovniceşti care îi pot duce pe oameni la rătăcire, putea fi în acelaşi timp şi foarte înţelegător, când avea de-a face cu o persoană căzută în păcat.

O boală scurtă şi năprasnică l-a luat pe Pr. Serafim din lumea aceasta pământească la 20 septembrie 1982. Avea numai patruzeci şi opt de ani, aflându-se întru toată tăria puterilor sale. În coşciugul din biserica simplă a mânăstirii, chipul său răspândea o stare de linişte nepământească, mărturisind pentru pacea pe care o aflase cu Dumnezeu. Era atât de strălucitor – cu adevărat, ca de aur – încât copiii nu se puteau desprinde de sicriul său. Taina morţii şi a vieţii de dincolo – la care cugetase cea mai mare parte a vieţii sale intelectuale – nu mai era acum o taină pentru sfinţia sa. Ajutorul pe care sfinţia sa l-a dat din lumea cealaltă fiilor săi duhovniceşti, a început să mărturisească minuni.

De-a lungul zilelor vieţii Părintelui Serafim, cărţile sale au fost cunoscute de un număr destul de mic de oameni din ţările vorbitoare de limbă engleză. Cu toate astea, în cele două decenii care au trecut de la plecarea sa la Domnul, scrierile sale au avut o mare înrâurire în lumea întreagă. Fiind traduse în câteva limbi – rusă, greacă, română, sârbă, bulgară, georgiană, franceză, letonă, poloneză, italiană şi malaialamă (în sudul Indiei) –  cărţile sale au schimbat vieţi fără de număr, cu adevărul lor neabătut. În Rusia, în vremea reprimării comuniste a literaturii duhovniceşti, Ortodoxia şi religia viitorului şi Sufletul după moarte au fost răspândite în ascuns, scrise la maşină, ajungând să fie cunoscute de milioane de oameni. Odată cu încetarea prigoanei religioase, cărţile şi articolele sale au fost publicate în Rusia în tiraje de masă, şi s-au găsit de vânzare pretutindeni – chiar şi pe standurile de cărţi din metroul din Moscova.

Pe lângă cele două cărţi pe care le-am pomenit, lucrările publicate ale Părintelui Serafim cuprind Revelaţia lui Dumnezeu în inima omului; Împărăţia Cerului, Crearea lumii şi omul începuturilor; Nihilismul; şi Locul Fericitului Augustin în Biserica Ortodoxă. Toate aceste cărţi, în afară de Locul Fericitului Augustin, au fost publicate mai întâi de Mânăstirea Sf. Gherman, după plecarea la Domnul a Părintelui Serafim. Obştea pregăteşte acum publicarea altor cărţi scrise de Pr. Serafim, cuprinzând articolele şi conferinţele complete, şi lucrarea sa cea mai cuprinzătoare „An Orthodox Survival Course” (Curs de vieţuire ortodoxă).

Creştinii ortodocşi de astăzi îl socotesc acum pe Pr. Serafim ca fiind esenţa în lucrarea de restaurare a rânduielilor duhovniceşti tradiţionale ale creştinismului adevărat. El este lumină de nădejde în faţa unui viitor nesigur. Prin publicarea cărţilor sale în limba română, tot mai mulţi credincioşi se pot întări întru sfânta credinţă ortodoxă, pregătindu-se pentru Împărăţia cea cerească şi viaţa veşnică, dimpreună cu Domnul nostru Iisus Hristos.

Note

   1 Prima ediţie în limba engleză a apărut în anul 1980 la Editura Sf. Gherman de Alaska, din orasul Platina, SUA.

   2 Părintele Mitrofan, Viaţa repausaţilor noştri, Editura Anastasia, 1993.

   3 Sfântul Ignatie Brianceaninov şi Teofan Zăvorâtul, Cuvânt despre moarte, Editura Pelerinul Român, Oradea, 1993. Sf. a trăit între anii 1807 – 1867

   4 Acest pasaj se referă probabil mai ales la vămile întâlnite după moarte; în Cap. VI de mai jos, se află o istorisire amănunţită a experienţei încercărilor şi ispitelor drăceşti, la care este supus sufletul înainte şi după moarte.

   5 Există o deosebire între subţirimea trupului omului din rai, dinainte de căderea sa, şi trupul său din rai după înviere. Vezi Omilia 45, cap. 5, a Sf. Simeon Noul Teolog, în Cuvântul ortodox [The Orthodox Word], nr. 76 şi Păcatul lui Adam, St. Herman Monastery Press, 1979.

   6 În cazuri rare, pentru oarecare scopuri ale lui Dumnezeu, sfinţii îngeri se arată oamenilor păcătoşi şi chiar animalelor, aşa cum observă mai jos, Episcopul Ignatie.

   7 Adică printr-o meşteşugire care poate fi moştenită.

   8 Mitropolitul Macarie al Moscovei, Teologie dogmatică ortodoxă (în lb. rusă), St. Petersburg, 1883, vol. 2, pag. 538.

   9 Episcopul Ignatie, op. cit., vol. III, pag. 138-139; Viaţa Sf. Antonie, ed. Eastern Orthodox Books, pag. 41.

  10 Omilie despre răbdare şi recunoştinţă, care se citeşte la slujbele Bisericii Ortodoxe în sâmbăta a şaptea a Paştelui şi la slujbele de înmormântare.

  11 Cincizeci de omilii duhovniceşti, 16:13, A. J. Mason tr., Eastern Orthodox Books, Willits, Ca., 1974, pag. 141.

  12 Sf. Efrem Sirul, Opere complete, (în lb. rusă), 1882, vol. 3, pag.

  13 Octoih, Ed. Institutului Biblic şi de Misiune al Bis. Ort. Rom., 1912, glas 2, vineri, cântarea 9, p. 155.

  14 Mitropolitul Macarie al Moscovei, Teologie dogmatică ortodoxă, vol. 2, pag. 535.

  15 Sf. Adamnan, Viaţa Sfântului Columba, trad. De Wentworth Huyshe, London, George Routlege & Sons, Ltd. 1939, Partea a III-a, cap. 13, pag. 207.

  16 Scrisorile Sf. Bonifatie, tr. De Ephraim Emerton, Octogon Books, New York, 1973, pag. 25-27.

  17 „De necrezut pentru mulţi dar de fapt o întâmplare adevărată”, în Orthodox Life, iulie-august, 1976.

  18 Scara urcuşului dumnezeiesc, trad. De Arhimandrit Lazarus Moore, Eastern Orthodox Books, 1977, pag. 120-121.

  19 Billy Graham, Îngerii vestitori tainici ai lui Dumnezeu, Doubleday, New York, 1975, pag. 150-151.

  20 Psalm 118, tâlcuit de Episcopul Teofan, Moscova, 1891, retipărit la Jordanville, 1976, pag. 189-290; vezi rezumatul tipărit de New Diveevo Convent, Spring Valley, N. Y., 1978, pag.174

  21 Cartea tibetană a morţilor, editată de W. Y. Evans-Wentz, Oxford University Press, Paperback ed., 1960.

  22 Cartea morţilor, tr. de E. A. Wallis Budge, Bell Publishing Co., N. Y., 1960.

  23 Emanuel Swedenborg, Rai şi iad, tr. de George F. Dole, Swedenborg Foundation, Inc., N. Y. 1976, secţiunea 421; secţiunile din paranteze din textul de mai sus sunt toate din această carte.

  24 R. L. Tafel, Documents Concerning Swedenborg [Scrieri despre Swedenborg], vol. I, p. 35-36. Vezi Wilson Van Dusen, The Presence of Other Worlds [Prezenţa altor lumi], (The Psychological-Spiritual Findings of Emanuel Swedenborg [Descoperirile spiritual-psihologice ale lui Emanuel Swedenborg]), Harper and Row, N. Y., 1973, p. 19-63, pentru prezentarea deschiderii „ochiului spiritual” al lui Swedenborg.

  25 Benjamin Walker, Dincolo de trup: dublul uman şi planurile astrale, Routledge and Kegan Paul, London, 1974, pag. 117-118.

  26 A. E. Powel, Corpul astral, Editura Teosofică, Wheaton, III., 1972, pag. 123.

  27 Celia Green, Experienţe din afara trupului, Ballentine Books, N. Y., 1975.

  28 Robert Crookall, Experienţe în afara trupului, The Citadel Press, Secaucus, N. Y., 1970, pag. 11-13.

  29 Numai câteva secte, îndepărtate de învăţătura creştină istorică, socotesc că sufletul “doarme” sau este “inconştient” după moarte: martorii lui Iehova, adventiştii de ziua a şaptea, etc.

  30 C. G. Jung, Tipuri psihologice [The Interpretation of Nature and the Psyche], Routledge and Kegan Paul, London, 1955, pag. 128.

  31 Robert A. Monroe, Călătorii în afara trupului, Anchor Books (Doubleday), Garden City, New York, 1977 (prima ediţie, 1971).

  32 Această ultimă experienţă este foarte asemănătoare cu aceea pe care o au atât de mulţi oameni astăzi, în întâlnirile apropiate cu “Obiecte Zburătoare Neidentificate” (OZN-uri). Experienţa ocultă a întâlnirii duhurilor căzute ale văzduhului este întotdeauna una şi aceeaşi, chiar dacă se arată în felurite chipuri şi simboluri potrivit aşteptărilor omeneşti. Pentru o prezentare a laturii oculte a întâlnirilor OZN, vezi cartea Ortodoxia şi religia viitorului, St. Herman Monastery Press, ediţia a doua, 1979, cap. VI, sau Ortodoxia şi religia viitorului, Chişinău, 1995, cap. VI.

  33 Observaţia lui Monroe, pe care au mai făcut-o şi alţi cercetători în acest domeniu, că experienţele din “afara trupului” sunt însoţite invariabil de o foarte mare excitare sexuală, confirmă doar faptul că aceste experienţe atrag latura căzută a firii omeneşti şi nu au în ele nimic duhovnicesc.

  34 Stanislav Grof şi Joan Halifax, Întâlnirea omului cu moartea, E. P. Dutton, New York, 1977.

  35 Vezi M. Eliade, Şamanism, Routledge & Kegan Paul, London, 1961.

  36 Apuleius, Măgarul de aur, tr. de Robert Graves, Farran, Straus şi Young, New York, 1951, pag. 280. Proserpina (sau Persefona) a fost regina lui Hades în mitologia greacă şi romană.

  37 David Winter, Lumea cealaltă: ce se întâmplă după moarte? Harold Shaw Publishers, Wheaton, III, 1977, pag. 90.

  38 J. Allen Hynek şi Jacques Vallee, Viaţa este veşnică, Henry Regnery Co., Chicago, 1975, pag. 107.

  39 Allen Spraggett, Starea nemuririi, New American Library, New York, 1974, pag. 137-138.

  40 Suzy Smith, Viaţa este veşnică, G. P. Putnam’s Sons, New York, 1974, pag. 171.

  41 Vezi Viaţa Sf. Patriciu de Prusia, 19 mai; Dialogurile Sfântului Grigorie, IV, 36 şi 44; Episcopul Ignatie, op. cit., vol. III, pag. 98.

  42 Vezi Viaţa Cuviosului Teofil, Mânăstirea Sf. Treimi, Jordanville, New York, pag. 125.

  43 Vieţile sfinţilor, 3 mai, traducere în lb. engleză în Viaţa ortodoxă, mai - iunie, 1978, pag. 9-17.

  44 Sf. Grigorie de Tours, Istoria francilor, cartea a VII-a, 1, Vita Patrum, St. Herman, Monastery Press, 1988,pag. 296-297.

  45 Vieţile sfinţilor, 2 octombrie, traducere în lb. engleză în Cuvântul ortodox, 1979, nr. 86, pag. 125-127.

  46 Din Viaţa Bătrânului Leonida de la Optina, St. Herman Brotherhood, 1976, pag. 275-276 (în lb. rusă). Ediţie englezească, 1990, pag. 223-224.

  47 Omilia “Către poporul din Antiohia”, III, “Despre Lazăr”, II, aşa cum este citat în Mitropolitul Macarie, Teologie dogmatică ortodoxă, II, pag. 536.

  48 Bede cel Vrednic, Istoria Bisericii şi a poporului englez, traducere de Leo Sherley-Price, Penguin Books, 1975, pag. 290-291.

  49 Vieţile sfinţilor, 28 martie, Tainele veşnice de dincolo de mormânt, pag. 170.

  50 Maurice Rawlings, Dincolo de poarta morţii, Thomas Nelson, Inc., Nashville, 1978, pag. 24-25.

  51 Interviu realizat de James Pearre de la Chicago Tribune, tipărit în Examinatorul şi cronica de Duminică, San Francisco, 14 nov., 1976, secţiunea B, pag. 7.

  52 După cum se relatează de către Gaea Laughingbird în Berkeley Monthly, iunie 1978, pag. 39.

  53 Relatare făcută de Lennie Kronisch în Yoga Journal, septembrie-octombrie 1976, pag. 18-20.

  54 Vezi Uniunea de la San Diego, 2 sept. 1979, pag. A - 1, 3, 6, 14.

  55 După cum a relatat Elizabeth Kemf în East-West Journal, martie, 1978, pag. 52.

  56 Se poate citi despre o cercetare a mişcării “harismatice” ca fenomen mediumnistic în cartea Ortodoxia şi religia viitorului, St. Herman Monastery Press, 1979, cap. VII.

  57 Mediumuri, de editorii Jurnalului mediumnic, Harper & Row, N. Y., 1972, pag. 23.

  58 Arthur Ford, Viaţa dincolo de moarte, G. P. Putnam’s Sons, New York, 1971, pag. 153.

  59 Citat în George Trobridge, Swedenborg: viaţa şi teoria lui, Swedenborg Foundation, New York, 1968, pag. 175, 276.

  60 Patericul egiptean, citat de Episcopul Ignatie, op. cit., vol. III, pag. 107-108.

  61 Mitropolitul Macarie, Teologia dogmatică ortodoxă, vol. II, pag. 524.

  62 Avva Dorotei, Sfaturi de suflet folositoare, Holy Trinity Lavra, 1900. Cuvântul 12: “Despre frica chinului viitor”, pag. 137.

  63 Sfaturile duhovniceşti ale Sf. Serafim de Sarov, St. Herman Monastery Press, 1978, pag. 69.

  64 După cum se istoriseşte în cartea Episcopului Ignatie, op. cit., vol. III, pag. 129; vezi viaţa sa în Patericul peşterilor Kievului, Holy Trinity Monastery, Jordanville, N. Y., 1967, pag. 153-155, Sf. Atanasie, numit “Reînviatul”, este pomenit la 2 decembrie.

  65 Bede cel Vrednic, O istorie a Bisericii şi poporului englez, Cartea V, 12, pag. 289, 293.

  66 Sf. Ambrozie, “Despre moartea cea bună” [De bono mortis], 8, 32, în Şapte lucrări exegetice, trad. De Michael P. McHugh, Catholic University of America Press, 1972, Părinţi ai Bisericii, vol. 65, pag. 94.

  67 Din periodicul rusesc Citiri de suflet folositoare, august 1894.

  68 Sf. Ambrozie, “Despre moartea cea bună” [De bono mortis], în Şapte lucrări exegetice, trad. De Michael P. Mchugh, Catholic University of American Press, 1972 (Părinţi ai Bisericii, vol. 65), cap. 4:15, pag. 80.

  69 Avva Dorotei, Cuvântări, trad. De E. P. Wheeler, Kalamazoo, 1977, pag. 185-186.

  70 Convorbirea întâi, cap. 14, în Lucrările Sf. Ioan Casian Romanul, traducere rusă de către Episcopul Petru, Moscova, 1892, pag. 178-179.

  71 Citat din “Rugăciunea Bisericii pentru morţi”, Viaţa ortodoxă, 1978, nr. 1, pag. 16.

  72 Slujba ortodoxă de înmormântare pentru mireni, stihira, glas 2 în Panahida, Ed. Institutului Biblic şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române, Bucureşti, 1992, pag. 32.

  73 Pentru unele exemple, vezi Taine veşnice de dincolo de mormânt, pag. 189-196. Arătările adevărate ale morţilor după această primă şi scurtă vreme a “libertăţii” sufletului sunt cu mult mai rare şi urmăresc întotdeauna un scop oarecare îngăduit de Dumnezeu, şi nu sunt după voia omului (vezi mai jos, Anexa II).

  74 Această privelişte este înfăţişată în icoana ortodoxă tradiţională a Adormirii Maicii Domnului.

  75 Vieţile sfinţilor, 1 febr. ; traducerea în lb. engleză a acestui pasaj în Orthodox Life, 1978, nr. 1, pag. 23-24.

  76 Viaţa ei completă în limba rusă se găseşte în cartea Arhimandritului Serafim Chichagov, Istoricul Mânăstirii Diveevo, St. Herman Brotherhood, 1978, pag. 530 şi următoarele.

  77 Citiri de suflet folositoare, iunie 1902, pag. 281.

  78 Înainte de această vedenie nu se cunoşteau aceste nume. La câţiva ani după canonizare, s-a găsit în mânăstirea în care fusese stareţ, cartea de pomeniri a Sfântului Teodosie, care a adeverit aceste nume şi au întărit vedenia. Vezi Viaţa Bătrânului Alexei în Pravoslavni Blagovestnik, San Francisco, 1967, nr. 1 (în lb. rusă).

  79 Sf. Ioan Damaschin, Arătarea cea adevărată a credinţei ortodoxe, Cartea IV, cap. 27, în Părinţii Bisericii, vol. 37, 1958, pag. 401, 402, 406.

  80 Preluare din traducerea rusă a Arhimandritului Ambrozie Pogodin, în Sf. Marcu al Efesului şi reuniunea de la Floranţa, Jordanville, N. Y., 1963, pag. 58-73.

  81 În “Colecţia alfabetică” de cuvinte ale Părinţilor Pustiei, la “Macarie cel Mare”, citim: “Avva Macarie a spus: Umblând într-o zi prin pustiu, am aflat o ţeastă a unui om mort, care zăcea pe pământ. Am mişcat-o de la locul ei cu ciomagul, iar ţeasta mi-a vorbit. Am întrebat-o: ‘Cine eşti?’ Ţeasta a răspuns: ‘Am fost mare preot slujitor la idoli şi la păgânii care locuiesc în acest loc; dar tu eşti Macarie, purtătorul de Duh. Ori de câte ori iei păcatele celor care se află în chinuire şi te rogi pentru ei, ei simt o uşoară alinare.’” Mai apoi ţeasta i-a spus Sfântului Macarie despre chinurile din iad, sfârşind astfel: “Noi am primit puţină milă căci nu L-am cunoscut pe Dumnezeu, iar cei care L-au cunoscut pe Dumnezeu şi s-au lepădat de El sunt mai jos ca noi.” (Zicerile Părinţilor Pustiei, trad. de Benedicta Ward, London, A. R. Mowbray & Co., 1975, pag. 115-116)

  82 Nota trad.: în Molitfelnic, Ed. Institutului Biblic de Misiune al Bis. Ort. Rom., Buc., 1998, p. 606.

  83 În Cartea IV a Dialogurilor.

  84 Nota trad.: Octoih, Sibiu, Tiparul Tipografiei Arhidiecezane, 1912. p. 629.

  85 Nota trad.: Triodul, Ed. Institutului Biblic şi de Misiune al Bis. Ort. Rom., Buc. 1997, p. 25, 28.

  86 Despre cea de-a doua întâmplare se povesteşte în câteva din Vieţile cele dintâi ale Sf. Grigorie, ca de pildă într-o viaţă englezească din sec. al VIII-lea: „Se mai istoriseşte într-o întâmplare povestită de romani despre felul în care sufletul împăratului Traian a primit odihnă şi chiar a fost botezat prin lacrimile Sfântului Grigorie, o poveste minunată de spus şi minunată de auzit. Să nu se mire nimeni că spunem că a fost botezat, fiindcă fără botez nimeni nu-L va vedea vreodată pe Dumnezeu; iar un al treilea chip al botezului este prin lacrimi. Într-o zi, pe când trecea prin Forum, i s-a descoperit Sfântului o faptă prea minunată despre care se spune că a făcut-o Traian, şi cercetând-o cu mare grijă, a socotit că deşi Traian era păgân, făcuse o faptă atât de bună, că părea mai degrabă să fie fapta unui creştin decât a unui păgân. Căci se povesteşte că, pe când se afla în fruntea oştirii sale, în goană mare asupra duşmanului, i-a fost mare milă de cuvintele unei văduve şi împăratul lumii întregi s-a oprit cu toată oastea ca să o asculte pe văduvă. Ea a zis: ‘Doamne Traiane, iată bărbaţii care mi-au ucis fiul şi nu voiesc ei să-mi dea plată pentru aceasta.’ El a răspuns: ‘Spune-mi despre aceasta când mă întorc si-i voi sili pe ei să-ţi dea plata.’ Dar ea a zis: ‘Doamne, dacă nu te mai întorci niciodată, nu va mai fi nimeni care să mă ajute.’ Atunci, aşa cum era înarmat, i-a silit pe cei împricinaţi să plătească numaidecât cele ce-i datorau aceleia, de faţă cu el. Când Grigorie a descoperit această poveste, şi-a dat seama că asta era tocmai ceea ce citim în Scripturi: Poartă de grijă celor fără de părinţi, fii sprijin văduvelor. Veniţi să cumpănim împreună, zice Domnul. Fiindcă Grigorie nu ştia ce să facă pentru a uşura sufletul acestui bărbat care i-a adus aminte de cuvintele lui Hristos, a mers la Biserica Sfântului Petru şi a vărsat mări de lacrimi, după obiceiul lui, până când, în cele din urmă, prin descoperire dumnezeiască a aflat că rugăciunile lui au primit răspuns, văzând că nu mai ceruse niciodată aceasta pentru vreun alt păgân” (Cea dintâi viaţă a lui Grigorie cel Mare, de un călugăr necunoscut din Whitby, traducere de Bertram Colgrave, The University of Kansas Press, Lawrence, Kansas, 1968, cap. 29, pag. 127-129). Fiindcă Biserica nu face rugăciuni pentru toţi necredincioşii răposaţi, este limpede că această scoatere din iad a fost rodul rugăciunii Sfântului Grigorie. Deşi aceasta este o întâmplare rară, dă nădejde celor care au oameni dragi care au murit fără să aibă credinţă.

  87 Se relatează în Viaţa Sfântului Proclu (20 nov.) că atunci când Sf. Ioan Gură de Aur alcătuia tâlcuirile la epistolele pauline, Sf. Proclu l-a văzut pe Sf. Pavel aplecându-se peste Sf. Ioan Gură de Aur şi şoptindu-i la ureche.

  88 Sf. Vasile cel Mare, Asceticele, colecţia “Părinţi bisericeşti”, vol. 18, Bucureşti, 1989, (n. tr).

  89 Text rusesc în Pogodin, pag. 118-150.

  90 Traducere din periodicul autorului Catchechese Orthodoxe, vol. VIII, nr. 26, pag. 74-84.

  91 Din cartea sa Flori mistice, Atena, 1977.

  92 Sf. Isaac Sirul.

  93 Tradus din Convorbiri de Duminică despre reînviere, St. Job Brotherhood, Montreal, 1977, pag. 63-64, 73-74, 93, 111.

  94 Comparaţi relatarea Sfântului Grigorie Dialogul care a trăit cu peste 1300 de ani în urmă (vezi mai sus cap. IX:4): “Fiindcă lumea de acum se apropie de sfârşit, lumea veşniciei vine mai aproape... Sfârşitul lumii se uneşte cu începutul vieţii veşnice... Lumea spirituală se apropie de noi, lucrând prin vedenii şi descoperiri.” Sfârşitul existenţei acestei lumi a început cu venirea lui Hristos, şi sufletele sensibile văd întotdeauna cum cealaltă lume “intră” în această lume înainte de vreme, dând “semne” despre existenţa sa.

  95 Multe extrase din această carte, “De necrezut pentru mulţi, dar de fapt o întâmplare adevărată”, sunt date mai sus; vezi Index.

  96 Compararea vămilor cu “purgatoriul” este, de bună seamă, nepotrivită. Vămile fac parte din învăţătura ascetică ortodoxă şi acestea se mărginesc numai la “cercetarea” omului pentru păcatele pe care le-a săvârşit: ele nu dau preţ de “răscumpărare” lui Dumnezeu şi scopul lor nu este fără îndoială “chinuirea”. Pe de altă parte, “purgatoriul” este o interpretare catolică legalistă greşită a unui aspect cu totul deosebit al eshatologiei ortodoxe – starea sufletelor în iad (după cercetarea de la vămi) care se poate totuşi îmbunătăţi prin rugăciunile Bisericii. Izvoarele catolice nu spun dacă dracii au vreun rost în suferinţele din “purgatoriu”.

  97 Nota trad.: Octoih, Sibiu, Tiparul Tipografiei Arhidiecezane, Bucureşti, 1912, p. 12.

  98 Nota trad.: Ceaslov, Ed. Institutului Biblic şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române, Bucureşti, 1992, p. 43.

  99 Nota trad.: Mineiul pe ianuarie, Buc., Ed. Institutului Biblic şi de Misiune al Bis. Ort. Rom., 1997, p. 412.

  100 Cea dintâi viaţă a lui Grigorie cel Mare, de un călugăr necunoscut din Whitby, traducere de Bertram Colgrave, The University of Kansas Press, Lawrence, Kansas, 1968, cap. 29, pag. 127-129. Vezi nota 86.

  101 „Desert-dwellers” = sălăşuitori ai pustiei.