Sfântul Lavrentie, de la Cernigov

Viaţa, învăţăturile şi minunile făcute de Dumnezeu prinacest mare Părinte

Tipărită cu binecuvântarea Preasfinţitului CALINIC Episcopul Argeşului

Tipărită de editura Credinşa strămoşească în anul 2003

ediţie electronică

APOLOGETICUM

Volumul poate fi distribuit liber pentru uz personal.

Această lucrare este destinată tuturor iubitorilor de spiritualitate creştină ortodoxă. Ea poate fi utilizată, copiată şi distribuită LIBER cu menţionarea sursei.

Dacă ar şti monahul ce ispite îl aşteaptă în mănăstire nici unul nu ar mai veni la călugărie, dar dacă ar şti mirenii în ce slavă se află monahul înaintea lui Dumnezeu, încă din lumea aceasta, toţi ar fugi din lume şi ar veni la călugărie. Condiţia e să mori pentru păcate şi să-ţi înviezi sufletul pentru Hristos, adică: lepădarea de sine.

Întrebat, odată, un Părinte călugăr bătrân, de o tânără, care este condiţia de îndeplinit ca să poţi face pasul intrării în monahism, el i-a răspuns:

– „Să fii nebun!“. Trebuie să ai o mare doză de „nebunie“ pentru Hristos.

Lumea aceasta e asemenea unui avion, care, sigur, se va prăbuşi când i se va termina carburantul. Singura scăpare este să sari din el cu o paraşută pe care nu ştii să o foloseşti. Până jos trebuie să înveţi să o deschizi, trebuie să-ţi învii sufletul pentru Hristos, altfel, mori.

Intrarea în monahism, ca începător, este asemenea unui „salt mortal“, fără plasă. Riscul este enorm. Şi totuşi biruitorii pentru Împărăţia lui Dumnezeu, mai ales, acest risc, şi-l asumă.

© 2005 APOLOGETICUM.

http://apologeticum.net

http://www.angelfire.com/space2/carti/

apologeticum2003@yahoo.com

CUVÂNT ÎNAINTE

El a fost totul pentru toţi

Psalmistul, împăratul şi proorocul David a spus:

– „Minunat este Dumnezeu întru Sfinţii Lui!...“ (Psalmul 67, 36). Minunat este El şi întru Părintele Lavrentie, spunem noi, fiii dreptcredincioşi ai Bisericii Ortodoxe de Răsărit.

În această carte, intitulată „Învăţăturile, proorociile şi viaţa Sfântului Lavrentie de la Cernigov“, este arătată viaţa stareţului, povestirile lui personale cât şi multe amintiri ale fiilor lui duhovniceşti şi ale măicuţelor mănăstirii, care au fost alături de Cuviosul Părinte până în ultima zi a vieţii sale.

De la mine, personal, am completat doar ceea ce nu s-a publicat până acum despre viaţa Sfântului dar a fost păstrat în diferite manuscrise şi scrisori, şi din convorbirile pe care le-am avut cu diferite persoane pe care le-am cunoscut şi care la rândul lor l-au cunoscut pe Părintele Lavrentie.

Mitropolitul Iosif Alma-Atinskii, Arhiepiscopul Simon, Veniamin Irkutskii, Evmenii Jitomirskii, Episcopul Iakov al Cernigovului, Arhimandritul Kronid al Lavrei Pecerska, Arhimandritul Prohor Poceaevskii şi schiegumenul Kukşa, care s-au întâlnit cu cuviosul Părinte Lavrentie, mărturiseau despre dânsul că el a fost un mare ascet şi un stareţ foarte râvnitor pentru păstrarea şi împlinirea întru totul a Dogmelor şi Canoanelor Bisericii Ortodoxe de Răsărit, asemenea ieroschimonahilor Ambrozie Optinskii (de la Optina) şi Varnava Ghefsimanskii.

Ei toţi au avut cu profund veneratul şi mult iubitul stareţ convorbiri în urma cărora primeau alinare (mângâiere), ajutor şi proorocii care s-au îndeplinit întocmai.

Răposatul Mitropolit Ioan Kievskii respecta profund memoria schiarhimandritului Părinte Lavrentie şi vorbea întotdeauna despre el cu sfinţenie, îl binecuvânta pentru măreţia faptelor sale de care se convinsese personal, în timpul vieţii sale, iar pentru cuvintele lui smerite şi mintea lui ageră, pătrunzătoare, adeseori spunea: „Măreţ şi minunat este acest stareţ“.

După povestirile

Preobrajensk şi secretarul

protoiereului Alexandru, Conducerii Episcopale), arhiepiscopul Cernigovului, spunea despre cuviosul Părinte Lavrentie în anii 1915-1916 că în el se odihneşte Duhul Sfânt şi că el este asemenea primilor Sfinţi Părinţi ai Bisericii.

Arhiepiscopii Simon şi Andrei, episcopii Iakov şi Nestor îl numeau pe cuviosul Părinte Lavrentie mare luminător şi stâlp al Ortodoxiei.

Da, el a fost într-adevăr un mare luminător al Credinţei Ortodoxe precum şi un mare stâlp şi susţinător al ei, (un reazem de nădejde), deoarece el niciodată nu s-a clătinat şi nu s-a îndoit de unitatea Bisericii şi nu a avut comunicare şi nimic de-a face cu cei care singuri s-au sfinţit (înnoitorii şi autosfinţitorii), iar pe credincioşii cei drept măritori i-a întărit în dreapta Credinţă Ortodoxă. Spunea adeseori că, după exemplul Sfântului Teodosie, trebuie să păstrăm unitatea şi să nu ne dezbinăm. Întotdeauna a fost credincios fidel patriarhiei Moscovei şi aceasta le poruncea tuturor.

Cuviosul Părinte de nenumărate ori a fost arestat, dar de fiecare dată era eliberat.

Înainte de închiderea mănăstirii din oraşul Cernigov, M. M. a plecat cu cerere la patriarhia Moscovei, unde a fost primit mai întâi de arhiepiscopul Kiprian, iar apoi de patriarhul Aleksei I. Discuţia a fost lungă; au vorbit mult despre minunile Sfântului Teodosie, şi apoi Preaînaltul discutând despre schiarhimandritul Lavrentie a zis că (stareţul soborului Spasomucenicul şi sfântul Vasilie, Mitropolitul Ştefan de la Harkov i-a spus lui că Părintele Lavrentie este sfânt şi făcânduşi semnul Sfintei Cruci a adăugat: „Cuvioase Părinte Lavrentie, roagă-te lui Dumnezeu şi pentru noi“.

El mult a ars – nemistuindu-se

Şi multe inimi a aprins pentru Hristos, În faţa sa uşile Raiului s-au deschis Pentru că el mult a iubit.

Ş i acum mirenii şi monahii, nu numai din Cernigov ci şi din întreaga Rusie, care l-au cunoscut personal pe stareţul ascet, înainte văzător şi ajutător în diferite nevoi, cei care i s-au adresat personal sau au auzit, sau au citit ceva despre Părintele Lavrentie, cred că sufletul lui se sălăşluieşte în lăcaşurile Cereşti şi se roagă pentru iertarea păcatelor noastre înaintea scaunului Bunului Dumnezeu.

Veşnică pomenire ţie, bunule şi smeritule dreptcredincios şi propovăduitor viu al Credinţei Ortodoxe. Pe tine nu te vor uita în neam şi neam.

Schiegumen Heruvim Degteari

O. Cernigov

Viaţa Sfântului Lavrentie

de la Mănăstirea Cernigov (1868-1950)

Arhimandritul Lavrentie, cu numele s ău de botez Luca Evseevici Proscura, s-a născut în anul 1868 în satul Karilsk în apropierea Koropului, regiunea Cernigovsc.

Părinţii lui, Evsevii şi Hristina, au fost ţărani simpli. În familie erau 7 copii, din care 5 erau băieţi. Luca era unul din cei mai mici.

Copilăria lui a fost grea, fiind nevoit încă de mic să se obişnuiască cu orice fel de muncă pe lângă casă şi să muncească mult.

Pe lângă toate greutăţile familiale, el a avut necazuri şi cu sănătatea trupească. Fiind încă micuţ, şi-a pus pe cap, în joacă, o găleată şi alerga prin ogradă, dar împiedicându-se de un purceluş a căzut pe spate, lovindu-se atât de rău că a rămas şchiop pentru toată viaţa.

Deoarece mama lui era foarte bolnavă, încât nu se putea ridica adeseori nici din pat, iar tatăl murise când Luca era mic, băiatului i-au revenit, din cauza infirmităţii sale, responsabilităţile de pe lângă casă, atât bărbăteşti, cât şi femeieşti. El păştea caii, îngrijea vaca, tăia lemne, făcea foc în sobă, cocea pâine, făcea curat prin casă, dădea cu var, spăla rufe, ba chiar a învăţat să şi croiască şi să coase.

Luca a învăţat la şcoala din sat. Având o minte ageră şi ascuţită, îşi însuşea cu multă uşurinţă toate lecţiile şişi întrecea colegii, încât învăţătorul i-a încredinţat supravegherea şi instruirea elevilor mai mici din şcoală, iar el îndeplinea cu multă bucurie această misiune.

Era cunoscut în toate situaţiile ca un băiat capabil, ascultător, sârguincios şi foarte muncitor, însă o chemare deosebită a simţit el pentru muzică şi cântările bisericeşti. Încă de mic a învăţat să cânte la vioară, iar dimineaţa, după ce ducea caii la păscut, lua vioara şi cânta melodiile lui preferate până aproape de micul dejun, melodii în care el îşi punea tot sufletul lui curat de copil.

Pe vremea aceea, elevii erau învăţaţi să cânte în corul bisericii. Abia aici micuţul Luca se simţea în largul lui, aici era bucuria lui. Şi-a însuşit repede totul, atât cântările cât şi rânduiala slujbelor bisericeşti, astfel încât încă de la vârsta de 12 ani îi învăţa pe micii corişti şi, cu ajutorul preotului, conducea corul alcătuit din copiii mici, atât fetiţe cât şi băieţi. Cu darul lui Dumnezeu şi cu ajutorul preotului, la vârsta de 14 ani conducea singur chiar şi corul bisericesc.

Când era adolescent şi locuia în casa părintească, de multe ori vorbea cu Maria, cumnata sa, soţia fratelui său Vartolomeu.

– Cât de greu îi este creştinului să trăiască în lume, în ziua de azi. Dracul nu-i dă pace deloc. Merg seara pe drum, iar el, diavolul, merge lângă mine. Îmi fac semnul Sfintei Cruci şi pe mine şi pe tot împrejur şi el se depărtează (se retrage) un pic. Apoi, din nou se apropie de mine şi merge fluierând.

Altădată, cosea la maşină în bucătărie, căci învăţase să croitorească, (va povesti mai târziu Părintele Lavrentie):

„– Stau eu aşa şi cos, iar când ridic ochii îl văd sub masă pe necuratul, care stătea întins pe o coastă şi moţăia. Eu n-am rezistat, şi am întrebat-o pe Maria:

– Tu vezi cine stă sub masă?

– Cine? a întrebat Maria speriată şi s-a uitat sub masă.

– Stă dracul şi doarme sub masă. Oare, nu-l vezi?

Iar Maria nu vedea nimic“.

Ca urmare, încă din adolescenţă Luca simţea chemarea pentru viaţa monahală. Aceasta au simţit-o şi ceilalţi colegi din cor, urmându-i mai târziu exemplul. Aproape toate fetele au plecat mai târziu la mănăstire, iar dintre băieţi mulţi au ajuns chiar la Athos.

Deseori Luca vizita singur mănăstirea de monahi Râhlâ, unde ar fi vrut să rămână şi care îl atrăgea în mod deosebit prin trăirea vie şi viaţa duhovnicească autentică. Deşi mănăstirea^1 se afla la o distanţă de 19 km de satul său natal, el parcurgea pe jos această distanţă, cu bucurie.

Dar dorul lui de mănăstire a trebuit să cedeze în faţa dragostei materne.

Abia după moartea mamei sale, renunţând la partea sa de moştenire în favoarea fratelui său mai mic, Damian^2, l-a rugat pe fratele său mai mare, Vartolomeu, care a rămas să locuiască în casa părintească veche^3, să-l conducă la mănăstirea Râhlâ. Şi astfel, la vârsta de 23 de ani a fost primit în obştea monahală, unde trecu sub ascultarea părintelui care conducea corul mănăstirii, fiind deja bine cunoscută înzestrarea sa muzicală.

Vestea despre darurile tânărului şi înzestratului ucenic s-a răspândit repede şi în afara mănăstirii, ajungând până la mănăstirea „Sfânta Treime din Cernigov, şi la Episcopul locului, Antonie, mare exemplu de trăire şi mare râvnitor al înaltei vieţi duhovniceşti. Se spune despre el că avea doar două rânduri de haine: una ce o purta zilnic, iar alta în zilele de sărbătoare. Iar dacă, de ziua Sfântului al cărui nume îl purta – de Sfântul Antonie, primea în dar o rasă nouă, îndată el o dădea de pomană altcuiva.

Vlădica Antonie a văzut încă de la început în tânărul ucenic un mare slujitor al lui Dumnezeu, de aceea a şi insistat mult pentru transferarea lui. Când s-a făcut cererea pentru transferarea ucenicului Luca de la mănăstirea Râhlâ la mănăstirea „Sfânta Treime“ din Cernigov, fraţii din mănăstire au devenit geloşi pe Vlădică cârtind:

– „Ce tot atâta Luca, Luca! Luca la deal, Luca la vale, de parcă n-ar mai exista şi alţi monahi“.

Dar Vlădica Antonie, mângâindu-i, le spuse:

– „Ehei! Ăsta e un aşa Luca, de care o să întrebe toată lumea“. Ceea ce, bineînţeles, s-a şi îndeplinit.

Dar Luca nu voia să părăsească mănăstirea de metanie Râhlâ, nu voia să plece din acest locaş retras care-i devenise atât de drag, şi unde în rugăciune se simţea atât de aproape de Dumnezeu. De aceea adormi după slujba de noapte cu lacrimi pe obraz şi cu durere în suflet. Însă, în vis, i se arătă chipul Maicii Domnului de pe icoana de la mănăstirea „Sfânta Treime“ din Cernigov, care apropiindu-se de el l-a binecuvântat. Acest vis într-atât l-a cutremurat încât, sculându-se din somn dis-de-dimineaţă, cu frica lui Dumnezeu, şi luând binecuvântare de la stareţ, plecă în mare grabă la mănăstirea din Cernigov. Prezentându-se Episcopului Antonie, îi spuse cu toată inima:

– Binecuvântaţi, Preasfinţite Vlădică, iată, am ajuns!

Binecuvântându-l şi învăluindu-l cu privirea sa blândă, Episcopul îi zise:

– Bine ai venit la noi, frate Luca. Pentru început te vei ocupa de pregătirea tinerilor seminarişti.

Când intră în biserică, Luca recunoscu imediat chipul Împărătesei Cereşti – Maica Domnului ce i se arătase în vis şi-l binecuvântase.

Aici, în mănăstirea „Sfânta Treime“, a depus el votul monahal şi a primit numele de Lavrentie, aici în 1895 a fost numit ieromonah, şi tot aici a primit ca ascultare numirea de egumen. Toţi fraţii de mănăstire pe care i-a avut: monahul Smaragd, Malahiil, Mihail, Inokentie, Efrem şi mulţi alţii, toţi l-au ascultat şi au urmat întocmai sfaturile lui duhovniceşti.

Încă din tinereţe a învăţat şi a practicat rugăciunea lui Iisus şi i-a învăţat şi pe alţii. De trei ori a ajuns în muntele Athos şi a fost în pelerinaj şi la Ierusalim pentru a se închina la locurile sfinte.

Înfăţişarea Părintelui era plăcută, chipul lui blând iar prezenţa lui radia bunătate şi linişte duhovnicească celor din jur. Părul, albit devreme, era alb ca zăpada, faţa lui luminoasă arăta tuturor bucurie şi dragoste, iar ochii lui albaştri emanau bunătate, cuprinzându-i pe toţi cu privirea lor profundă... De statură mijlocie, era nedezlipit de toiagul lui.

Eufrosina, nepoata Părintelui, ne povesteşte că, până în 1933, Părintele a venit şi a slujit de câteva ori în biserica din Karilsc, locul său de baştină^4. Iar când, după săvârşirea Sfintei Liturghii, se întorcea acasă întotdeauna cu hainele ude de transpiraţie, ne zicea în timp ce se schimba: „Vouă vă este greu să munciţi pământul, iar nouă ne este şi mai greu să ne rugăm pentru voi toţi. Dar noi toţi transpirăm bine“.

Niciodată Părintele nuşi uita rudele; astfel, nepoatei sale, Eufrosina, i-a dăruit o cruciţă^5 de aur, iar nepotului său, Petru, maşina sa manuală de cusut. Când fratelui său mai mare, Vartolomeu, i-au luat vaca, Părintele i-a dat bani să-şi cumpere alta.

Întotdeauna când venea în sat, îşi povăţuia^6 nepoatele buna purtare (morala): „să nu umble să se distreze cu soldaţii sau cu alţi băieţi ci să se păstreze curate înaintea lui Dumnezeu, iar atunci când se vor căsători, să se cunune la biserică şi să respecte zilele de post rânduite de Biserică“.

Părintele Lavrentie era tânăr când, în una din vizitele sale în satul natal, i-au spus de tânăra lor vecină că s-a măritat. Întâlnindu-se cu ea, el a întrebat-o:

– Pentru ce te-ai căsătorit? Nu trebuia să te căsătoreşti.

– Dar de acum m-am cununat! Sunt căsătorită la Biserică, aşa că va trebui să trăiesc în continuare astfel, a răspuns tânăra femeie oarecum neîncrezătoare.

Dar viaţa ei a fost foarte grea, căci soţul ei, fiind necredincios, i-a amărât toate zilele şi, astfel, biata femeie îşi amintea deseori de cuvintele Părintelui Lavrentie, care, deşi era încă tânăr, i-a arătat viitorul.

1 Acum mănăstirea este părăsită.

2 Damian, care l-a ajutat mult pe Părintele, vizitându-l des la mănăstire, a murit în război. Ceilalţi doi fraţi au fost deportaţi iar despre ei nu se mai ştie nimic.

3 Unde acum locuieşte fiica lui, Zoe.

X

Timpul trecea şi nimic nu putea fi oprit în loc, totul se petrecea precum era rânduit. Cântăreţii cei mai buni, cu experienţă, erau trimişi în alte localităţi, iar alţii plecau singuri pentru a organiza coruri în alte biserici. Corul a început să se împuţineze, iar Părintele completa lipsa cu tineret din sat care frecventa biserica. Pentru aceasta folosea toată agerimea cu care fusese înzestrat de mic şi toată iscusinţa şi experienţa sa duhovnicească. Dacă vreo fată avea înclinaţii pentru viaţa monahală, el se ruga tot timpul şi-i dezvolta dragostea pentru cântările bisericeşti şi pentru rugăciune. Şi uite aşa, încet-încet, turma a început să se completeze cu tineri binecredincioşi. În taină^7, îi învăţa să se roage, le dădea mătănii, îi ajuta să înţeleagă profunzimea cântărilor şi scrierilor bisericeşti şi, de asemenea, îi ajuta să-şi găsească de lucru. Vestea despre bunătatea şi darul înainte-vederii Părintelui se răspândea tot mai departe şi mai departe.

Cu binecuvântarea Vl ădicăi Pahomie s-au adunat mulţi cântăreţi bisericeşti, dintre care mulţi au devenit apoi solişti talentaţi ai corului bisericii.

Una dintre ele îşi aminteşte că era doar un copil când a venit pentru prima dată la mănăstire, însoţindu-i pe cei vârstnici, şi începu să plângă înaintea Părintelui. Acesta, văzând-o, a mângâiat-o pe cap şi i-a spus:

– Nu plânge, căci vei deveni cântăreaţă împărătească.

Bineînţeles că ea atunci, fiind micuţă, nu a înţeles nimic, dar proorocia s-a împlinit întocmai, ea a ajuns să slujească cu glasul său Împăratului Ceresc.

4 Locul său de naştere.

5 O cruciuliţă.

6 Învăţa.

7 Pe fiecare separat.

X

Şi au trecut şi aceste timpuri şi au venit alte vremuri, mai grele. Monahilor şi tuturor „li s-a propus să plece“, căci mănăstirile trebuiau închise „pentru reparaţii“ (1930). În această grea perioadă, Părintele a trăit la poalele unui munte, la o văduvă drept-credincioasă ce se numea Elena. Acolo, într-o casă veche, Părintele ocupa o mică cameră, petrecânduşi timpul în post şi rugăciune, atât pentru turma sa împrăştiată, cât şi pentru întreaga lume.

Din cauza prigoanei împotriva Bisericii, fiii s ăi duhovniceşti doar noaptea puteau să bată tainic în geamul Părintelui. Dar nu-i primea pe toţi. Ci, având darul înainte-vederii, el îi ştia pe toţi când vin şi pentru ce.

Astfel, el a prev ăzut prigoana şi închiderea bisericilor şi le spunea:

– Citiţi şi păstraţi cărţile, că de ele o să aveţi mare nevoie. Pentru că încă vor mai fi mănăstiri, şi vor mai fi şi arhierei drept-credincioşi şi toate cărţile vă vor fi de mare folos.

Înainte de începerea războiului, Părintele a prevăzut marea nenorocire a poporului. Neîncetat se ruga şi plângea, spunând că mult sânge nevinovat va curge.

Când în 1941 a început războiul, Părintele, prin străduinţa sa, a redeschis fosta mănăstire de călugări „Sfânta Treime“ şi a transformat-o în mănăstire de maici, iar mai apoi mănăstirea „Domnitskii“. La început, în prima mănăstire erau 75 de maici, iar în cea de-a doua doar 35. A adunat cântăreţi, iar cu timpul i-a împărţit în două coruri. Fiind principalul coordonator, i-a învăţat cântări noi, pătrunse de o profundă trăire duhovnicească. Vestea corului condus de Părintele Lavrentie a ajuns departe, în afara oraşului.

Având dragoste pentru orice fel de muncă, atunci când au început reparaţiile mănăstirii, el se implica în toate activităţile, dând sfaturi practice meşterilor ce construiau sobele, celor ce refăceau pereţii, cât şi celor ce reparau acoperişul. Când meşterii s-au plâns de calitatea rea a scândurilor, Părintele le răspunse:

– Nu-i nimic, pentru 20 de ani sunt bune, iar apoi, ce va da Dumnezeu.

Au fost situaţii când au fost nevoiţi că lucreze şi în timpul iernii, perioadă în care mortarul amorţea (se întărea) din cauza frigului. Odată, lucrurile nu mergeau deloc bine şi au mai chemat ajutoare, la care unul din cei veniţi îi spuse:

– Părinte, pentru această muncă este nevoie de multă putere.

Atunci Părintele s-a apropiat şi rugându-se a făcut semnul Sfintei Cruci peste mortarul amorţit. Spre mirarea tuturor, mortarul a devenit foarte moale şi uşor de prelucrat. Atunci toţi au înţeles că această minune s-a petrecut pentru rugăciunile stareţului Lavrentie.

În treburile gospodăreşti ale mănăstirii, Părintele iubea să dea sfaturi şi să urmărească singur buna lor împlinire.

Au muncit mult măicuţele pentru restaurarea bisericii şi a chiliilor lor. Aduceau apa de la mare depărtare, de la o fântână de pe colină; tăiau brazde de pământ cu târnăcopul şi le aduceau cu spatele la biserică, deoarece un singur cal nu le era suficient pentru munca lor. După multă muncă şi grea osteneală, abia în 1942, la Paşti, au reuşit să slujească prima Sfântă Liturghie în biserica renovată. Abia acum Părintele s-a mutat de la sora Elena în chilia de la mănăstire.

Multă bucurie şi împlinire sufletească au avut atunci!

X Fiind cunoscut ca un bun duhovnic, la uşa Părintelui Lavrentie tot timpul era o mulţime de oameni pentru spovedanie. Cu darul său înainte văzător, pe mulţi din ucenicii săi i-a prevenit şi i-a ferit de multe necazuri.

Când în 1942 a venit Vl ădica Simon al Ucrainei de Vest, Părintele a spus:

– „Ehei, ăsta-i de-al nostru!“

Iar când a venit Vlădica Iakov în 1947, Părintele a spus:

– „Sub aşa Vlădică va înflori viaţa duhovnicească a oraşului“, ceea ce s-a şi

îndeplinit.

Înc ă înainte de începerea războiului din 1941 Părintele a proorocit spunând direct:

– „Pentru tot ce se face în afara rânduielilor bisericeşti şi în sărbători, totul se va ruina şi va arde. Iar apoi se vor deschide mănăstirile şi oamenii se vor căi şi se vor ruga lui Dumnezeu, iar Dumnezeu, după mare mila Sa, le va mai da puţin timp, până când se vor completa rândurile îngerilor căzuţi“. Cu lacrimi în ochi, adeseori, el repeta aceste cuvinte.

Părintele a avut şi el ispitele sale. Din uneltirea diavolului, adeseori Vlădica Boris se supăra pe el şi se purta distant, (grosolan), iar uneori şi măicuţa egumenă. El, însă, era smerit şi cu îndelungă răbdare, şi cu iubire suporta totul, rugându-se cu dragoste pentru toţi cei ce erau supăraţi pe el. Cu aceasta el l-a biciuit pe vicleanul diavol şi l-a biruit, iar în ochii credincioşilor şi a ucenicilor săi devenea mai înduhovnicit, mai mare şi mai iubit.

Pe lângă stareţ, în mănăstire vieţuiau încă douăsprezece surori, iar două dintre ele îi slujeau lui. Trapeza^8 era comună; acolo ei se şi rugau împreună. Iar atunci când Părintele nu putea să meargă la biserică din slăbiciunea sănătăţii sale, toţi îşi făceau rânduiala monahală – rugăciunile – în chilie.

El practica neîncetat rugăciunea lui Iisus şi se străduia să le înveţe şi pe surori, explicându-le cum să se roage, adică atunci când trăgeau aer în piept să spună: „Doamne Iisuse Hristoase, Fiul lui Dumnezeu“, iar când dădeau aerul afară din plămâni să spună: „miluieşte-mă pe mine, păcătoasa“.

Iar unei ucenice, la rugămintea de a-i binecuvânta mătăniile, i-a spus:

– „Rugăciunea este un lucru bun, este un lucru îngeresc, iar tu roagă-te după degetele mâinii stângi. Apropie degetul mare de cel mic şi spune de 10 ori: Doamne Iisuse Hristoase, miluieşte-mă pe mine, păcătoasa, iar apoi treci la inelar şi tot aşa la restul degetelor. Şi uite aşa vei căpăta obişnuinţa pentru rugăciune, mintea însă trebuie introdusă şi închisă permanent în cuvintele rugăciunii, altfel ea umblă pe unde se nimereşte“.

Corul era condus de Părinte cu mare iscusinţă fiind alcătuit din ucenicii şi măicuţele Părintelui, numai doi başi erau dintre bărbaţii mireni. De la Muntele Athos el a adus multe cântări bisericeşti noi: „Vrednică eşti“, „Mila lumii“ ş.a. Cu ocazia venirii la Cernigov a Patriarhului Aleksie, corul a fost invitat să cânte la catedrală, ocazie cu care Patriarhul a rămas profund impresionat de cântări şi a spus:

– Aşa ceva rar vei auzi undeva!

Mitropolitul Ioan al Kievului a invitat corul Părintelui la Kiev, unde de asemenea au fost apreciaţi.

X

În timpul războiului, Părintele a vrut să deschidă mănăstirea de monahi de la Elţk, dar fiind puţini fraţi a renunţat. Părintele se străduia să completeze cât mai repede obştea monahală a mănăstirii „Sfintei Treimi“, pentru că aşa i-a spus Maica Domnului în vedenie.

8 Sala unde luau masa.

Pe ucenicii s ăi şi pe râvnitorii de mântuire, Părintele îi primea în curtea mănăstirii sub un acoperiş frumos aşezat.

El a proorocit moartea sa cu 8 ani înainte. Într-o discuţie purtată cu ucenicii săi, el a spus:

– Este unul aici care va mai trăi 8 ani, iar alţii şi mai mult.

Atunci când Părintele a murit, toate măicuţele şi-au amintit cuvintele lui.

Altă dată a spus:

– Din acest moment eu voi mai trăi un an şi jumătate. Ceea ce aşa s-a şi îndeplinit. Tot atunci a mai spus:

– Anul 1950 vă va arăta, iar în 1952 veţi vedea multe rele.

Într-adevăr, Părintele a murit în 1950, iar în 1952 mănăstirea Domnitskii a fost închisă, „cică pentru reparaţii“ iar măicuţele s-au mutat toate la mănăstirea „Sfânta Treime“

X

Era înc ă în viaţă Părintele când măicuţele se ocupau din ce în ce mai mult cu lucrul manual, făcând icoane, iar el era nemulţumit şi mereu le spunea:

– „Toate câte le faceţi, le faceţi fără rugăciunea lui Iisus şi fără de rânduiala Bisericii şi, pentru aceasta, mănăstirile nu vor dăinui cât trebuie şi multe se vor închide“ ceea ce s-a şi împlinit.

Dimineaţa, când se aprindeau luminile prin chilii, Părintele, cu mintea sa clarvăzătoare, ştia unde şi ce se întâmplă, ştia cine se roagă şi cine se ocupă cu altceva. Odată, când Părintele se îndrepta spre biserică, i-a spus măicuţei ce-l însoţea să intre în chilia de lângă biserică şi să vadă cu ce se ocupă acolo măicuţele. Într-adevăr, ele se ocupau cu diferite treburi şi nimeni nu se grăbea să meargă la biserică.

Părintele s-a supărat foarte tare şi a spus:

– „În felul acesta mănăstirea nu o va mai duce mult“ ceea ce s-a şi împlinit.

El mereu le spunea că pentru monah rugăciunea este la fel de necesară ca şi aerul, altfel el se va asemăna cu o „statuie neagră“ rău mirositoare. Şi le mai spunea:

– „Fericiţi sunt cei care sunt scrişi în Cartea Vieţii“

Iar la întrebarea surorilor:

– Cine este scris în Cartea Vieţii?, el le răspundea:

– „Cei care au râvnă şi merg cu bucurie la biserică, aceia sunt scrişi în Cartea Vieţii“.

Avea, de asemenea, darul rugăciunii neîncetate cu rugăciunea lui Iisus.

Odată, pe când spălam holul – îşi aminteşte una din măicuţe – Părintele, trecând pe lângă mine, mi-a spus:

– Lucrează, lucrează, dar să nu uiţi de rugăciunea lui Iisus! În minte trebuie introdusă permanent rugăciunea, altfel mintea umblă pe unde se nimereşte, şi acest lucru ni-l repeta fiecăreia când ne porneam la drum.

X

Despre Sfânta Liturghie, Părintele ne spunea mereu:

– „Dacă trebuie neapărat să pleci de la Sfânta Liturghie, atunci pleacă după

„Tat ăl Nostru“, iar dacă s-au scos Sfintele Daruri, atunci să stai cu frică şi să te rogi pentru că aici este prezent Însuşi Dumnezeu cu Maica Domnului şi cu toate puterile cereşti, iar dacă poţi, varsă măcar o lacrimă cât de mică pentru nemernicia ta. Căci îngerul tău păzitor se va bucura pentru tine. Dacă te întreabă atunci cineva ceva, tu răspunde-i, dar foarte scurt. Iar tu singură să stai în biserică precum stă lumânarea“.

P ărintele îi iubea pe toţi şi era repede săritor la orice nevoie. Lumea umbla în grupuri după el, dorind să audă un cuvânt de învăţătură sau pentru a-i cere un sfat de mântuire. În curtea mănăstirii au fost aşezate mese unde el petrecea orele sale libere discutând cu copiii săi în timpul „ceaiului de seară“.

Nu de pu ţine ori el făcea milostenie oamenilor săraci, pregătind prânzuri (mese) la care însuşi el le slujea. Învăluindu-i cu dragostea sa, le povestea atunci multe lucruri importante şi folositoare pentru mântuirea sufletelor lor, şi astfel poporul simplu se apropia de el, fiecare cu necazurile lui. Mereu le spunea: că la sfârşitul lumii (în vremurile cele de pe urmă) cei ce se vor întoarce cu toată inima lor la dreapta credinţă şi vor chema numele Domnului se vor mântui. Mai ales cei feciorelnici vor completa rândurile îngerilor căzuţi. Spunea despre Dumnezeu că este atât de milostiv încât şi pe evreii adevăraţi, cei ce trăiesc după legile lui Moise, la a doua venire a Sa îi va ridica şi îi va aşeza în al treilea cer.

X

P ărintele neîncetat îşi învăţa ucenicii să trăiască în pace şi dragoste duhovnicească, spunându-le:

– „Dacă o oarecare soră este iute din fire („fierbinte“) şi nuşi poate stăpâni cuvintele, atunci: „–Înainte de a începe cearta, dă-ţi jos centura şi rasa, apoi pune metaniile deoparte şi abia atunci îndreptăţeşte-te pe tine!“. Dacă veţi proceda aşa, atunci niciodată nu vă veţi certa“. „Dacă cineva în decursul zilei nu s-a putut abţine şi nu a petrecut în dragoste şi pace ci s-a supărat şi s-a certat cu careva, atunci, până la apusul soarelui, trebuie neapărat să se împace, adică să-şi ceară iertare“.

X

Părintele avea darul înaintevederii. Astfel, după război, prin 1945, Vlădica Boris era plecat din Cernigov. Deodată, Părintele vine repede şi dă binecuvântare să înceapă pregătirile pentru întâmpinarea Mitropolitului. Surorile îi spuneau Părintelui că Vlădica nu are cum să se întoarcă deoarece toate drumurile şi podurile sunt distruse; Părintele însă a insistat să se continue pregătirile. Într-adevăr, în ziua aceea Mitropolitul s-a întors şi toţi s-au minunat de darul înainte-vederii dat Părintelui de bunul Dumnezeu.

X

Măicuţei Atanasia i-a prezis că va deveni cântăreaţă bisericească (coristă).

Odat ă, după masă, Părintele i-a pus crucea cea mare la gât şi i-a spus:

– „Uite, vei deveni cântăreaţă (coristă)!“ şi într-adevăr aşa s-a şi împlinit. Odată, când măicuţa Atanasia s-a îmbolnăvit, Părintele intră în chilia ei şi o

întreb ă:

– „Ce facem, mai trăim?“.

La care măicuţa i-a răspuns:

– „Da, precum ştiţi, Părinte!“ Iar el i-a răspuns:

– „Ei, atunci mai trăim! “.

După această vizită, măicuţa Atanasia a început să se însănătoşească foarte

repede.

X

M ăicuţa E. ne povesteşte că, odată, în timpul războiului, multe surori stăteau lângă portiţă uitându-se spre luncă. Trecând pe acolo, Părintele strigă deodată la ele:

– „Fugiţi de acolo, că o să cadă o bombă!“

Nici n-au apucat măicuţele să se ascundă că o bombă a şi explodat exact pe locul unde au stat ele.

X

Când Mitropolitul Ioan l-a vizitat pe Părintele Lavrentie, după ce au discutat şi au servit masa împreună, Mitropolitul a cerut binecuvântare de plecare la drum. Părintele însă îl sfătui să rămână până a doua zi. Dar Mitropolitul a insistat în ale sale şi s-a pornit imediat la drum. Nu trecu mult timp şi Părintele spuse:

– „Deschideţi porţile şi întâmpinaţi-l pe Vlădică“. La care măicuţele i-au răspuns:

– Părinte, Vlădica a plecat deja demult acasă!

Însă Părintele a insistat, zicând:

– Iar eu vă spun să mergeţi şi să deschideţi porţile.

Când au deschis, Mitropolitul, după poartă, stătea sfios şi aştepta smerit. Văzându-le nedumerirea, spuse:

– Drumul s-a stricat şi nu este trecere până mâine.

Toţi s-au minunat şi s-au bucurat de darul înaintevederii al Părintelui.

X

Altă dată, lucrau la repararea bisericii şi aveau mare nevoie de materiale pentru construcţii, însă acestea erau foarte greu de procurat. Atunci Părintele i-a spus măicuţei econome:

– Mergi repede la piaţă, că vei găsi materiale!

Maica plec ă în grabă, dar nu găsi nimic în piaţă şi, stând pe loc, se uita tăcută şi gânditoare împrejur; neştiind ce să facă şi fiind mâhnită, voi să se pornească spre mănăstire, dar deodată apăru lângă ea preşedintele colhozului care o întrebă de ce stă aici şi ce are de este aşa de supărată. După ce-o ascultă, o invită să urce în maşină, şi au plecat la gară. Aici au încărcat o maşină cu materialele necesare, ea a plătit şi au adus-o la mănăstire. Părintele, ca un înainte-văzător, le-a ieşit în întâmpinare şi l-a binecuvântat pe preşedintele colhozului, lăudând pe Dumnezeu. Preşedintele şi el i-a mulţumit Părintelui pentru rugăciunile sfinte.

X

În timpul războiului, pe pământul mănăstirii a fost semănată secară şi, iată, venise timpul culesului, dar nu puteau face nimic, căci pământul era bine păzit de soldaţi. Maica iconomă a mers cu plângere la primărie să ceară ajutor, dar au alungat-o cu ruşine şi au fugărit-o cu vorbe batjocoritoare. Cu lacrimi în ochi ea s-a întors la mănăstire şi şi-a vărsat tot necazul Părintelui.

A doua zi, spre diminea ţă, Părintele a binecuvântat-o şi i-a spus să meargă din nou la primărie, poruncindu-i să nu vorbească cu nimeni pe drum. Cu credinţă în Dumnezeu şi în rugăciunile Părintelui, păzind tăcerea, măicuţa a mers din nou, la aceiaşi şefi. De îndată ce a ajuns la primărie şi le-a cerut din nou să o ajute, a şi primit permisiunea pentru strângerea roadelor, ba mai mult, toţi s-au purtat foarte frumos cu ea şi i-au vorbit amabil. Ea, bucuroasă, se întoarse repede la mănăstire şi-i povesti Părintelui cum s-au schimbat în bine lucrurile, la care stareţul zâmbi şi-i zise:

– „Ei, iată, când omul este rău atunci cu el este satana, cel viclean, şi îi întunecă sufletul, iar când te vei ruga pentru acela, dracul fuge de la el iar omul devine bun şi înţelegător“.

X

Se apropia iarna cu paşi repezi iar măicuţele, deşi au încercat, nu reuşiseră să aducă fân pentru cal. Maica E. se plânse Părintelui spunându-i că a fost la preşedintele sfatului să-i dea aprobare pentru fân, dar el a refuzat-o şi a alungat-o fără nimic. Părintele o ascultă cu atenţie, dar nu-i dădu nici un răspuns. Peste două zile o chemă la dânsul şi îi spuse:

– Dacă nu acela, atunci altul te va ajuta, dar te vei întoarce cu fân. Măicuţa a plecat cu încredere şi într-adevăr s-a întors cu fân, căci vechiul preşedinte fusese înlocuit cu o zi în urmă.

X

Alt necaz au avut cu vrăbiile. Pe pământurile mănăstirii au semănat orz, iar când acesta a început să se coacă vrăbiile se adunau în stol şi mâncau aproape tot. Maicile sau dus plângând la Părintele, dar el le-a spus, încurajându-le cu bunătate:

– Iat ă, de acum încolo, vrăbiile nu vor mai pricinui nici o pagubă. Ele vor veni, vor ciripi peste lan, dar nu se vor aşeza; picioruşele lor se vor înmuia şi ele vor zbura de aici, departe.

A doua zi maicile s-au convins singure de aceast ă minune. Vedeau cum vrăbiile veneau în stoluri, ciripeau deasupra lanului şi zburau înapoi. Toţi Îl preamăreau pe Dumnezeu şi-I aduceau mulţumire pentru darul dat Părintelui şi pentru puterea rugăciunilor lui.

X

În alt an, în grădina mănăstirii era semănată varză, iar când aceasta a crescut şi era bună de strâns, a fost năpădită de omizi. Au încercat toate metodele de a le stârpi, dar nu dădeau nici un rezultat. Atunci i-au cerut ajutor Părintelui. Părintele s-a rugat toată noaptea, iar a doua zi au văzut toţi cum omizile, de parcă ar fi fost un covor viu, se târau la iazul din apropiere.

X

Părintele avea de asemenea şi darul tămăduirii. Una din măicuţe ne povesteşte că, după ce ea s-a întors din Siberia, unde fusese deportată, a început să aibă dureri permanente de cap, lucru pentru care s-a şi internat la psihiatrie. Dar pentru rugăciunile Părintelui, ea a început să se vindece repede şi să se facă sănătoasă în scurt timp, ajungând până la 80 de ani.

Pe m ăicuţa F. a apucat-o o durere de genunchi foarte puternică încât nu mai putea să calce şi nici nu se putea ridica din pat. Cerându-i ajutorul Părintelui, acesta a făcut semnul Sfintei Cruci peste locul dureros şi durerea a dispărut.

X

Un b ărbat a venit la Părintele Lavrentie plângându-se de mari dureri de cap la care Părintele i-a spus:

– Du-te şi sapă în peşteră la Sfântul Antonie. O piatră din peşteră să o pui la cap şi durerea îţi va trece ca luată cu mâna.

Două săptămâni a săpat el la peşteră şi durerea l-a lăsat. Când a venit la Părintele şi i-a spus, acesta i-a zis:

– Dumnezeu S-a milostivit de truda ta, iar de acum încolo nu vei mai fi bolnav.

Acest bărbat are 85 de ani şi tot traiul lui este cu frică de Dumnezeu.

X

M. P. ne povesteşte: Sufeream de o îngrozitoare durere de dinţi, iar de câteva zile nu-mi mai găseam liniştea nici ziua nici noaptea. Cineva mi-a spus să merg la Părintele Lavrentie, dar eu eram cam neîncrezătoare de felul meu, aşa că nu prea mă trăgeam să merg la Părintele şi mă gândeam în sinea mea: „Ce, el e doctor? Cu ce mă va ajuta el pe mine?“ Până la urmă însă m-am hotărât să merg, iar cea care m-a însoţit mi-a spus să tac şi să nu spun nimic. Când am intrat în chilie, toată lumea s-a întors spre mine. Eu m-am înclinat şi m-am aşezat într-un colţ. Discuţia şi-a reluat firul, eu însă de durere nu puteam să-i urmăresc, aşa că mi-am pus capul pe genunchi şi am adormit. Şi iată că vine o măicuţă şi mă scutură uşor de umăr, spunându-mi că Părintele a întrebat dacă mă mai dor dinţii. Eu, de bucurie că nu mai simţeam nici o durere, am zâmbit, iar Părintele zise:

– Sigur c ă n-o mai dor, că altfel nu i-ar fi arătat la toată lumea!

Apoi, cu glas de dojană, mi-a spus:

– Rob al lui Dumnezeu e cel ce-I slujeşte Lui şi cu cât Îi slujeşti lui

Dumnezeu mai mult, cu atât El îţi va auzi rugăciunea mai repede.

Uitaţi-vă şi la acest „Toma necredinciosul“ care a venit după ajutor, dar asta să-i fie de învăţătură. Atunci eu am căzut în genunchi înaintea Părintelui şi i-am cerut iertare pentru îndoiala şi neîncrederea mea.

Fără prescuri eu voi muri

Părintele M. M. ne povesteşte că :

– Atunci când tatăl meu murea, eu l-am rugat să mi se arate în vis, pentru rugăciunile Părintelui Lavrentie. Într-o noapte l-am visat, spunându-mi: Îţi mulţumesc pentru prescuri, mai mult decât atât nu-mi trebuie nimic, ele mă ajută. Eu ştiu că tu ai mari datorii, dar fără prescuri eu voi muri. Atunci eu am plecat la Părintele şi i-am povestit visul iar el mi-a explicat că acele prescuri se împart la proscomidie şi cu ele se spală păcatele omului.

După 40 de zile l-am visat din nou pe tatăl meu şi l-am întrebat: Tu eşti mort? iar el mi-a răspuns: Eu sunt şi mort şi viu. Apoi l-am întrebat: Unde-i locul tău? Iar el mi-a răspuns: Încă nu mă aflu nicăieri. Întrebându-l pe Părintele despre cele visate el mi-a explicat, spunându-mi că tatăl meu încă n-a trecut vămile. Depinde de greutatea păcatelor şi de vama la care a fost oprit. Pentru aceştia trebuie făcută foarte multă rugăciune, milostenie şi date prescuri la Sfânta Liturghie, la biserici de mir şi mănăstiri.

Decât să pieriţi toţi trei...

O maic ă de la mănăstirea Domnitskaia îşi aminteşte că:

– «Atunci când eu eram în lume am fost căsătorită şi aveam soţ şi o fată. Căsătoria mea era legitimă, adică eram cununată la biserică, însă soţul meu era cel mai rău bărbat, era scandalagiu şi beţiv, ne bătea, aveam mari necazuri cu el. Dar iată, într-o zi, am venit în Cernigov, am intrat la Părintele şi, scăldată în lacrimi, i-am spus despre necazul meu, că nimeni nu mă poate ajuta şi nu mai pot să rabd.

Stareţul m-a ascultat liniştit până la sfârşit şi, compătimindu-mă cu privirea, mia spus că nu are ce să facă deoarece suntem cununaţi şi trebuie să rabd.

– Asta ştiu eu bine, i-am răspuns Părintelui, dar nu mai am putere să rabd situaţia.

Atunci Părintele m-a privit cu compătimire şi mi-a spus:

– „Lasă-l şi vino la mănăstire. Mai bine să piară el singur iar voi două să vă salvaţi, decât să pieriţi toţi trei“. La care eu aşa am şi făcut.»

Ea a fost primită şi găzduită de măicuţa egumenă de la Domnitsk, apoi a fost bucătăreasa Mitropolitului Gurie, iar înainte de moarte a primit schima monahală. Şi s-a făcut ea o soră exemplară, iar fiica sa a murit fecioară credincioasă. Aşa s-a îndeplinit cuvântul Părintelui.

X O altă măicuţă ne relatează cum într-o seară, aflându-se în chilia Părintelui, îi citea Acatistul şi Pravila şi a adormit. Iar când s-a trezit l-a văzut pe Părintele rugânduse iar chipul lui întreg emana lumină şi ochii parcă îi erau de foc.

X

O soră a cerut Părintelui să fie împărtăşită iar el i-a răspuns:

– „Când va fi, te voi chema!“

«Şi uite-aşa aşteptam să fiu chemată şi mă gândeam că Părintele a uitat de mine.

În s ăptămâna dinaintea Sfântului Gheorghe, fiind într-o sâmbătă, am simţit dintr-o dată că trebuie neapărat să merg la Părintele. Am pornit imediat la drum având impresia că întârzii, apoi am aflat că în acest timp Părintele citea Utrenia, urmând apoi rugăciunile pentru Împărtăşanie, după care le-a spus să mai aştepte puţin. Exact în acel moment am ajuns eu şi am bătut la geam şi i-am auzit exclamând:

– Iată, pe cine aştepta Părintele!»

Şi toţi L-au preamărit pe Dumnezeu şi pe acest slujitor al Său.

Cu

binecuvântarea

Vl

ă

dic

ă

i

9

X

Pahomie, Părintele a tuns multe măicuţe în monahism, chiar şi unele consătene de ale sale, cum ar fi Ardaleonu şi Evghenia, care au slujit în mănăstirea de la Gamalevsk. Despre maica Evghenia spunea că ea a fost predestinată vieţii duhovniceşti încă din pântecele mamei sale.

Da ce vă poate spune un moşneag?

Odat ă, după vizitarea mănăstirii Sfânta Treime din Cernigov, unde s-a îndulcit sufleteşte într-o lungă discuţie cu Părintele, primind multe învăţături duhovniceşti, măicuţa egumenă Flavia s-a întors plină de entuziasm la mănăstirea Flarovsk din Kiev şi le povestea cu însufleţire surorilor sale despre darul cu care era înzestrat Părintele Lavrentie, despre bunătatea lui şi minunile pe care le făcea Dumnezeu prin el. Auzindule, maica iconomă Antonia, stăpânită de invidie din ispita vrăjmaşului, s-a răstit la ele răutăcioasă:

– Na, a ţi găsit şi voi un moşneag, şi vă minunaţi acum de dânsul, de parcă ar fi cine ştie cine! Ce poate şti el?

La care, măicuţa egumenă spuse necăjită:

– Lasă, că am să vă duc la Părintele, măcar să vă spovediţi cum trebuie.

Şi s-a ţinut de cuvânt. Printre surorile cu care a mers la Cernigov se afla şi maica iconomă Antonia. Când au ajuns şi s-au aşezat cu toţii la masă, măicuţa egumenă s-a adresat Părintelui:

– Cuvioase Părinte, povestiţi-ne ceva!

Zăbovind un pic, Părintele spuse rar, privindu-le pătrunzător:

– Ei, da ce vă poate spune un moşneag ca mine? Ce ştie el?

Măicuţa Antonia înţelese îndată ce dar are Părintele şi că i-a citit gândurile, şi plecându-se la picioarele lui îi ceru iertare, cinstindu-l şi ea aşa cum se cuvenea pe Cuviosul Părinte.

Trenul avusese un grav accident

9 Episcopului.

O femeie a venit la P ărinte după binecuvântare, pentru aşi vizita feciorul. Ea voia să se pornească cât mai repede, dar Părintele i-a zis să nu se grăbească, ci să stea la masă, sau, şi mai bine, să plece în altă zi. Femeia a ascultat, iar a doua zi a aflat că trenul avusese un grav accident. Atunci toţi L-au preaslăvit pe Dumnezeu şi pe credinciosul său rob, Lavrentie.

Părintele i-a spus:

– Îngerul tău păzitor a fost cel care mi-a descoperit despre accident.

X

Altă dată, un bărbat a venit la Părintele pentru binecuvântare ca să meargă în alt oraş. Fiind tare grăbit, voia să plece cât mai repede, dar Părintele l-a reţinut cu vorba şi nu voia să-i dea drumul. Omul nostru era foarte supărat şi nemulţumit că a întârziat. Pe urmă însă a aflat că trenul a fost bombardat. Bărbatul s-a întors smerit la Părintele şi i-a mulţumit că l-a salvat de la moarte.

Aici va fi casa ta

Maica F. povesteşte că era copil când preotul N. a adus-o pe ea cu mai multe fetiţe la mănăstire. Părintele le-a binecuvântat pe toate, iar pe ea parcă nici n-o văzuse. Atunci ea a început să plângă, iar Părintele i-a zis:

– De ce plângi? Nu plânge, căci aici va fi casa ta. Nu aşa ţi-a spus şi mama ta?

Iar mama ei era cu totul împotriv ă şi nici nu voia să audă de aşa ceva. Până la urmă însă cuvântul lui Dumnezeu s-a împlinit, iar fetiţa a devenit cântăreaţă bisericească (a cântat în corul bisericii).

Dădea pisoiului bunătăţi

Părintele iubea toate animalele. Hrănea vaca cu pâine din mâna lui, dădea pisoiului bunătăţi, iar când a murit stareţul, pisoiul nu pleca de la sicriu şi i-a arătat devotament şi după moarte, stând câteva zile lângă mormântul lui, apoi sub geamurile chiliei lui, după care la scurt timp a murit de tristeţe cu lăbuţele şi boticul aşezate pe pragul chiliei Părintelui. Pe vrăbii le hrănea cu grăunţe, iar dacă ele începeau a se certa între ele, Părintele le despărţea, spunea să vină câte două-trei să mănânce, şi aşa se petrecea. Iar când scoteau sicriul Părintelui din chilie zburau deasupra sicriului şi ciripeau a jale, petrecându-l pe ultimul drum pe acela care le-a iubit şi le-a hrănit.

Of,... „părinţii“ ăştia!

O dreptcredincioas ă povesteşte că venise la Părintele pentru pomenirea de 40 de zile a tatălui său. «Măicuţele m-au condus cu drag spre chilia lui, iar eu, fără să ştiu prea bine rânduiala, am intrat în chilie fără să bat la uşă. L-am văzut pe Părintele înconjurat de o lumină strălucitoare, plângând şi rugându-se. Mi-am dat seama de greşeala pe care am făcut-o şi am dat să ies, dar Părintele m-a chemat la el şi m-a întrebat:

– „Ai venit s ă-ţi pomeneşti tatăl? Of, „părinţii“ ăştia! Încearcă acum şi roagă-te pentru ei. Mie îmi ajunge, şi tu o să ai destul timp de rugat“.

M-a binecuvântat şi am plecat în grabă, înţelegând că tatăl meu n-a ajuns la locul predestinat.»

De ce v-a fost frică?

«În timpul r ăzboiului, la mănăstire nu mai aveam ce mânca», ne povesteşte o măicuţă. «Atunci Părintele m-a binecuvântat să mergem în sat după alimente. La întoarcere ne-a fost frică, căci umblau peste tot soldaţi şi luau cu forţa totul. Dar noi am ajuns cu bine la mănăstire şi am povestit Părintelui de spaima noastră trasă pe drum, iar el ne-a răspuns:

– „Dacă eu v-am binecuvântat şi m-am rugat pentru voi, de ce v-a fost frică?“ Aşa de puternice erau rugăciunile acestui stareţ».

X

Veni odată la Părintele o fată din satul O., tânără şi frumoasă, pentru a-i cere Părintelui binecuvântare pentru căsătorie. S-a spovedit şi i-a spus Părintelui dorinţa sa. Părintele a ascultat-o cu atenţie şi a întrebat-o dacă nu este bolnavă, la care ea a răspuns că a fost şi acum se simte bine. Totuşi Părintele a sfătuit-o să mai aştepte un an, şi băiatul a căzut de acord. Când a venit după un an băiatul, să se căsătorească cu ea, fata era pe patul de moarte, iar curând a murit.

X

La Părintele Lavrentie a venit odată, cu băieţelul ei infirm, o femeie care plângea foarte pentru necazul ei. Copilul se născuse cu malformaţii. Părintele a făcut semnul sfintei cruci asupra lui, a făcut o rugăciune şi i-a spus femeii că în scurt timp copilul acesta va muri, dar va mai avea încă doi spre mângâiere, care-i vor bucura inima, ceea ce s-a şi împlinit.

Era cu totul alt bărbat

Sora unei m ăicuţe a venit la Părintele şi s-a plâns de soţul său, care era foarte rău, o bătea şi călca icoanele în picioare. Părintele i-a spus să-l aducă neapărat la el. Mult s-a gândit femeia cum să-şi aducă bărbatul la mănăstire, iar până la urmă, prin şiretlicuri şi rugăciune, a reuşit să-l aducă la Părintele. Părintele l-a invitat pe el în chilie, unde au stat mult de vorbă, apoi au luat masa împreună, iar până seara au tot discutat de cele duhovniceşti. La ieşirea din chilie, soţul său era cu totul alt bărbat. A început să cinstească icoanele şi să-şi iubească soţia. Aşa, prin sfintele sale rugăciuni, Părintele reuşea să-i aducă la credinţă pe astfel de oameni.

X

„Până la urmă vei fi a noastră“

Odat ă, cu un grup de fete a venit la Părintele şi una mai zvăpăiată, mai puţin credincioasă. Toate s-au apropiat de Părintele, iar ea stătea de-o parte şi se uita la el pe sub sprâncene. Părintele s-a uitat cu dragoste la ea şi i-a spus să se apropie, a cuprins-o şi i-a apropiat capul de pieptul său plin de dragoste faţă de oameni, apoi i-a dat o pâiniţă de la Proscomidie şi i-a spus:

– „Vei umbla cât vei mai umbla prin lume, dar până la urmă vei fi a noastră“. Ceea ce s-a şi împlinit. Ea a venit la mănăstire şi a fost o bună slujitoare a lui Hristos, având o deosebită chemare spre pictarea icoanelor.

„Să umbli la biserică, şi să treci şi pe la mine!“

„Dup ă voia lui Dumnezeu, ne povesteşte I .M., am ajuns cu familia la Cernigov. Aici am început să mă duc la biserică şi am devenit credincioasă. Odată, o fată cunoscută m-a dus la Părintele Lavrentie, de care eu auzisem dar nu-l văzusem niciodată. Când am intrat în chilia Părintelui, el m-a chemat lângă el, iar eu m-am aşezat pe o bucată din haina Părintelui şi tot încercam să mă îndepărtez, la care el mi-a spus:

– Dar haina nuţi face rău, nu-i aşa?

Se uită lung la mine şi îmi spuse în continuare:

– Până acum au fost floricele, iar de acum vor veni şi roadele.

Eu st ăteam, ascultam şi mă gândeam: „Doamne, iarăşi vor veni greutăţi!“ iar Părintele, citindu-mi gândurile, îmi spuse:

– Nu, nu vor veni greutăţi, asta înseamnă că noi ne-am cunoscut şi tu mă vei vizita în continuare.

S-a ridicat şi s-a rugat la Maica Domnului, spunând: „Maică Preacurată apără şi păzeşte sub Sfânt Acoperământul tău pe această roabă bine-credincioasă!“ Apoi m-a binecuvântat şi mi-a apropiat capul de pieptul său plin de dragoste şi de înţelepciunea Duhului Sfânt, încă din timpul vieţii sale. Iar la despărţire mi-a spus:

– Să umbli la biserică, şi să treci şi pe la mine!

Ne-a binecuvântat şi noi am plecat în grabă. Eram atât de bucuroasă şi de fericită încât ardeam de nerăbdare să transmit tuturor starea mea.

Apoi am început să meditez, şi mi-am dat seama că trebuie să trăiesc altfel. Părintele doar din bunătatea sa nu m-a întrebat nimic de post şi rugăciune. Eu însă am înţeles că trebuie să-mi schimb modul de viaţă. Primul lucru pe care l-am făcut a fost să- i spun mamei mele că voi respecta toate posturile rânduite de biserică, la care ea s-a bucurat foarte mult de hotărârea mea.

Timpul a trecut. Eram în postul anului 1943 şi tare voiam să mă spovedesc la Părintele Lavrentie. Era însă foarte multă lume adunată pentru spovedanie, aşa că m-am aşezat în capătul rândului şi am început să-mi aduc aminte toate păcatele, scriindu-le pe o hârtie şi rugându-mă cu lacrimi de umilinţă lui Dumnezeu să mi le ierte, îmi doream din tot sufletul să devin mai bună şi mai curată sufleteşte. Gândindu-mă la toate acestea, lacrimile îmi curgeau şiroaie pe obraz iar sufletul meu se zguduia în faţa puterii Celui Preaînalt. Timpul trecea iar Părintele terminase de spovedit şi se părea că numai eu am rămas nespovedită din toţi cei adunaţi acolo. Atunci am fost cuprinsă de un val de deznădejde şi de disperare. Am plâns şi m-am rugat.

Iar mai apoi, adormind, am avut un vis. Venisem parcă să mă spovedesc Părintelui Lavrentie, iar pe drumul ce ducea spre biserică stătea măicuţa stareţă şi mă întreba ce voiam. I-am spus că vreau să mă spovedesc Părintelui Lavrentie iar ea mi-a răspuns: „Este tot una la cine te spovedeşti. Importat este să-ţi mărturiseşti toate păcatele, dar dacă tu doreşti aşa de mult să mergi să te spovedeşti la Părintele, atunci eu îţi voi da voie, dar numai ţie, înainte însă de asta, îndreaptă candela de la icoana Sfântului Nicolae“. Eu am îndreptat candela şi ea mi-a dat voie să intru în chilia Părintelui. M-am apropiat cu frică şi m-am aşezat în genunchi, m-am aplecat deasupra Evangheliei şi văd acolo o bucată de hârtie pe care erau scrise toate păcatele mele. Am început repede să-mi mărturisesc toate păcatele, iar după ce spuneam un păcat el dispărea de pe hârtie, în aşa fel că la sfârşitul spovedaniei hârtia era curată. M-am simţit atât de uşoară şi bucuroasă de îmi părea că plutesc. Am vrut s-o caut şi pe mama, dar Părintele mi-a spus: „Nu, tu eşti ultima!“ apoi m-am trezit.

A doua zi de dimineaţă m-am dus din nou la biserică cu sufletul plin de bucurie şi conştiinţa împăcată. Mă aşez din nou la rând, iar când ajung la Părintele îi spun că vreau să-mi fac o spovedanie generală. La care Părintele îmi spune:

– Cum generală? Eu doar te-am spovedit foarte bine de toate păcatele tale, la care eu încep să-i spun pe rând toate păcatele mele, iar el nici nu voia să mă asculte şimi spune că mi-a făcut dezlegare de păcate iar acum să stau smerită şi să ascult rugăciunea de dezlegare. La sfârşit, la plecare, mi-a spus:

– Tu să te străduieşti să nu te căsătoreşti, iar acum fugi de te împărtăşeşte!

Atunci eu am înţeles că Dumnezeu, după mare mila Sa, a primit sincera mea spovedanie prin slujitorul Său, Părintele Lavrentie. Ajunsă în biserică, am căzut cu faţa la pământ, mulţumindu-I bunului Dumnezeu pentru mila cu care Se întoarce spre sufletul ce se căieşte de păcatele sale.

L-am întrebat apoi pe Părintele despre semnificaţia visului din ziua precedentă, iar el mi-a spus că din îngăduinţa lui Dumnezeu aşa se petrece dacă omul se căleşte din toată inima sa, totuşi nu este bine să dăm crezare viselor ci trebuie să ne spovedim.

Altă dată, ne povesteşte aceeaşi persoană, voiam să aflu când e ziua^10 Îngerului meu păzitor, iar când ajung la Părintele el mă întreabă:

– Câţi ani ai? Când e ziua Îngerului tău păzitor?

– Părinte, aici este supărarea mea, că nu ştiu.

– Dar pe mama ta n-ai întrebat-o?, la care eu îi răspund:

– Ba da, dar ea nu ţine minte data, ci ştie doar că era vara.

Atunci Părintele îmi spune:

– Atunci vom stabili noi singuri data. Tu eşti Maria Magdalena.

Cutremurându-mă, am căzut în faţa Părintelui şi am întrebat:

– Părinte, cine sunteţi?

La care, Părintele îmi răspunde:

– Eu? Eu sunt Lavrentie, om păcătos şi rob al lui Hristos.

– Părinte, cuvintele sfinţiei voastre sunt scrise pe cer cu litere de aur, după care am amuţit.

Fiind plină de atâta bucurie, am uitat pentru ce venisem la Părintele. La scurt timp, când se apropia ziua Îngerului meu păzitor, m-am dus la Părintele să mă spovedesc, iar când am intrat, el mă întrebă:

– Ce vânt te aduce, soră?, la care eu îi răspund că sunt o mireancă păcătoasă. Iar Părintele îmi spune:

– La întrebarea mea, tu trebuie să răspunzi aşa: Rugaţi-vă pentru mine să devin soră (de mănăstire)11.

M-am spovedit, mi-a citit rugăciunea de dezlegare a păcatelor, ca şi cum aş fi soră (de mănăstire), apoi, mulţumind lui Dumnezeu, m-am îndepărtat de chilie păstrând în suflet speranţa că se vor împlini cuvintele Părintelui.

De multe ori îl întrebam pe Părintele despre tatăl meu, care de mult timp nu se împărtăşise dar care mereu îmi spunea că se căieşte de păcatele sale. Îmi aduc aminte că în anul în care a murit, tatăl meu s-a trezit brusc din somn într-o dimineaţă şi mi-a spus:

– Trebuie să mă împărtăşesc. Cineva s-a rugat pentru mine.

Şi îmi povesteşte ce-a visat: «M-am visat îngropat, dar văd că de mine se apropie un preot şi începe să dea pământul de pe mine, spunându-mi: „Ridică-te, Ioane!“ iar eu m-am ridicat şi l-am urmat.»

X

10 Ziua de naştere.

11 Începătoare în monahism.

Un lucru bun, Dumnezeu întotdeauna îl va binecuvânta!

În timpul revolu ţiei maica Glafira şi cu alte surori s-au hotărât să meargă până la Kiev pe jos. Atunci aşa se mergea. Înainte de a se porni au mers la Părintele Lavrentie pentru binecuvântare. După ce s-a rugat, binecuvântându-le, le-a spus:

– Un lucru bun, Dumnezeu întotdeauna îl va binecuvânta! Merge ţi, numai să ştiţi că pe drum vor fi schimburi de focuri, dar voi să nu vă speriaţi, ci să fugiţi în lanul cu secară. Apoi veţi merge prin acest lan pe o cărare, şi veţi ieşi la drumul principal iar de acolo mergeţi aşa liniştite până la Kiev, şi nu o cotiţi pe nicăieri prin altă parte. Şi vă veţi întoarce înapoi mulţumind Domnului. De veţi merge aşa, Dumnezeu vă va păzi“.

Totul aşa a şi fost. Tot drumul până la Kiev şi înapoi noi am simţit rugăciunile de om iubitoare ale Părintelui Lavrentie.

M. Glafira şi Inochina Ana

Vaca zburda prin curte

M ăicuţa Glafira povesteşte: „Eram tinere şi cu multă dragoste îl ascultam pe Părintele Lavrentie. În Cernigov locuiam la gazdă la o femeie credincioasă cu numele Zaicina. Prin binecuvântarea Părintelui Lavrentie şi cu participarea lui, am săpat la capătul grădinii o mică peşteră, căci casa se afla la poalele unui munte. Aici de multe ori ne rugam, căci bisericile în acele vremuri erau închise. Părintele slujea aici uneori şi Sfânta Liturghie.

Intrarea în aceast ă peşteră era închisă cu un capac. O dată fetiţa gazdei a uitat capacul deschis şi spre nenorocul nostru a intrat vaca, blocând cu totul intrarea. Stăpâna s-a speriat foarte tare, noi ne-am dus foarte repede să chemăm ajutoare. S-au chinuit foarte mult să o scoată, dar nu puteau, căci i se vedeau numai picioarele din spate şi coada. Ridicând mâinile în sus, ei au spus că mai mult de atât nu mai pot face nimic şi sau împrăştiat fiecare pe la casele lor. Atunci eu am alergat la Părintele Lavrentie. El m-a ascultat şi m-a întrebat care dintre noi a lăsat capacul deschis. Eu am răspuns că Margareta.

P ărintele ridicând mâinile la cer, a început să se roage, apoi, după câteva minute, mi-a spus:

– Du-te acasă!

Când am intrat în curte, spre mirarea mea, am văzut vaca care zburda prin curte. Stăpâna mi-a povestit că vaca a ieşit singură din peşteră, de parcă cineva ar fi împins-o de acolo afară. Mi-am dat seama că aceasta s-a petrecut exact când Părintele Lavrentie se ruga. Atât stăpâna cât şi noi i-am mulţumit Bunului Dumnezeu şi Părintelui Lavrentie pentru rugăciunile lui mijlocitoare.

Eu doar nu sunt cornută

În 1946 lucram ca femeie de serviciu la un combinat. Eram tân ără şi frumoasă şi directorul interesându-se de mine, a aflat că nu sunt comsomolistă (organizaţie a tineretului comunist – UTC). A început să mă convingă să fac cerere să fiu primită în organizaţie. Tot timpul îmi spunea:

– Îmi pare r ău de tine, căci eşti tânără. Eu am să te dau la şcoală şi am să te scot în lume dacă mă vei asculta şi vei scrie cererea.

Ş i aşa mă chinuia de fiecare dată când dădea cu ochii de mine. Ne mai suportând situaţia, m-am dus la Părintele Lavrentie, pe care l-am găsit înconjurat de mulţi creştini, şi i-am povestit totul, la care Părintele mi-a spus:

– Dac ă directorul îţi va mai spune vreodată să scrii cererea, tu să-i spui aşa: „eu doar nu sunt cornută ca să mă înscriu printre cei ce au coarne (asta însemna că organizaţia comsomolistă – UTC – era o organizaţie diavolească).

Auzind aceasta eu am r ămas mută. Când Părintele a plecat de lângă noi, câteva persoane care au auzit discuţia m-au întrebat:

– Tu ce-ai să spui? Doar ştii că nu-i voie să răspunzi aşa cum ţi-a zis Părintele.

Eu am ridicat din umeri:

– Nici eu nu ştiu ce voi spune.

Şi punându-mi toată nădejdea în Dumnezeu, m-am întors acasă. La serviciu eu mă feream să mă întâlnesc cu directorul dar surprinzător a fost că din acea zi directorul niciodată nu mi-a mai amintit de acest lucru. Şi astfel am înţeles că prin acele cuvinte Părintele a vrut să-mi spună că pentru sfintele sale rugăciuni, directorul nu va mai aborda vreodată această problemă. Puternice erau rugăciunile acestui smerit Părinte şi nu o dată, prin sfintele lui rugăciuni, el a mijlocit pentru noi.

Inochina Ana

Ce să fac eu cu voi?

Din amintirile I. M. Ş. În timpul războiului locuiam cu familia într-o casă părăsită, care era pe jumătate distrusă de bombardament. N-a trecut mult timp şi au început să repare casa iar pe noi ne-au fugărit. În felul acesta am rămas cu toţii sub cerul liber iar singura mea speranţă era la Părintele. M-am dus deci la el şi i-am povestit necazul nostru. Părintele m-a ascultat cu blândeţe şi mi-a spus:

– Ce s ă fac eu cu voi? Voi nu aveţi nici măcar un ban. Veniţi şi staţi aici, la poalele dealului, într-o peşteră, iar apoi, încet-încet, poate veţi reuşi să vă faceţi un bordei. Pe tatăl tău lasă-l să se ocupe cu mutatul, iar tu pleacă la Priluki, poate reuşeşti să aduci ceva material de construcţie.

Ceea ce eu am şi făcut. M-am întors a treia zi, când familia mea era deja mutată. Din ceea ce aveam n-am reuşit să facem mare lucru, dar încet-încet, adunând rămăşiţe de scânduri şi de diferite materiale, am ridicat o cocioabă pe care am acoperit-o cu carton. Aşa, cu binecuvântarea Părintelui Lavrentie, familia mea şi-a găsit un adăpost, iar cu timpul am făcut mici modificări, încât eu şi acum locuiesc cu mama mea în această cocioabă unde avem linişte şi ne puteam ruga în pace lui Dumnezeu.

De jur împrejur se auzeau împuşcături şi strigăte

La începutul r ăzboiului, în 1941, ne povesteşte măicuţa M. V., trebuia să părăsim Cernigovul şi să plecăm în satul Sineavska. Eu trebuia să plec şi să aduc trăsura, iar când am mers la Părintele să-i cer binecuvântare, el îmi spune că trebuie să mai aştept. Totul în jur ardea şi se ruina. Eram îngrozită, iar Părintele îmi spune:

– Întâi să mâncăm ceva şi pe urmă ne vom porni.

În tot acest timp m ă gândeam cu ce vom merge, căci eu n-am înştiinţat pe nimeni să vină după noi. Deodată cineva bate la geam şi când mă uit, afară era trăsura. Mare mi-a fost mirarea! Am stat cu toţii la masă, am adunat toate lucrurile şi ne-am pornit la drum. Înaintam foarte greu, de jur împrejur se auzeau împuşcături şi strigăte de durere. La un moment dat, Părintele zise să ne oprim un pic şi să aşteptăm. Totul în jurul nostru ardea şi sărea în aer. De trăsura noastră însă nu s-a atins nici măcar o pietricică. Căruţaşul, fiind speriat, zicea că e mai bine să ne întoarcem, la care Părintele îi spuse: „Mână înainte!“, şi abia pe la ora trei noaptea am ajuns teferi la destinaţie.

X

Du-te, roagă-te şi taci!

Din reaua voin ţă a şefilor mei am fost judecată greşit şi eram ameninţată cu închisoarea pe viaţă, ne povesteşte o femeie. M-am dus la Părintele Lavrentie şi m-am plâns de necazul meu, iar el m-a binecuvântat şi mi-a spus:

– Du-te, roag ă-te şi taci! Fără rugăciunile Maicii Domnului şi ale Sfântului Nicolae nu putem reuşi şi se poate să nu scapi...

În ziua judecăţii, judecătorii m-au întrebat câţi copii am, iar eu, printre lacrimi, le-am spus că am cinci. Din marea bunătate a lui Dumnezeu lor li s-a făcut milă de mine şi mi-au dat drumul, iar eu în grabă m-am dus şi i-am mulţumit Părintelui pentru rugăciunile sfinţiei sale.

X

Caii vor pieri, bogăţiile se vor pierde, dar Mănăstirea va dăinui...

„Cândva în tinere ţile mele eram foarte frumoasă şi bogată, ne povesteşte măicuţa R. Venisem la Părintele după binecuvântare ca să mă căsătoresc. Părintele m-a ascultat cu atenţie, iar la sfârşit îmi spuse:

– Caii vor pieri, gr ădinile se vor usca, bogăţiile se vor pierde, dar mănăstirea va dăinui peste veacuri, încă nu te căsători...

La scurt timp după discuţia cu Părintele, a început războiul şi totul s-a ruinat. Mirele mi-a fost luat la război, iar eu m-am hotărât să merg la mănăstire.“

În acest fel s-a împlinit cuvântul Părintelui, iar măicuţa care ne-a povestit locuieşte şi acum în mănăstire, amintinduşi cu drag de Părintele.

„Ce mi-ai făcut? Dă-mi drumul!“

Am fost deportat ă, ne povesteşte măicuţa S., iar înainte de a fi duşi în Siberia am reuşit să-l întâlnesc într-o noapte pe Părintele Lavrentie şi să-l rog să mă înveţe ce să fac în momentele de cumpănă, iar el mi-a spus:

– „Când se va da cineva la tine, s ă strigi numele lui Dumnezeu, iar în gând să mă chemi pe mine în ajutor, zicând: „Părinte, ajută-mă!“ Iar eu, cu mila Domnului, întotdeauna te voi ajuta“.

Odat ă, când era rândul meu să fac curat în bucătărie, a intrat la mine un bărbat şi a început brutal discuţia despre lucruri ruşinoase şi necurate, încercând să mă forţeze. Eu m-am speriat foarte tare, dar mi-am amintit de sfatul Părintelui şi am început a striga la Dumnezeu şi a chema în ajutor pe Părintele, iar la urmă am făcut semnul Sfintei Cruci peste bărbat. Acesta a încremenit şi a strigat la mine: „Ce mi-ai făcut? Dă-mi drumul!“ În acest fel m-a apărat pe mine bunul Dumnezeu de căderea în păcat pentru rugăciunile Părintelui Lavrentie.

Înainte de a fi eliberat ă l-am întrebat pe acel bărbat cu câte femei pe care le-a întâlnit a făcut fapte ruşinoase şi el mi-a spus că toate femeile de acolo i-au căzut victimă, în afară de mine, iar în lagăr erau peste 50 de femei.

Dup ă ce m-am întors, am lucrat o perioadă la fabrica de pâine şi era acolo un administrator care se tot lega de capul meu şi mă necăjea cu vorbe îndrăzneţe. M-am dus la Părintele, am căzut în genunchi în faţa lui şi l-am rugat:

– P ărinte, ajută-mă, că mă prăpădesc!

Iar el îmi spune:

– Lasă că găseşte Dumnezeu o soluţie şi pentru ăsta. A doua zi m-am întors la

serviciu, iar peste două zile administratorul a fost concediat.

X

A văzut Duhul Sfânt trecând de la unul la altul

În predica sa „despre ispitele trupe şti şi despre patimi“, Părintele spunea că diavolul este foarte înverşunat pe ultimii dreptcredincioşi „fecioare“, (ai acestui veac), îi invidiază şi vrea să-i atragă în păcat, căci aceştia urmează să completeze rândurile îngerilor căzuţi.

P ărintele niciodată nu rămânea la cununie. Totuşi o dată a rămas şi s-a rugat mult pentru cei doi tineri, iar la sfârşit mi-a spus că această pereche într-adevăr a fost o pereche de feciori, fată şi băiat, pentru că a văzut Duhul Sfânt trecând de la unul la altul.

„Cât timp a crescut, atâta timp să descrească“

Înc ă pe când eram soră de mănăstire, ne povesteşte o altă măicuţă, am fost diagnosticată de medici cu hipertiroidie (creşterea în volum a glandei tiroide). Medicii mi-au spus că este o formă foarte gravă (guşă internă) şi că nu voi trăi mai mult de trei ani. Am plâns mult şi m-am adresat Părintelui cu necazul meu, iar el cu glas liniştit mi-a spus:

– Nu plânge, căci nu va fi chiar după ei!

Ş i mi-a pus mâna lui binecuvântată pe gâtul meu, pe locul unde era glanda tiroidă, spunând în acest timp o rugăciune, pe care nu mi-o mai aduc aminte, iar la sfârşit a adăugat: „Cât timp a crescut, atâta timp să descrească“.

Peste câteva zile l-am v ăzut în vis pe Sfântul Teodosie care m-a binecuvântat şi m-a miruit pe gât. Într-adevăr, umflătura de la gâtul meu (guşa) a început să se micşoreze, şi în trei ani de zile a dispărut de tot. Iar eu m-am însănătoşit şi m-am închinat Sfântului Teodosie cu laude, mulţumindu-i Părintelui Lavrentie pentru sfintele sale rugăciuni. Acum am 62 de ani şi cânt cu bucurie în corul bisericii.

„Un unguent scump“

La un moment dat la m ănăstire a fost un mic accident, ne povesteşte Maica M. E.: eu am căzut din pod şi mi-am zdrobit rotula la picior. Mergând la spital, doctorii miau spus că nu voi mai putea îndoi piciorul niciodată şi că de acuma voi merge numai cu ajutorul cârjelor. Părintele s-a uitat la piciorul meu şi mi-a spus că va face rost de „un unguent scump“. Timpul trecea, Părintele neîncetat se ruga pentru mine iar piciorul meu a început a se vindeca. Totuşi nimeni nu spera că voi mai putea îndoi piciorul. Şi cum eram eu necăjită că încă nu puteam merge, numai ce îl aud pe Părintele:

– Nu fi tristă, că o să vină o vreme când ai să vii fuga la mine.

Ş i într-adevăr, pentru rugăciunile Părintelui, piciorul meu s-a vindecat, iar eu am venit fuga la Părintele, fără cârje, şi căzând în genunchi în faţa lui, am dat slavă lui Dumnezeu pentru harul cu care l-a înzestrat pe iubitul nostru stareţ, Părintele Lavrentie.

Nu puteam să-l uităm nici pe Părintele

Eu şi prietena mea eram tinere şi îl vizitam des pe Părintele Lavrentie, ne povesteşte Măicuţa E.

Dintr-o dată, mie mi-au ieşit nişte bube pe tot corpul iar prietena mea a început să aibă probleme cu vederea. Ne-am dus repede la Părintele Lavrentie, iar el ne-a trimis în satul Sednev să ne spălăm în râu şi să citim Acatistul Maicii Domnului, lucru pe care noi l-am îndeplinit întocmai. Peste câteva zile ne-am însănătoşit şi i-am mulţumit cuviosului Părinte pentru sfintele sale rugăciuni.

Tot tinere fiind, voiam să ne distrăm, să dansăm şi să cântăm cântece lumeşti. Însă nu puteam să-l uităm nici pe Părintele.

Simţind că noi ne-am schimbat modul de vieţuire, Părintele l-a trimis pe preotul Mihail la noi în sat să vadă cu ce ne ocupăm noi, cum trăim şi cum ne rugăm. La despărţire, părintele Mihail ne-a spus să nu mai mergem la dans şi să venim să cântăm în corul bisericii. Noi ne-am simţit foarte prost, ne era ruşine şi ne era tare greu la inimă, eram tare nemulţumite, căci tare voiam ca să dansăm, să ne distrăm, dar nu voiam nici să ieşim din cuvântul Părintelui.

Eu am plâns toată noaptea, rugându-mă la Maica Domnului să-mi trimită o boală grea, să nu-mi mai ardă de dansuri. Pe urmă m-am dus la Părintele şi l-am rugat acelaşi lucru. El nu mi-a zis nimic, însă a clătinat din cap. În scurt timp m-am îmbolnăvit şi am început să vărs sânge. M-am dus la Părintele să-i cer binecuvântare pentru a mă interna în spital. El însă nu m-a binecuvântat, ci mi-a spus doar să mă adresez unui doctor ortodox binecredincios, ceea ce eu am şi făcut şi, în scurt timp, am început să mă vindec.

După acestea, eu mi-am schimbat radical modul de viaţă. Cu timpul, Dumnezeu m-a învrednicit şi am fost tunsă în monahism. Acum am 84 de ani şi mulţumită lui Dumnezeu o mai duc aşa, încet-încet. Toate acestea s-au împlinit pentru rugăciunile mult cinstitului nostru Părinte Lavrentie. Aşa ne-a rânduit nouă bunul Dumnezeu: eu am intrat în monahism, iar prietena mea s-a căsătorit.

Ce rău e că nu ştiţi să ascultaţi!

«Aveam doar 10 ani când sora mea mai mare m-a adus la P ărintele, ne povesteşte măicuţa A. Pe atunci ea cânta în corul bisericii. În timp ce toţi coriştii au urcat în strană, pe mine m-au lăsat jos, în pridvor. Văzându-mă Părintele că eram supărată, o trimite pe sora mea după mine, iar când am urcat sus în strană, Părintele m-a binecuvântat şi mi-a spus:

– O vedeţi? Ea va cânta şi va dirija un cor.

Au trecut 50 de ani de atunci şi totul s-a îndeplinit întocmai după cum a spus Părintele.

Eram copii când P ărintele Lavrentie, cu dragostea lui părintească, ne învăţa cântările bisericeşti. Era însă foarte exigent în ceea ce priveşte învăţarea notelor. Mereu ne spunea:

– Veţi fi împrăştiaţi peste tot: prin oraşe, prin sate, iar eu nu voi putea să fiu cu voi. Mulţi dintre voi vor deveni artişti la Moscova, de aceea învăţaţi bine notele. Toţi ceilalţi vor cânta după carte, dar voi veţi cânta cu binecuvântare şi pe voi vă va iubi lumea.

Şi uite aşa, cu sfintele rugăciuni ale Părintelui Lavrentie, toate s-au împlinit, iar noi suntem întâmpinaţi cu multă dragoste peste tot.

Numai că eu, ne povesteşte aceeaşi măicuţă, pentru felul meu zvăpăiat şi neascultător, am trecut printr-o grea încercare. Într-o dimineaţă, după slujbă, Părintele mi-a spus că pentru neatenţia mea voi avea de dus o cruce foarte grea.

Mie nu-mi putea trece prin cap că voi fi deportată în Siberia. Şi din cauza neascultării mele, Părintele n-a putut să mă ferească de această încercare. Mereu mă tot trimetea acasă. Eu însă nu voiam să merg, ci m-am hotărât să mai stau câteva zile, şi apoi voi vedea dacă mă pornesc spre casă, fapt pentru care în scurt timp am plătit scump. Am fost chemată de „Centru“12şi am fost întrebată de anumite lucruri. Când mam întors acasă am trecut pe la mănăstire, însă era foarte greu să ajung la Părintele. Reuşind în cele din urmă să-l întâlnesc, el m-a strâns la pieptul său şi cu glas dojenitor îmi tot repeta:

– De ce nu m-ai ascultat la timpul potrivit, de ce nu m-ai ascultat?

Deşi eu încă nu ştiam nimic despre ce mi se va întâmpla, el totuşi mi-a spus că voi fi deportată. Atunci am început să plâng, rugându-l să-mi spună ce să fac, iar el mi-a zis:

– Tu eşti slabă, dar de felul tău eşti foarte bună, să fii atentă: dacă îţi va propune vreun bărbat ceva, să nu te dai de bunăvoie. Să fii atentă căci îţi va propune multe, dar să nu cedezi sub nici o formă, căci dacă nu e de bună voie, Dumnezeu va judeca altfel. M-a binecuvântat şi cu lacrimi în ochi mi-a spus:

– Ce rău e că nu ştiţi să ascultaţi!

Peste trei zile am primit chemare să mă prezint la „Centru“. Eu însă deja ştiam pentru ce mă cheamă. Am fost urcată în tren şi trimisă la mare depărtare de casă. Munceam mult şi eram foarte conştiincioasă. În toate încercam să fiu corectă, dar n-am putut fugi de ochiul celui rău. La un moment dat, s-a legat de mine un bărbat, îmi propunea să ne căsătorim şi să plecăm din acel loc. Eu însă întotdeauna îmi aduceam aminte de învăţăturile Părintelui. Mai târziu, lucrurile s-au petrecut în aşa fel că eu fără voia mea am rămas însărcinată. Am născut un băiat şi abia la împlinirea termenului de opt ani de deportare m-am putut întoarce acasă. Stăteam seara şi mă rugam cu lacrimi în ochi, amintindu-mi de cuvintele Părintelui: „Vei fi măicuţă!“ şi mă tot gândeam: ce fel de măicuţă pot să fiu eu, dacă fiind soră de mănăstire am căzut atât de jos?

Cu mare ruşine am îndrăznit să calc pragul Părintelui, iar el, văzându-mă, mi-a zis:

– Bine că totul a fost fără voia ta. Este ceva neplăcut, dar bine că te-ai întors.

Părintele m-a dojenit, apoi mi-a propus să duc copilul acasă la părinţi, iar eu să rămân la mănăstire. Atunci am căzut în genunchi în faţa Părintelui şi am început să plâng în hohote. La care el mi-a zis:

– Tu, bogăţia mea, eu vreau ca Dumnezeu să te ierte! şi toate măicuţele plângeau şi strigau la cer: „Doamne, Dumnezeul nostru, iart-o după mare mila Ta!“

Am dus imediat copilul în sat, la părinţi, şi m-am întors la mănăstire. Prima dată am făcut ascultare la Părintele, iar mai târziu, el mi-a spus să mă duc la Vlădică şi să-i cer binecuvântare pentru a îmbrăca haina monahală. Pentru rugăciunile Părintelui Lavrentie, Vlădica m-a primit şi ascultând despre păcatul meu fără de voie, mi-a binecuvântat mătăniile şi hainele. După aceasta am rămas o perioadă în ascultare la Vlă- dică, dar tot timpul am ţinut legătura cu Părintele Lavrentie. În scurt timp am fost tunsă în monahism şi abia atunci am înţeles că toate acestea s-au împlinit pentru sfintele rugăciuni ale Părintelui Lavrentie. Pomeneşte-l Doamne, întru împărăţia Ta!»

12 Organizaţia de partid.

Totul va fi bine

O femeie avea un so ţ foarte rău, care mereu o bătea şi curvea. Ea venea şi se plângea Părintelui iar el o învăţa să nu-l părăsească ca să-i poată salva şi lui sufletul. Nu a trecut mult timp şi soţul i-a fost ridicat şi trimis în Siberia. Femeia a venit la Părintele să-i ceară binecuvântare pentru aşi vizita soţul, însă nu putea ajunge la Părintele căci în acea perioadă el nu primea pe nimeni. Atunci a început să se roage plângând în faţa icoanei Maicii Domnului. Încă nu şi-a terminat ea rugăciunea că a şi venit o măicuţă după ea, spunându-i că o aşteaptă Părintele. Femeia a intrat şi înainte ca ea să spună vreun cuvânt, Părintele i-a zis:

– Du-te şi spune-i bărbatului tău că toate i s-au întâmplat din cauza modului său de vieţuire necredincios. După terminarea termenului de pedeapsă se va întoarce şi totul va fi bine.

Femeia a f ăcut totul după cum i-a spus Părintele. A mers şi a vorbit cu soţul său, explicându-i cauza deportării sale, iar după ce a trecut termenul el s-a întors acasă şi şi-a schimbat viaţa în mod radical. Această familie până în ziua de astăzi îi mulţumeşte lui Dumnezeu.

Nu veţi mai îndura de foame

În perioada foametei am primit un pachet de la ni şte rude de la mare depărtare, ne povesteşte Sora I.. Când am desfăcut pachetul mi-am dat seama că era destinat Părintelui Lavrentie. Toţi o duceam greu şi sufeream mult de foame, iar în pachet era făină. Atunci mama a propus să luăm un pumn de făină şi să ne facem nişte găluşte. Foamea a biruit frica de păcat iar eu am căzut de acord şi am luat puţină făină pentru mâncare. Apoi, luând pachetul, l-am dus la Părintele Lavrentie. El a mulţumit şi a zis:

– F ăina e de departe, dar cei ce au trimis-o sunt foarte aproape de Împărăţia Cerurilor.

Eu eram foarte tulburată şi nu ştiam cum să-i spun Părintelui de păcatul meu tăinuit, iar el atunci mi-a zis:

– Eu ştiu că voi sunteţi oameni săraci. Nu te teme, nu veţi avea păcat, şi s-a învârtit în loc luând o pâine de pe masă. Uite, eu vă dau puţină pâine şi să fie aşa ca ea niciodată să nu se termine de pe masa voastră. Şi mi-a dat şi o bucată de săpun.

Atunci am căzut plângând la picioarele Părintelui, cerând iertare pentru fapta noastră necugetată, iar el mi-a zis:

– Eu de mult v-am iertat. De acum încolo nu veţi mai îndura de foame.

Şi uite aşa, până în ziua de astăzi, din mila Domnului, pentru rugăciunile Părintelui Lavrentie, noi o ducem bine.

Mi-aduc aminte, iarăşi, când m-am dus la Părintele să-i cer binecuvântare pentru a mă căsători, iar el mi-a spus:

– E mai bine să fii singură, dar dacă totuşi te hotărăşti să-ţi uneşti viaţa cu un bărbat, atunci ia aminte la următoare sfaturi şi să le urmezi întocmai:

- să nu trăiţi împreună în zilele de post, duminicile, în toate posturile de peste an şi în toate sărbătorile mici şi mari rânduite de biserică;

- să naşti atâţia copii câţi îţi va trimite Dumnezeu, şi pe toţi să-i creşti cu frică de Dumnezeu,

- să umbli curată la biserică, şi

- să te supui în toate bărbatului tău.

Dacă le poţi îndeplini pe toate acestea, eu te binecuvântez, dacă nu, atunci mai bine rămâi singură.

Atunci eu i-am spus:

– Părinte, rugaţi-vă pentru mine şi binecuvântaţi-mă să pot trăi singură.

Şi cu ajutorul rugăciunii Părintelui, Dumnezeu S-a milostivit de mine şi m-a învrednicii să trăiesc în curăţenie trupească şi sufletească.

X

Îngerul tău păzitor a pecetluit deja dorinţa ta

La un moment dat, tare mult voiam s ă-l vizitez pe Părintele Lavrentie şi să vorbesc cu el, povesteşte o altă maică, dar nu ştiam cum să ajung şi cum să fac să fiu primită. Am cunoscut o maică de la mănăstire care m-a ajutat să ajung la chilia Părintelui. Intrând, m-am pitit într-un colţ, căci frica căzuse peste mine şi nu îndrăzneam nici ochii să-i ridic. Văzându-mă, Părintele mă întrebă:

– Tu, ce dore şti?

– Iaca, doresc să vă întreb cum să trăiesc? am răspuns eu cu voce tremurată.

– Dar tu ai cap pe umeri?

Eu, ne ştiind ce să-i răspund, am tăcut. Părintele se apropie de masă şi luând o coală de hârtie, îmi spune:

– Vezi hârtia asta? Scrie pe ca: „Eu nu vreau să mă căsătoresc. Vreau să-I slujesc lui Dumnezeu“. Hai, apropie-te şi scrie.

M-am apropiat cu frică şi am scris ce mi-a spus Părintele, iar el, zâmbind şi mângâindu-mă cu dragoste pe creştet, îmi spune:

– Vezi că îngerul tău păzitor a pecetluit deja dorinţa ta?

Într-adevăr, peste câţiva ani eu am fost tunsă în monahism.

Vino altă dată!

Odat ă, ne povesteşte o altă soră, am venit la Părintele Lavrentie să mă spovedesc, m-am aşezat în genunchi, dar Părintele nu m-a acoperit cu epitrahilul şi nu m-a lăsat să sărut Sfânta Cruce. Stând un pic, îmi spune:

– Vino altă dată!

Eu am început s ă plâng şi m-am retras; abia după aceea am simţit că sunt în perioada firească a femeilor (ciclu) şi m-am minunat că Părintele a prevăzut şi aceasta, deşi eu nu simţisem; astfel m-a ferit ca să nu păcătuiesc. Am rămas uimită de harul înainte-vederii al Părintelui.

Mai bine să mai aştepţi

Mi-am trimis fiica la P ărintele Lavrentie să ceară binecuvântare pentru a se angaja ca administrator la un depozit de alimente din cadrul armatei, unde credeam noi că va fi foarte bine pentru ea, ne povesteşte o altă dreptcredincioasă. Părintele a primito cu drag, a ascultat-o şi i-a spus:

– Acolo e bine într-adevăr să lucrezi, dar nu vei sta mult, mai bine să mai aştepţi.

Ea, neîn ţelegând ce a vrut să spună Părintele prin „nu vei sta mult“, a plecat şi sa angajat. La scurt timp după angajare a avut loc un mic incident, adică au putrezit nişte containere cu cartofi. Şefii ei au făcut în aşa fel încât toată vina să cadă asupra ei. La judecată i-au spus că poate primi pedeapsa capitală. Fata era disperată şi spunea că se va sinucide. Cu greu am convins-o să meargă cu mine la biserica din sat, unde preotul i-a citit Acatistul Maicii Domnului, şi s-a mai liniştit. La Părintele Lavrentie nu îndrăzneam să merg căci îmi dădeam seama că nu i-am ascultat sfatul. Zi şi noapte mă rugam la Maica Domnului să ne ierte pentru neascultare. Când am mers din nou la judecată, pedeapsa capitală a fost schimbată cu o amendă foarte mare şi concedierea fiicei mele.

Dup ă aceasta ne-am dus la Părintele Lavrentie, care ne-a zis cu glas dojenitor:

– Ce să mă fac eu cu voi, dacă nu aveţi răbdare să mă ascultaţi până la capăt? Trebuia să mergeţi după binecuvântare. Ei, dar acuma, după ce aţi primit lecţia, mergeţi cu Dumnezeu!

Apoi fiica mea s-a angajat la fabrica de bomboane, unde a putut să lucreze în linişte şi pace.

X

Când am venit prima dată să mă spovedesc la Părintele Lavrentie, el m-a numit soră de mănăstire, la care eu i-am răspuns că sunt văduvă şi că sunt mireancă. După ce m-am spovedit, în timp ce îmi citea rugăciunea pentru dezlegarea păcatelor m-a numit din nou soră de mănăstire. Eu n-am ştiut ce să-i răspund atunci; dar am întrebat o măicuţă, care m-a învăţat să-i cer Părintelui mătănii şi haine monahale. Aşa am şi făcut, însă Părintele mi-a spus:

– Nu, înc ă nu, ci mai încolo vei avea şi o rasă. Citeşte Acatistul Domnului nostru Iisus Hristos.

A trecut mult timp de atunci, însă, pentru rugăciunile Părintelui Lavrentie, eu într-adevăr am fost tunsă în monahism. A rânduit Dumnezeu ca să ajungă la mine o carte de rugăciuni în limba slavă. Eu, neştiind să citesc, m-am dus la Părintele şi i-am spus:

– Eu nu ştiu să citesc, dar fiica mea, deşi ştie să citească, nu pricepe scrierea aceasta, aşa că vă rog să primiţi Sfinţia Voastră această carte.

Părintele însă mi-a spus că fiica mea va citi imediat această carte şi a început el să citească Troparul Sfintei Treimi, după care îmi dădu cartea spunându-mi:

– Va citi, şi încă cum va citi!

M-am întors acasă, i-am dat cartea fetei şi i-am spus ce mi-a spus Părintele. Ea a luat cartea şi într-adevăr la scurt timp a prins o dragoste mare faţă de cărţile bisericeşti şi până în ziua de astăzi, cu mila lui Dumnezeu, pentru rugăciunile Părintelui Lavrentie, ea citeşte la biserică.

Stau sufletele în focurile iadului precum peştişorii puşi la saramură în butoaie

P ărintele tot timpul ne repeta că sufletele merg în iad aşa cum merg oamenii duminica de la biserică la chefuri, iar în rai precum oamenii merg la biserică în zilele de lucru. Spunând aceste lucruri, Părintele plângea amarnic, gândindu-se la sufletele ce se pierd:

– Vai, cât de mul ţi sunt în focurile iadului, şi toţi stau precum peştişorii puşi la saramură în butoaie.

Măicuţele încercau să-l liniştească, dar el le zicea printre lacrimi:

– Voi nu-i puteţi vedea, căci dacă i-aţi vedea, vi s-ar rupe sufletul de durere.

Ca ciupercile după ploaie

A ap ărut prin locurile noastre o „prezicătoare” şi toată lumea mergea la ea, ne povesteşte I.M.. M-am dus şi eu dar când m-am apropiat, ea a început să bolborosească ceva sub nas. Spunându-i Părintelui de cele întâmplate, el mi-a zis:

– „Nici s ă nu pomeniţi despre ea în chilia mea! Trebuie să fiţi foarte atenţi, că uite, va veni aşa un timp când prezicătorii de acest fel se vor înmulţi ca ciupercile după ploaie. Să vă păziţi de ei. Citeşte rugăciunea lui Iisus, dar nu uita nici pe Maica Domnului“.

Totul este pentru scurt timp

Într-o zi maica iconom ă a adus nişte pui de meri şi a cerut Părintelui Lavrentie binecuvântare ca să-i sădească, iar el i-a răspuns:

– „Nu-i sădi aici, căci noi nu vom mânca roadele lor, doar copiii vor avea ce rupe. Nu trebuie să-i sădiţi“. La care măicuţa iconomă a spus:

– „Atunci Părinte, dacă o luăm aşa, nu mai reparăm nici biserica, nici chiliile“.

– „Nu, a contrazis-o Părintele, noi ne-am asumat răspunderea de a duce la bun sfârşit reparaţiile, aşa că va trebui să facem reparaţiile, iar în chilie nu ne trebuiesc bogăţii, ci ne trebuiesc doar două rânduri de haine, din care una să fie de lucru, iar una de sărbătoare. Totul să fie cât mai simplu, căci totul este pentru scurt timp. Şi să nu uitaţi de rugăciunea lui Iisus“.

Dar ea are soţ

M ăicuţa A. a adus la Părintele Lavrentie o femeie din sat care în taină voia să îmbrace haina monahală.

– Ea este atât de credincioasă, Părinte, şi iubeşte să se roage, încerca măicuţa A. să-l convingă pe Părintele.

– Dar ea are soţ, îi răspunde Părintele.

– Da, dar el este închis pentru 10 ani şi nu se va mai întoarce degrabă, a răspuns măicuţa.

– Are să se întoarcă şi va trăi cu ea. Nu-i trebuie nici o haină monahală, las-o să se roage aşa în continuare.

Fiind nemulţumită de răspunsul primit, măicuţa A. a dus-o pe acea femeie la un alt părinte. Şi acela i-ar fi dat binecuvântare să îmbrace haina monahală. Au trecut anii şi bărbatul acelei femei s-a întors, iar ea a fost de acord să trăiască cu el, lăsând astfel haina monahală, în acest fel s-a împlinit proorocia Părintelui.

De mult te aştept eu pe tine

Când aveam eu 15 ani, ne povesteşte Măicuţa P., mă aflam la mănăstirea din Kamianca unde una dintre surorile ce se afla în ascultare a vrut să lase mănăstirea. Sufletul ei o trăgea în lume, voind să se întoarcă la familia sa. S-a dus să se plângă stareţului Maxim, care era prieten bun cu Griţa, la care el i-a spus ei:

– Nimeni nu te va putea ajuta pe tine decât „guvernatorul Cernigovului“, a şa l-a numit el pe Părintele Lavrentie.

Dar sora nu voia să meargă la Părintele şi măicuţele au fost nevoite aproape cu de-a sila să o ducă la Cernigov. Ajunsă acolo, ea tot se încăpăţâna să nu meargă la Părintele. Dar Părintele, ieşindu-le în întâmpinare, le-a spus:

– „Ia te uită cine a venit la noi! De mult te aştept eu pe tine. Uite, dacă cineva mi-ar fi dat 100 de ruble, nu m-aş fi bucurat atât de mult, cât m-am bucurat de vederea voastră”.

Şi tot chipul lui s-a acoperit de o lumină radioasă. Spre mirarea tuturor, sora cu pricina a început să zâmbească. A spovedit-o, a binecuvântat-o, strângând-o la pieptul său plin de înţelepciune şi de dragoste, iar ea a început să plângă cu lacrimi de bucurie şi de pocăinţă.

Uite aşa a fost salvat sufletul ei de la focul cel veşnic. Apoi s-a mutat la mănăstirea din Cernigov unde şi-a dus traiul în pace şi rugăciune.

Calea cea „îngustă şi pietroasă“

M-au trimis în Donbass, iar eu am venit la P ărintele după binecuvântare, ne povesteşte altă măicuţă. Părintele mă binecuvântă şi îmi spuse:

– „Du-te, vei călători tu de colo-colo, dar apoi tot la noi te vei întoarce“.

Aceste cuvinte s-au îndeplinit întocmai.

Când Părintele s-a stins din viaţă şi a trecut la cele veşnice eu nu mă aflam în Cernigov. Am vărsat multe lacrimi amare că nu l-am putut petrece pe ultimul drum şi nam reuşit să-l întreb nimic despre viaţa mea. După câteva nopţi petrecute în rugăciune mi s-a arătat Părintele în vis. Visam că merg la Părintele Lavrentie după binecuvântare şi duceam şi puţine merinde. Tot mergând aşa, am nimerit într-o grădină de o frumuseţe rară, totul fiind învăluit de o cântare divină. La un moment dat, văd în faţa mea o căsuţă şi am înţeles că aceasta era căsuţa Părintelui. Apropiindu-mă, l-am văzut înăuntru, iar el m-a binecuvântat şi apoi mi-a pus amândouă mâinile pe cap în semnul Sfintei Cruci şi m-a tras la pieptul său. Eu m-am gândit că m-a strâns atât de tare pentru că eram atât de păcătoasă. Apoi am ieşit împreună din chilie şi am văzut în faţa casei două drumuri: un drum lat şi drept, iar altul îngust şi pietros. Eu am vrut să-l conduc pe drumul cel mare şi lat, dar Părintele m-a întors la dreapta, pe drumul cel îngust şi pietros, spunându-mi: „De acum încolo să mergi doar pe drumul acesta: aceasta este binecuvântarea ta!“ după care eu m-am trezit.

Cu mila bunului Dumnezeu aşa s-au rânduit lucrurile că îl am ca duhovnic pe unul din ucenicii Părintelui Lavrentie, pe Părintele Nichifor, care mi-a arătat calea cea „dreaptă şi lată“ care duce la iad şi calea cea „îngustă şi pietroasă“ care duce la rai. Acum eu mă rog bunului Dumnezeu şi Maicii Domnului să mă învrednicească să merg pe acest drum îngust şi pietros până la capăt.

Înţeleptul „bunicuţ“

O evreic ă ne povesteşte că înainte de a începe războiul, trei fetiţe de evrei au hotărât să-l viziteze pe „bunicuţul“ (Părintele Lavrentie) care pe toate le ştia şi putea să- ţi spună şi ce vei face tu în viitor. Au luat fiecare merinde de acasă, (daruri pentru Părintele). Două din ele au luat câte un borcan de miere de albine şi un colăcel cu mac, iar cealaltă fată a luat mere. Mergând pe drum, cea care avea mere a considerat că sunt prea multe pentru un singur om, că-i duce Părintelui un dar prea mare, şi a început să mănânce din ele, servindu-le şi pe celelalte două, dar acestea au refuzat.

În acea perioad ă era foarte greu de ajuns la Părintele. Lucrurile s-au petrecut în aşa fel că Părintele le-a ieşit în cale. Le-a cuprins la piept pe primele două şi binecuvântându-le le-a spus:

– Ce fetite cumin ţi sunteţi voi! Bine că aţi venit să-l vizitaţi pe bunicuţul. Pentru inima voastră bună şi curată, Dumnezeu vă va milui, dar veţi trece printr-o grea încercare; iar celei de-a treia i-a spus cu părere de rău:

– Iar tu vei cădea şi nu te vei mai întoarce.

Ş i ele au plecat. Primele două erau bucuroase şi au păstrat până în ziua de azi o amintire luminoasă despre acea zi în care l-au întâlnit pe înţeleptul „bunicuţ“, iar cea de-a treia (fiind mai învârtoşată) nu a simţit nimic.

La scurt timp dup ă această întâlnire cu „bunicuţul“ a început războiul, toată lumea se evacua. În timpul când convoiul era în drum spre oraş au început bombardamentele în care au murit mulţi oameni. Cele trei fete, care îl vizitaseră pe bunicuţul, s-au adăpostit într-o casă, dar fiind bombardată, au fost acoperite de pământ şi ziduri. Primele două fete, care primiseră binecuvântare de la Părintele, au fost scoase de sub dărâmături cu mare greutate, cea de-a treia însă n-a mai putut fi salvată.

Când P ărintele Lavrentie s-a dus la cele veşnice, una din cele două fete salvate de sub dărâmături, care acum era deja femeie, a spus către colega ei de serviciu:

– Ce jale este acum peste tot Cernigovul pentru că a pierdut un aşa om deosebit cum a fost Părintele Lavrentie!

Şi i-a povestit despre acel eveniment din adolescenţa sa care a impresionat-o atât încât s-a botezat la Biserica Ortodoxă, apoi s-a căsătorit cu un rus, şi cu frică păzeşte toată rânduiala Bisericii.

La ea rugăciunea lui Iisus curge necontenit

Povestirea unei surori care a locuit într-o chilie cu m ăicuţa egumenă la mănăstirea Domnitsk:

Locuiam în sat, dar sufletul meu tânjea după viaţa mănăstirească. Ducându-mă la măicuţa egumenă de la mănăstirea Domnitsk, ea a fost de acord să mă primească, dar m-a trimis la Cernigov la Părintele Lavrentie pentru binecuvântare. Părintele m-a ascultat cu atenţie şi mi-a spus:

– „Nu, rămâi acasă. Ce-i mănăstirea? Noi ne-am adunat aici ca să ne rugăm, dar pentru un timp tu să trăieşti acasă... „Unde sunt doi sau trei adunaţi în numele Meu, acolo sunt şi Eu în mijlocul lor“.

– Dar eu sunt lumească, i-am zis Părintelui, la care el a răspuns:

– „Când se va întoarce bărbatul tău de pe front să-i ceri voie să vii la mănăstire, iar dacă el te va lăsa, măicuţa egumenă te va primi cu drag“.

Eu am urmat întocmai sfatul Cuviosului Părinte. Într-adevăr, când soţul meu s-a întors de la război şi eu i-am cerut voie să mă lase să merg la mănăstire, el nu s-a împotrivit, ci mi-a dat în scris că mă lasă iar el a plecat departe de aceste locuri. Atunci eu am mers la maica egumenă care m-a primit cu toată dragostea şi toate s-au împlinit după cuvântul Părintelui Lavrentie.

În discuţiile sale cu maica egumenă de la mănăstirea Domnitsk, Părintele Lavrentie spunea:

– „Veţi ajunge să locuiţi în mănăstirea Sfânta Treime, iar apoi şi această mănăstire va fi închisă «pentru reparaţii». Să nu uitaţi ce vă spun eu acum, şi se adresă măicuţelor şi surorilor de mănăstire, noi atunci nu vom fi printre voi, dar voi să nu vă întoarceţi în sate. Rămâneţi cât mai multe prin oraşe. În sat Sfânta Liturghie este o dată pe săptămână, sau chiar şi mai rar şi este şi foarte mult de lucru, iar voi n-o să aveţi timp de rugăciune. Să ţineţi minte ceea ce vă spun“.

Aşa s-a şi întâmplat, noi am stat 10 ani ta mănăstirea Domnitsk. apoi ne-am mutat la mănăstirea Sfânta Treime, de unde la scurt timp am fost nevoite să plecăm. Eu mă gândeam să merg la părinţi, îşi aminteşte o soră ce locuia într-o chilie cu măicuţa egumenă, dar mi-am amintit de cuvintele Părintelui Lavrentie şi încercam să le încurajez pe cât mai multe surori să rămână în oraş. Însă multe s-au mutat în sate, apoi când ne-am întâlnit spuneau cât de rău le pare, căci s-au delăsat de rugăciunea lui Iisus.

Părintele Lavrentie purta un profund respect pentru măicuţa egumenă de la Domnitsk. Spunea măicuţelor că au ce învăţa de la ea, căci la ea rugăciunea lui Iisus curge necontenit: „Ea îşi bea ceaiul, iar rugăciunea nu se stinge în inima ei“ („Ea bea ceaiul şi rugăciunea bate în inima ei“). Şi le îndemna să înveţe de la ea, să o întrebe despre toate căci n-au s-o aibă tot timpul printre ele. Ea pătimeşte (de boală) dar rugă- ciunea ei este puternică.

– „Eu nu voi fi tot timpul lângă voi, spunea stareţul, iar dacă veţi fi în strâmtorare, cereţi-i sfatul. Ea a luptat cu puterile întunericului, şi smerindu-se cu darul lui Dumnezeu a ieşit învingătoare iar rugăciunile ei sunt bine primite înaintea Mântuitorului“.

Sora ce stătea în chilia măicuţei egumene Arhilaia o întreba pe aceasta cum poate să îndure şi să înfrunte toate ispitele (diferitele întristări şi năpaste pe care duş- manul i le aduce prin somn), mai ales că este legată de pat. Iar măicuţa îi răspundea că aceste necazuri nici nu o ating, căci la ea rugăciunea lui Iisus curge neîncetat. Doar uneori o înţeapă inima, dar ea ştie că aceasta e tainica rugăciune ce cu mila lui Dumnezeu îi curge prin inimă.

Părintele era foarte nemulţumit de cei care scurtau slujbele

P ărintele interzicea foarte sever tuturor călugărilor, diaconilor şi preoţilor să-şi tundă părul şi bărbile, zicând că mare e ruşinea pentru arhierei să fie tunşi şi bărbieriţi, încă spunea despre slujitorii bisericii: „Sunt Apostoli, şi sunt şi Iude, doar feţele şi leau schimbat, iar vremurile şi vicleniile sunt aceleaşi“.

Era foarte râvnitor P ărintele, un mare propovăduitor al Credinţei Ortodoxe, şi un mare apărător al Bisericii şi al rânduielilor ei.

Părintele Lavrentie se supăra foarte tare pe cei ce binecuvântau vreo schimbare în rânduiala bisericească: în cărţi, slujbe de priveghere, botezuri, Sfinte Liturghii sau slujbe de înmormântare. De asemenea era foarte nemulţumit de cei care scurtau slujbele duhovniceşti (chiar şi pe Vlădica).

Părintele spunea că a fost mult mai greu ca acestea să fie scrise decât să fie citite şi cântate. Era foarte nemulţumit că nu se citea Psaltirea, dar strigau „Slavă!“ fără frică de Dumnezeu, iar la Sfânta Liturghie întrerupeau rugăciunea ce se citeşte înaintea Sfintei Împărtăşanii deschizând porţile împărăteşti iar cel ce citea neterminând rugăciunea spunea „Amin!“, iar preotul spunea „Cu frică de Dumnezeu...“

– Este oare aici frică de Dumnezeu? Aici este neglijenţă, aici nu numai că nu se respectă legea ci este vorba de superficialitate şi înfruntare a bunului Dumnezeu. Asemenea slujitori ai Bisericii nici ei nu se salvează şi nici pe alţii nu-i lasă să se mântuiască. Şi mai spunea Părintele, că în locul acestor preoţi nedemni şi cârtitori ai rânduielilor bisericeşti, slujesc Îngerii, împreună slujitori cu ei, şi completează ceea ce ei (preoţii) nu îndeplinesc.

Arhiereii şi slujitorii Bisericii, cărora le place să scurteze rânduiala bisericească, vor merge în focul cel veşnic, iar acei credincioşi ce au stat la aceste slujbe se vor mântui doar prin rugăciune, post şi milostenie.

Din cauza acestor slujitori, poporul nu vine la Sfânta Biserică. Amar, amar şi jale pentru aceşti cârtitori, căci focul cel veşnic şi întunericul fără de sfârşit îi aşteaptă.

Schiarhimandritul Antonii Ieroschimonah Teodosii Preot Alexii

Un aşa Vlădică mai mult de doi ani şi jumătate nu va petrece aici

P ărintele Lavrentie iubea foarte mult punctualitatea şi corectitudinea rânduielilor bisericeşti, minuţiozitatea în slujba bisericească. Numai că Vlădica Boris voia să schimbe această rânduială şi umbla să modifice regulile. În loc de slujba simplă voia să pună polilee, iar în loc de polilee voia priveghere şi de fiecare dată schimba câte ceva. Când au ajuns acestea la urechile Părintelui Lavrentie, ci s-a mâhnit tare şi a exclamat:

– „Pentru ce au mai fost scrise atunci Pravilele şi toate cărţile. Aşa ceva nu este bine! Un aşa Vlădică mai mult de doi ani şi jumătate nu va petrece aici“, ceea ce s-a şi îndeplinit la termenul spus de Părinte.

P ărintele era foarte supărat când nu se citeau catisme din Psaltire şi spunea:

– „Mai bine n-ar lumina soarele pe cer^13, decât să încetăm citirea la Psaltire“. La o slujbă, un părinte, (părintele F.), a dat binecuvântare să se scurteze

rugăciunea de la înmormântare. Când l-au întrebat pe Părintele Lavrentie ce să facă, el le-a spus:

– „Dacă nu le este frică de judecata lui Dumnezeu şi îşi asumă toată responsabilitatea pentru ceea ce fac, atunci lasă-i să o scurteze.“

Auzind cele spuse de Părintele Lavrentie, părintele F s-a înfricoşat şi şi-a retras binecuvântarea.

Părintele spunea adeseori că vor veni timpurile când slujitorii bisericilor vor începe să schimbe şi să scurteze slujbele, la început Psaltirea, apoi ceasurile. Dumnezeu nu va îndura acestea şi aşa are să-i mai trântească cu viteza cu care zboară sunetul clopotului spre cer. De spaimă, mulţi vor chema numele Domnului şi după credinţa lor unii se vor salva în al unsprezecelea ceas.

X

Din mila lui Dumnezeu s-a deschis o nouă mănăstire unde era protoiereu părintele D., căruia nu-i plăceau deloc surorile. Nimic din ceea ce făceau ele nu-i convenea lui. Tot timpul umbla supărat şi ţâfnos. Atunci surorile s-au plâns Părintelui Lavrentie, iar acesta, ascultându-le cu atenţie, le-a spus:

– „Dac ă cel ce se enervează prea mult, părintele D., nu va pleca de la voi, atunci la scurt timp va muri“ şi le-a rugat să-i transmită şi părintelui D. vorbele sale.

Acesta însă n-a vrut să asculte de sfatul Părintelui Lavrentie. Nu a trecut însă nici un an, părintele D. a murit şi toţi s-au convins de proorocirea Părintelui Lavrentie.

Pentru o aşa neglijenţă, o mare pedeapsă!

Protoiereul Alexandru Kraskovskii oficia slujba de priveghere în cinstea icoanei făcătoare de minuni a Maicii Domnului de la Cazani, ce se află acuma la mănăstirea Sfânta Treime. Părintele Lavrentie era sus în strană. Au început să se cânte stilurile de la litie. Erau pregătite pâinea, grâul, vinul şi untuldelemn, dar părintele Alexandru n-a permis să fie scoase în mijloc şi nici el n-a ieşit la litie. Corul sub conducerea Părintelui Lavrentie a cântat toate stihirile de litie, apoi au început stihirile de la strană şi în continuare toate după rânduială. În timpul citirii primului ceas, Părintele Lavrentie s-a apropiat de părintele Alexandru şi l-a întrebat liniştit:

13 Mai bine să înceteze soarele să-şi verse lumina decât să nu se mai citească catisme! exclama stareţul mânios.

– Părinte, de ce n-aţi ieşit să săvârşiţi litia în cinstea Împărătesei cereşti?

R ăspunsul însă n-a urmat. Părintele Lavrentie, îndepărtându-se de el, a spus încet:

– Pentru o aşa neglijenţă vei primi o mare pedeapsă de la Dumnezeu şi vei fi prigonit. Acest lucru mi l-a mărturisit protoiereul Alexandru personal.

Dacă se grăbeşte, mai bine să nu slujească

A fost la P ărintele Lavrentie cântăreţul de la Lavra Pecerska, ieromonahul Teodosii (după ce a primit sehima egumenul Antonii). Părintele a dat indicaţii foarte severe în ceea ce priveşte respectarea rânduielii în Lavră (Statutului bisericesc al Lavrei), iar în cazul în care arhiereul va îndrăzni să scurteze slujba, să i se răspundă (prin neascultare) că, dacă se grăbeşte şi nu are timp pentru slujbă, atunci mai bine să nu slujească. Căci nu are unde să se grăbească, aşa că, lasă-l să slujească toată slujba.

– V ă vor ruga, înainte de venirea arhiereului, să citiţi ceasul trei şi peste al şaselea să săriţi. Să nu acceptaţi! Căci nu iubeşte Dumnezeu rânduielile pe care le ia omul de unul singur.

A şa s-a şi întâmplat. Venise un arhiereu şi părintele Teodosii a primit instrucţiuni de la însoţitorii lui să citească doar ceasul al treilea, iar peste ceasul al şaselea să treacă, să se renunţe la pomenirea morţilor, să se citească cât mai puţine versete şi în general să se facă totul cât se poate de repede.

P ărintele Teodosie însă a intrat în Sfântul Altar şi a întrebat:

– De ce trebuie scurtată slujba şi de ce să mă grăbesc?

Iar cel ce îi însoţea pe arhiereu i-a răspuns cu răutate:

– Vlădica se grăbeşte să plece, căci are multe probleme de rezolvat. Dar chiar în acel moment părintele Teodosie îl vede pe Părintele Lavrentie în

altar care cu voce tare îi spune:

– Lasă-l să plece!

În afară de părintele Teodosie nu l-a mai văzut nimeni pe Părintele Lavrentie,

dar acea voce poruncitoare au auzit-o mul ţi. Părintele Teodosie, la toate rugăminţile de a scurta, a spus că va face totul după rânduiala Bisericii. Atunci l-au rugat să citească ceasurile până la venirea arhiereului, dar el a răspuns:

– La începuturi şi din vremuri de demult aşa ceva nu a fost şi nici în rânduiala arhierească nu este scris nicăieri că trebuiesc sărite ceasurile. Nu trebuiesc introduse cele noi în slujbele Domnului şi în Legea Domnească. După o mică pauză, a adăugat zicând tare:

– Dacă Vlădica se grăbeşte, mai bine să plece şi să nu slujească.

Vlădica a slujit şi a fost respectată întocmai toată rânduiala Bisericii.

Schiegumen Antonii.

X

Mult iubitorul P ărinte Lavrentie ne spunea nouă că va apare o mică libertate. Se vor deschide bisericile şi mănăstirile şi vor fi reparate şi toate învăţăturile cele mincinoase (false) vor ieşi la suprafaţă cu dracii şi cei strâmb credincioşi (catolicii, uniaţii, ucrainenii autocefali şi mulţi alţii) şi tulburare mare va fi în Ucraina, căci mulţi se vor opune unităţii Bisericii Ortodoxe Ruse. Această organizaţie eretică va fi condusă de puteri necurate, de aceea le vor lua ortodocşilor bisericile şi pe cei dreptcredincioşi îi vor prigoni. Atunci Mitropolitul Kievului, (nevrednic de acest nume), împreună cu arhiereii şi protoiereii vor cârti grav împotriva Bisericii Ruse. Toată lumea se va mira de fărădelegile lui şi mult se va înfricoşa. El singur îşi va semna sentinţa la moartea veşnică şi se va pierde ca şi Iuda.

Dar toate aceste ispite şi sminteli ale diavolului vor dispărea, căci Rusia are adevăraţi rugători şi va fi din nou o Biserică Ortodoxă Unică Rusă.

Protoiereii Alexandru Kracovski Schiarhimandrit Antonii Ieroschimonah Teodosii

Nu va arde în foc şi nu se va îneca în apă!

Odat ă, în timpul războiului, măicuţa M. veni la Părintele ca să ceară binecuvântare pentru a-i face procesiune de înmormântare surorii ei, ce locuia într-un sat distrus de nemţi, şi despre care credea că murise în bombardament, la care Părintele a întrebat-o:

– Ea te ajuta pe tine cu ceva?

– Da, Părinte, întotdeauna mi-aducea lapte şi pâine.

– Atunci nu va arde în foc şi nu se va îneca în apă! Măicuţa insista însă în continuare pentru binecuvântare ca să-i facă slujbă de înmormântare.

– Du-te cu Dumnezeu, ţi-am spus, şi lasă-mă să-mi văd de ale mele, îi spuse Părintele şi s-a apucat de treabă.

M ăicuţa n-a crezut cuvintelor Părintelui şi s-a dus la un alt preot care i-a dat binecuvântare pentru înmormântare. Ea a făcut tot ce era de făcut pentru înmormântare, dar mare i-a fost mirarea când a doua zi după înmormântare o vede pe sora sa că vine la dânsa vie şi nevătămată, aducându-i pâine şi lapte. Părintele Lavrentie s-a supărat foarte tare când a aflat de neascultarea măicuţei, spunând:

– Pentru ce mai veniţi la mine să întrebaţi dacă până la urmă faceţi tot cum vă duce capul,

dacă faceţi tot ce vreţi voi?

*

O femeie a venit la P ărintele Lavrentie pentru a cere binecuvântare să meargă în oraş. Părintele nu a binecuvântat-o. Ea neascultând s-a pornit spre oraş. Pe drum însă a avut loc un accident, o mare nenorocire, şi ea a fost la un pas de moarte. Întorcându-se la Părintele, îi ceru iertare printre lacrimi şi îi spuse ceea ce s-a petrecut. La care Părintele îi răspunde:

– Asta-i pentru neascultarea ta.

De ce-ai mai venit după binecuvântare dacă tot faci după capul tău?

Să ascundeţi şi să nu spuneţi numele voastre de măicuţe

Când au închis m ănăstirea Frolovsk, două măicuţe Antonia şi Teodosia veniră, pe ascuns, la Cernigov să-l întrebe pe Părintele Lavrentie unde să trăiască şi ce să facă în continuare (era în timpul prigoanei). Ele vărsau lacrimi amare şi spuneau că sunt vânate şi că tare le e frică că vor fi arestate. Părintele a ridicat mâinile la cer şi s-a rugat, apoi le-a spus:

– Duce ţi-vă şi bucuraţi-vă în numele lui Dumnezeu. Mergeţi să cântaţi şi să citiţi în biserică, dar să ascundeţi şi să nu spuneţi numele voastre de măicuţe. Când vă întreabă cineva cum vă cheamă să spuneţi numele vostru de mirence, astfel vă veţi salva şi vă veţi încheia viaţa voastră pământească la mănăstirea Frolovsk.

De multe ori au fost întrebate de c ătre activişti dacă nu le cunosc pe măicuţele Antonia şi Teodosia şi de fiecare dală ele răspundeau că nu. Măicuţa Antonia a condus corul, citea Pravila şi instruia mult tineret spre credinţa ortodoxă. Pentru aceasta de multe ori era vizitată de şefi. Însă ea tot timpul spunea că o cheamă Pelaghia şi că nu cunoaşte pe nimeni cu numele Antonia şi Teodosia. După ce s-au deschis mănăstirile, ele s-au întors şi şi-au încheiat drumul lor trecând la cele veşnice la mănăstirea Frolovsk.

Nu toţi se vor salva în mănăstire şi nu toţi vor muri din lume

O alt ă fată din sat venise la Părintele Lavrentie pentru binecuvântare să intre în mănăstire. Părintele îi spune însă că ea trebuie să aibă grijă de maică-sa. Ea încerca însă să-l convingă pe Părintele că are un frate care se va îngriji el de mama lor.

– Nu, tu du-te şi roagă-te acasă şi să ai grijă de mama ta. Şi nu uita ca rugăciunea lui Iisus să fie cu tine pretutindeni.

La scurt timp a început războiul şi fratele său nu s-a mai întors de pe front, iar ea a trebuit să rămână lângă mama ei.

X

O altă fată a venit la Părintele să ia binecuvântare să intre în mănăstire, iar

Părintele i-a spus:

– Nu. Calea ta este să trăieşti în lume şi să creşti copii. Nu toţi se vor salva în

mănăstire şi nu toţi vor muri din lume. Să trăieşti cinstit şi cu frica lui Dumnezeu, să

te rogi la Maica Domnului şi te va ajuta să te mântuieşti.

Toate s-au îndeplinit întocmai. Ea s-a căsătorit şi a avut un soţ bun, dar a rămas

văduvă de tânără. De atunci ea neîncetat se roagă la bunul Dumnezeu şi Maica

Domnului să o învrednicească să trăiască binecuvântat, în curăţenie şi pace.

X

Multe tinere veneau la Părintele Lavrentie să ia binecuvântare pentru a intra ca maici în mănăstire, întrucât prietenele ei primiseră această binecuvântare, veni şi o tânără şi se apropie de Părintele, dar nici n-a început să spună ceva, că Părintele i-a zis:

– Nu, tu vei merge în lume şi te vei căsători.

Ea a început s ă plângă şi să-l roage pe Părintele să o binecuvânteze ca să intre şi ea în mănăstire. La care Părintele cu dragoste în glas îi spuse:

– Dacă vom merge toţi în mănăstire, atunci cine va mai naşte preoţi şi arhierei?

Proorocia Părintelui s-a îndeplinit întocmai, căci băiatul pe care l-a născut ea a devenit protoiereu.

X

O altă tânără dreptcredincioasă ne povesteşte următoarele:

– Cu soţul meu am avut neplăceri pentru că nu voiam să trăiesc cu el în zilele de

s ărbători şi posturi. El era nemulţumit şi mă certa iar eu nu mai ştiam ce să fac. Aşa că plângeam şi mă rugam. L-am visat pe Părintele Lavrentie care a spus: „Du-te la părintele Nichifor şi toate lucrurile se vor îndrepta“.

Ş i aşa s-a şi petrecut. Am fost la părintele Nichifor şi i-am spus tot necazul apoi Părintele s-a rugat iar la sfârşit mi-a dat o plăcintă pe care a mâncat-o soţul meu şi toate lucrurile s-au îndreptat. Soţul meu a început să mă înţeleagă.

X Pentru iubirea sa puternică faţă de oameni şi smerenia sa, bunul Dumnezeu l-a învrednicit pe Părintele cu darul rugăciunii inimii, al înainte-vederii şi cu darul vindecării de boli sufleteşti şi trupeşti.

P ărintele tare plângea când păcătosul care se spovedea la dânsul descoperea păcate de moarte. Amare lacrimi vărsa când mama care se spovedea mărturisea marele păcat al uciderii de prunci (avortul). El spunea că:

– Mama ce a s ăvârşit acest păcat trebuie să verse multe lacrimi îndurerate şi să se roage zi şi noapte, căci greu este păcatul acesta. Să vă ferească Dumnezeu de el! Mai spunea că trebuie să ne fie frică de acest păcat ca de foc.

Nu te teme!

În timpul r ăzboiului am fost recomandată pentru deportare astfel că nemţii ne adunau în punctul de concentrare apoi cu trenul ne trimiteau în lagărele din Germania. Părinţii mei au rămas departe în sat iar eu stăteam în punctul de concentrare şi mă rugam la Maica Domnului ca pentru rugăciunile Părintelui Lavrentie să mă ajute să scap de acest necaz. Deodată se apropie poliţaiul care ne păzea pe noi şi îmi spune:

– Te v ăd aşa de supărată, tristă şi mai tot timpul plângând. Tare îmi este milă de tine, fugi, uite eu mă întorc cu spatele şi am să mă fac că nu te văd, mă duc după colţul clădirii iar tu să sari peste gard şi fugi de aici.

N-a terminat el s ă treacă de colţul clădirii, că o altă fată care a auzit discuţia noastră a şi sărit peste gard, iar eu după ea. M-am dus direct la Părintele Lavrentie şi căzând în genunchi i-am spus printre lacrimi:

– P ărinte, au să-i împuşte pe toţi ai mei, căci documentele mele au rămas acolo. El şi-a pus mâna pe capul meu, zicându-mi:

– Nu te teme, du-te direct acasă şi roagă-te la Maica Domnului, şi aşteaptă până

vei primi în ştiinţare de la poliţie. Când te vei duce la ei, să le spui că ai venit să-ţi iei rămas bun de la mama ta şi să-ţi iei ceva cu tine pentru drum, iar atunci când te-ai întors la gară, convoiul cu ostateci plecase deja. Nuţi fie teamă, nu te tulbura, nu ţi se va întâmpla nimic nici ţie, nici lor. Roagă-te însă la Maica Domnului.

Totul s-a îndeplinit dup ă cuvântul Părintelui Lavrentie. Când a venit poliţia să mă cerceteze, m-au întrebat:

– De ce ai fugit?

La care eu le-am spus ce mă învăţase Părintele, că nu am fugit ci am venit să-mi iau rămas bun de la părinţi şi ceva pentru drum. Ei m-au certat, dar nu mi-au făcut nimic, apoi m-au trimis acasă. Odihnească-se în loc luminat sufletul tău, Părinte Lavrentie!

Unde este oare locul lui?

O alt ă femeie dreptcredincioasă care avea evlavie foarte mare la Părintele Lavrentie a venit să-i ceară sfatul. Soţul ei a fost deportat iar ea a rămas cu trei copii mici în braţe. Toţi o sfătuiau să dea copiii la o creşă ca să-i fie ei mai uşor de trăit. Inima ei de mamă se rupea în mii de bucăţi, pentru copilaşii ei, căci nu ştia cum este mai bine să facă. Părintele a ascultat-o cu multă atenţie, şi-a ridicat mâinile către cer, a făcut o rugăciune, iar apoi îi spune ei:

– Pentru unul este loc, fata va fi m ăicuţă, iar al treilea... unde este, oare, locul lui? Şi parcă ochii i-ar fi căutat locul celui de-al treilea copil. Apoi a spus:

– Aşa, nu te întrista, căci îşi are şi el locul lui printre îngeri.

Liniştită, femeia s-a întors acasă, şi într-adevăr aceste cuvinte s-au îndeplinit întocmai: la scurt timp băiatul cel mic a murit, iar peste cinci ani a murit şi celălalt băiat. Când a crescut mai mare, fata a intrat în mănăstire urmând calea Domnului.

Trebuie să le răbdaţi pe toate

Am venit cu sora N. la P ărintele Lavrentie să cerem binecuvântare pentru a intra în mănăstire, ne povesteşte Sora P.. El însă ne spune că nu acuma, ci să venim toate trei. Peste câtva timp am venit din nou la Părintele, care de data aceasta ne spune:

– Veniţi cât mai repede, dar toate trei.

Celelalte dou ă erau surorile mele mai mici şi Părintele a început să-mi spună despre situaţia grea:

– Chiliile sunt cam rele, am una care e cam dărâmată şi o să vă fie cam frig, iar apa o să cam îngheţe, dar trebuie să le răbdaţi pe toate.

Eu am ascultat, dar în sufletul meu eram revoltată şi mă gândeam cum să fac şi să nu fac ascultare. Şi plec, dar când am ajuns la uşă, Părintele mi-a spus:

– Eu am spus să vă mutaţi.

Ne-am mutat noi în chilia dată de Părintele iar surorile mele erau bucuroase, se rugau şi mergeau la biserică, în timp ce eu am căzut bolnavă la pat, aproape că nu puteam merge, iar în sufletul meu eram revoltată pe Părinte. Trecând el într-o zi pe la geamul nostru, cu o privire plină de dojană, s-a uitat la mine fără să-mi spună nici un cuvânt. Văzându-l m-am ruşinat, căci mi-am dat seama că Părintele mi-a văzut gândul. Atunci mi-am adunat toate forţele şi m-am ridicat din pat, iar din acea zi, cu mila lui Dumnezeu, starea sănătăţii mele s-a îmbunătăţit. După ce m-am făcut sănătoasă, m-am dus la Părintele şi i-am cerut iertare.

X

Vine odată la Părintele o femeie plângându-se de boala ei şi-l întreabă dacă atunci când sufletul ei se va despătimi, boala îi va părăsi trupul, la care Părintele i-a răspuns:

– Bolile sunt diferite, şi multe din bolile noastre sunt pentru păcatele strămoşilor, căci numai aşa se pot mântui şi ei.

Măicuţa P. ne povesteşte următoarele:

Dup ă moartea Părintelui Lavrentie nu-mi puteam găsi liniştea. Nu-mi găseam pacea cu surorile şi tot timpul le căutam nod în papură. Într-o noapte îl visez pe Părintele: tânăr, îmbrăcat în haine albe şi întregul lui chip exprima linişte şi pace. M-am speriat şi am deschis ochii. Apoi i-am închis din nou şi văd acelaşi lucru, îi deschid din nou, şi mă gândesc de ce nu stau eu cu ochii închişi să văd visul până la capăt şi să vorbesc cu Părintele.

Deci închid din nou ochii şi văd chilia Părintelui plină de o lumină divină, iar Părintele ieşind în prag mă cheamă pe mine şi pe încă două măicuţe, şi ne spune:

– „Să îi iubiţi pe toţi, dragostea e un lucru mare. Să nu obijduiţi pe nimeni şi să plătiţi cu bine pentru rău, iar gândurile pe care le aveţi să ştiţi că sunt ca şi vântul“.

M-am trezit şi am simţit o linişte sufletească de nedescris. M-am ridicat din pat şi m-am închinat la icoana Maicii Domnului mulţumindu-i pentru liniştea ce mi-a sădito în suflet prin cuvintele Părintelui.

X

Au venit la Părintele nişte femei, iar una din ele, căzând în genunchi, plângea la picioarele lui, întrebându-l ce să facă pentru a se mântui.

– Nu plânge soră, căci tu eşti trecută în cartea vieţii, îi spuse Părintele.

Cealaltă întrebă ce să facă ca să fie şi ea trecută în cartea vieţii, la care Părintele i-a răspuns:

– Trebuie să citeşti mereu rugăciunea Sfântului Ioan Gură de Aur: „Doamne, să nu mă lipseşti pe mine de binele Tău cel ceresc“. Toată ziua şi toată noaptea să umbli la biserică şi Dumnezeu se va îndura dacă vei discuta cu El în gând.

Apoi ele au plecat cu sufletele liniştite.

X

În timpul războiului vine la Părintele o mamă plângând şi îi spune că de trei luni nu are nici o veste de la fiul său. Părintele îi spune să meargă acasă căci nu va călca bine pragul casei şi va primi o scrisoare şi să ştie că pentru rugăciunile mamei copilul nu arde în foc şi nici în apă nu se îneacă.

Ea a plecat acasă, şi când era în pragul casei a strigat-o poştaşul şi i-a dat o scrisoare de la fiul ei. Aşa s-a îndeplinit cuvântul stareţului.

X

Gândul îl chinuia tare

Un b ărbat a tăiat o bucăţică din îmbrăcămintea moaştelor Sfântului Teodosie. Ajungând însă acasă a început să-l mustre conştiinţa pentru fapta necugetată pe care a făcut-o. Pentru că gândul îl chinuia tare, a luat atunci bucăţica de haină şi a aruncat-o în fântână. Când a venit să se spovedească la Părintele nu îndrăznea să-i mărturisească şi despre această faptă gravă. Părintele, fiind înaintevăzător cu duhul, l-a întrebat ce a făcut cu petecul din moaştele Sfântului Teodosie, la care omul a rămas mut de uimire. A început să plângă şi a spus că îi pare rău şi se căieşte. Din acel moment şi-a schimbat

adevărat, minunându-se de înainte vederea radical viaţa, devenind un credincios Părintelui.

X O femeie a tăiat o bucăţică din moaştele Sfântului Teodosie şi imediat tot trupul ei s-a acoperit cu bube din care curgea puroi, în aşa fel încât doctorii nu ştiau ce să-i mai facă. În final au dus-o la Părintele Lavrentie, iar acesta a întrebat-o:

– Ce ai f ăcut cu bucata pe care ai luat-o din sfintele moaşte?

La care femeia a răspuns că le-a aruncat într-o fântână.

– Când vei găsi bucăţica din sfintele moaşte, atunci te vei însănătoşi, dacă nu,

vei muri.

Şi ea a murit ca pedeapsă pentru faptele sale.

Va fi cea mai bună soprană

O m ăicuţă ne povesteşte că atunci când era copil a venit la Părintele Lavrentie să cânte în cor şi a luat-o cu ea şi pe sora sa mai mică. Eu m-am apropiat să iau binecuvântare de la Părintele iar el a chemat-o pe sora mea care şchiopăta un pic, căci călcase pe o sticlă când veneam. Părintele a binecuvântat-o, iar ea a roşit toată. Părintele s-a uitat cu drag la ea şi a spus:

– O vede ţi? Ea va fi cea mai bună soprană a corului, chiar solistă! la care noi am zâmbit.

Au trecut câţiva ani şi am descoperit că într-adevăr sora mea era înzestrată cu o voce minunată. Pentru rugăciunile Părintelui, bunul Dumnezeu a învrednicit-o să fie cea mai bună solistă a corului, înainte de a trece la cele veşnice, ea a fost tunsă în monahism.

La un moment dat, ne povesteşte aceeaşi măicuţă, am primit vestea de acasă că tatăl meu este pe patul de moarte. M-am dus la Părintele Lavrentie pentru a lua binecuvântare de drum şi l-am întrebat cât va mai trăi tatăl meu, iar el mi-a spus cifra 9. Trebuie să recunosc că n-am înţeles nimic. Când am ajuns acasă, tatăl meu a mai trăit exact nouă minute. Nu era pentru prima dată când eu m-am minunat de tainicul dar de înainte-văzător al Părintelui.

Fugi acasă, ţi-am spus!

O alt ă măicuţă ne povesteşte că în timpul războiului, fiind încă copilă pe atunci, de ziua Sfântului mare mucenic Gheorghe, purtătorul de biruinţă, în timpul acatistului, Părintele îmi face semn cu mâna să mă apropii de el. Îmi dă o prescură, mă binecuvântează şi îmi spune să merg repede acasă. Eu eram însă nedumerită şi nehotărâtă. Iar el, cu un glas aspru şi poruncitor, îmi spune:

– Fugi acasă, ţi-am spus!

Ajungând acas ă, mă uit şi nu văd pe nimeni dintre ai mei. Vreau să mă întorc înapoi la biserică, dar aud deodată o bătaie în uşă, şi deschizând intră în casă trei bărbaţi, care mă întreabă câţi suntem în familie. Eu le-am răspuns că suntem trei copii şi părinţii noştri. Ei s-au uitat unul la altul, s-au gândit iar unul dintre ei, dând a renunţare din mână, a zis: „Lasă-i, să mergem mai departe!“, şi au plecat, urându-ne sănătate la toţi. Pe moment eu n-am înţeles nimic din ceea ce s-a petrecut. Seara, când au venit ai mei acasă, am aflat că acei oameni umblau de fapt prin sat şi strângeau vacile pentru a le duce la colhoz. Aşa ne-a miluit pe noi bunul Dumnezeu pentru rugăciunile Cuviosului Părinte Lavrentie, care a prevăzut şi ne-a ajutat familia noastră săracă.

X

În mănăstire eram cu ascultarea la grădinărit, ne povesteşte Sora A., apoi am fost trimisă să lucrez la arhiereu unde mi s-a spus că voi primi ca salariu 300 de ruble. Ducându-mă la Părintele Lavrentie, l-am întrebat ce să fac.

– Dumnezeu î ţi va trimite exact cât vei avea nevoie, iar dacă vei lua bani pentru munca ta, atunci nu vei afla răsplată în cer. De asemeni cei care cântă în corul bisericii pentru bani nu vor avea nici o răsplată pentru suflet de la bunul Dumnezeu.

Eu am urmat sfatul Părintelui Lavrentie şi Dumnezeu nu m-a lăsat niciodată la nevoie.

Tu vrei să mănânci pâine uşoară

Odat ă, în timp ceşi făcea rugăciunea în chilie, Părintele a fost întrerupt de o mare gălăgie. A ieşit afară din chilie şi a văzut un bărbat ce striga că el a venit de departe şi că vrea să-l vadă pe Părinte. Părintele s-a uitat la el şi i-a spus:

– „Tu vrei s ă mănânci pâine uşoară. Dar dacă vei ajunge pe nedrept la „scaunul“ pe care îl râvneşti, ce să-ţi spun, vei trăi vreo doi ani, dar te vei arde.

– Dar eu vreau să mă fac preot, a răspuns bărbatul.

– Atunci du-te la arhiereu. Să facă el cum va voi, cu unul nu te binecuvântez“.

Acela s-a dus la Vlădica Boris, care l-a binecuvântat. Auzind Părintele Lavrentie despre aceasta, a zis:

– El nu va putea face nimic şi îşi va pierde şi sufletul. Exact peste doi ani, după cum a proorocit Părintele, a murit în mari şi grele chinuri.

Tare îmi este milă de tinerii preoţi

P ărintele adesea repeta:

– «Tare îmi este milă de tinerii preoţi fără experienţă, pentru că nu au destulă înţelepciune şi curaj ca să întrebe. Stau la ei pomelnicele aruncate pe geam şi peste tot prin toată chilia şi toate pomelnicele pe care nu le citesc aici, la Sfânta Proscomidie, le vor duce în spate în viaţa cealaltă (viitoare) şi va fi foarte grea povara lor. (Ei, fiind fără experienţă, scot părticele, iar pomelnicele stau aruncate peste tot). Dacă ar şti ei ce îi aşteaptă, atunci ar aduna toate pomelnicele aruncate şi necitite, le-ar pune cu grijă unul peste altul, şi cu frică, făcând semnul Sfintei Cruci peste ele, ar spune: „Pomeneşte, Doamne, pe toţi cei trecuţi în aceste pomelnice nepomenite de mine la rugăciune pentru slăbiciunea omenească“. Şi atunci ei n-ar mai răspunde înaintea lui Dumnezeu pentru marea dragoste pe care o are Mântuitorul pentru noi.»

Aşa spunea bunul nostru Părinte şi i se umpleau ochii de lacrimi amare.

X

Tot ea te va ajuta la treburile tale

Când a început războiul şi s-au deschis mănăstirile am simţit o mare dorinţă lăuntrică de a-mi dedica viaţa mea slujirii lui Hristos, şi am rugat-o pe mama mea să-mi dea binecuvântare pentru a mă duce la mănăstire. Ea nu ştia cum să procedeze, căci era cam bolnavă, dar s-a hotărât până la urmă să meargă şi să-l întrebe pe Părintele Lavrentie. Şi cum va spune el, aşa va face. Părintele a binecuvântat hotărârea mea şi a spus mamei:

– Este foarte bine c ă ea a luat această hotărâre, dar să mai stea un an acasă. Mama îl întrebă pe Părintele:

– Eu, Părinte, cum am să mă descurc, cine mă va ajuta pe mine?

– Stai liniştită, femeie, căci bunul Dumnezeu va rândui în aşa fel încât tot ea

te va ajuta la treburile tale.

Mama s-a lini ştit şi mi-a dat şi ea binecuvântare de a merge la mănăstire. Toate s-au îndeplinit după cuvântul preacuviosului Părinte, întrucât măicuţa egumenă mă lăsa să plec la mama mea ori de câte ori ea avea nevoie de mine.

Sfântul Teodosie, sfinţitorul Cernigovului

Pentru rugăciunile şi binecuvântările Părintelui Lavrentie, Vlădica Boris a insistat ca moaştele Sfântului Teodosie de la Leningrad să fie aduse la Cernigov. Cuviosul nostru Părinte toată ziua citea Acatistul Sfântului Teodosie şi se ruga cu multă evlavie ca moaştele să ajungă cu bine:

– „Eu, spunea P ărintele, mă voi ruga şi vă voi întâmpina“, ceea ce s-a şi împlinit. Moaştele au fost aduse întregi şi nevătămate la catedrala din Cernigov, iar când au venit cu sfintele moaşte a fost organizată o mare sărbătoare duhovnicească iar Părintele a exclamat cu bucurie : „Hristos a înviat!“

Apoi cu lacrimi în ochi spuse la tot poporul:

– „De acum încolo Sfântul va fi în oraşul nostru până la sfârşitul veacului, iar ţinutul nostru va fi apărat de multe rele şi nevoi. Dacă nu se va face grâul cel de toamnă, atunci cel de primăvară va da roadă bogată. Să ştiţi că Sfântul Teodosie este un mare rugător şi ajutător. Mulţi îşi vor alina sufletul lângă el dacă vor şti să se apropie cu credinţă“.

Şi într-adevăr, nu o dată am simţit noi mila lui Dumnezeu pentru rugăciunile Sfântului Teodosie, sfinţitorul Cernigovului.

X

Veni o dată o soră la Părintele Lavrentie foarte deprimată şi vărsând lacrimi amare la picioarele lui îi spuse că îi e frică că nu se va mântui (îi spuse că e apăsată de gândul că nu se va mântui), la care Părintele îi zise:

– Despre tine nu-i vorba c ă nu te vei mântui, toţi care se roagă şi se căiesc sincer, din tot sufletul lor, vor intra în împărăţia lui Dumnezeu, doar locaşurile sunt diferite, deci oamenii nu vor fi toţi în acelaşi loc.

Nu e bine să mergi acum

M ăicuţa egumenă A. trebuia să meargă la Kiev pentru rezolvarea unor probleme din mănăstire. Cerându-i binecuvântare Părintelui Lavrentie pentru a pleca la drum, acesta îi răspunde:

– Nu e bine s ă mergi acum, mai îngăduie puţin. Măicuţa a sărutat mâna Părintelui, dar a insistat să meargă acum. Şi a doua zi s-a pornit la drum fără binecuvântare. Când se apropiau de Kiev, măicuţei egumene i s-a făcut rău, şi a stat cinci zile la pat, neputându-se mişca şi nici nu a rezolvat vreo problemă. S-a întors la Cernigov şi a cerut iertare Părintelui pentru neascultare, după care povestea la toţi despre întâmplarea aceasta, povăţuindu-le pe surori să nu iasă niciodată din cuvintele cuviosului Părinte.

X

Sufletul e acelaşi, şi la bărbat şi la femeie

M ăicuţa D. a venit la Părintele Lavrentie şi i-a povestit cu frică acestuia că a visat că s-a lepădat de dreapta credinţă. Părintele i-a spus că aşa ceva se întâmplă atunci când greşeşti cu ceva, te-ai certat cu cineva, ai supărat pe cineva s-au n-ai primit pe cineva când era în necaz să doarmă la tine. La care ea i-a răspuns:

– Da, P ărinte, aseară n-am primit în chilia mea pe o veche cunoştinţă căci era cu băiatul ei în vârstă de vreo 13 ani. Părintele, nemulţumit fiind, o întreabă:

– Dar de ce ai făcut asta?

– Eu nu am dragoste pentru partea bărbătească, Părinte.

– Ei, nu, nu, asta nu-i voie deloc să spui. Nu-i bine ce ai făcut. Sufletul e acelaşi, şi la bărbat şi la femeie, iar tu, pentru că ai călcat porunca lui Dumnezeu, greu vei răspunde la Dreapta Judecată. Ei au venit la mănăstire să se închine, să postească şi să se roage, iar tu le-ai tulburat liniştea, i-a spus Părintele cu asprime în glas.

Maica a început să plângă şi să se căiască, întrebând pe Părintele ce să facă?

– Rugăciune şi milostenie, i-a răspuns Părintele cu un glas trist.

Să-ţi faci imediat bagajele

Doamna P. din lume ne poveste şte următoarele: Atunci când eram tânără m-a chemat la el şeful şi m-a întrebat dacă ştiu să cânt. Eu i-am răspuns aşa cum ne-a învăţat Părintele Lavrentie să răspundem, că ştiu să cânt cântece lumeşti, iar uneori şi cântece bisericeşti căci mie Dumnezeu mi-a dăruit vocea. Şeful s-a uitat la mine lung şi mi-a spus să-i cânt doar cântece lumeşti şi să nu mai merg la biserică. Eu am tăcut şi nu i-am răspuns nimic apoi m-am dus la Părintele Lavrentie şi i-am povestit toate cele întâmplate. El m-a ascultat şi mi-a dat binecuvântare să părăsesc imediat oraşul, spunându-mi:

– Tu ai o s ănătate şubredă şi dacă vei rămâne în oraş nu vei scăpa de deportare, îndată se vor deschide mănăstirile şi vom avea nevoie de cântăreţi în corul mănăstirii. Să-ţi faci imediat bagajele şi pleacă la rudele laie, i-a spus Părintele cu o voce aspră şi poruncitoare.

Eu îns ă nu voiam să-l părăsesc pe Părintele, şi căzând în genunchi la picioarele sfinţiei sale, am cerut binecuvântare pentru a porni în călătorie, cerându-i să nu mă uite pe mine nevrednica şi să mă pomenească în rugăciunile sfinţiei sale. Am pornit la drum cu multă părere de rău, dar tot timpul am păstrat în suflet cuvântul de învăţătură al Părintelui. Nu a trecut mult timp şi a început cumplitul război iar mănăstirile s-au deschis şi abia atunci mi-am dat seama de clarviziunea Părintelui. Eu m-am întors la mănăstire şi am fost numită să cânt în corul bisericii, unde mă aflu până astăzi.

Mai răbdaţi încă trei zile

M ăicuţa P. ne povesteşte următoarele:

Eu şi cu măicuţa T. locuiam în aceeaşi chilie cu maica egumenă şi ne era foarte greu, căci chilia era mică şi aproape dărâmată, iar când au început reparaţiile, viaţa noastră a devenit aproape insuportabilă. A rânduit bunul Dumnezeu că ieşind în curtea bisericii, îl văd pe Părintele Lavrentie, pe care măicuţele îl conduceau la biserică. Am alergat înaintea sfinţiei sale să-i cer binecuvântare, iar ochii mi s-au umplut de lacrimi. Părintele s-a oprit, m-a binecuvântat şi mi-a spus:

– Mai răbdaţi încă trei zile, şi pe urmă vă va fi mai uşor.

M-am bucurat atât de mult de aceste cuvinte, încât atunci când mă întorceam la chilie mi se părea că zbor, aşa de uşoară mă simţeam, într-adevăr, după trei zile noi am fost mutate într-o chilie proaspăt reparată, iar viaţa noastră s-a uşurat mult.

Maica Domnului vă va apăra

În timpul r ăzboiului, când tot Cernigovul era în flăcări şi se duceau mari bătălii în regiunea noastră, Părintele Lavrentie s-a mutat în satul Sineavka, ne povesteşte măicuţa P.

A doua zi, seara, m ă cheamă Părintele pe mine şi pe încă o soră la dânsul şi ne dă binecuvântarea să mergem a doua zi la Cernigov şi să înconjurăm o dată mănăstirea pentru ca bunul Dumnezeu să se milostivească şi să ne păzească mănăstirea şi chiliile, căci nu după mult timp ne vom muta în ea. Acolo să ne rugăm pentru ca soldaţii noştri să nu fie omorâţi, ci, învingându-i pe duşmani, să rămână în viaţă.

Noi am încercat s ă refuzăm, căci ne era foarte frică, peste tot se auzeau numai împuşcături, totul ardea, oraşul era în flăcări iar nemţii pustiiseră tot. Părintele însă a insistat şi ne-a explicat pe ce drum trebuie să mergem şi ne-a spus că tot pe acelaşi să ne şi întoarcem în aceeaşi zi.

– Mergeţi şi să nu vă fie frică, căci Maica Domnului vă va apăra.

Nou ă acest lucru ni se părea practic imposibil, dar aveam nădejde în mila lui Dumnezeu pentru rugăciunile Părintelui Lavrentie. Cu încredere în ajutorul dumnezeiesc am pornit la drum. Ne-am dus şi ne-am întors în aceeaşi zi fără să păţim nimic. Părintele a fost foarte mulţumit că noi am făcut ascultare şi ne-a mai spus că toate vor fi ocrotite şi vor rămâne nevătămate, iar pe teritoriul mănăstirii nu va cădea nici o bombă. Mare a fost minunea când, întorcându-ne, am văzut că biserica stătea în picioare, iar de jur împrejur totul era numai o ruină.

În perioada cât P ărintele a stat în sat, alergau la el pentru binecuvântare, de la mic la mare, tot felul de oameni. Veneau şi ofiţeri, şi soldaţi, iar uneori Părintele mergea el însuşi la soldaţi şi la răniţi. Celor sănătoşi le spunea că se vor întoarce cu biruinţă acasă. Celor răniţi le acoperea rănile cu sfinţitele sale mâini, se ruga şi făcând semnul Sfintei Cruci peste răni aceştia se vindecau, şi cu darul înainte-vederii ce-l avea îi încuraja pe ei, că nu vor muri ci se vor întoarce victorioşi la casele lor. Că duşmanul nu va rezista mult pentru că e rău. Şi, de dimineaţă până seara neîncetat cu mâinile ridicate sus, Părintele se ruga bunului Dumnezeu pentru eliberarea pământului nostru, spunând că vrăjmaşul va fi înfrânt şi pământul strămoşesc va fi eliberat. Acestea toate aşa s-au şi adeverit întocmai. Mulţi dintre militari au scris cuvinte de mulţumire „bunului bunicuţ“ pentru că au scăpat cu viaţă după proorocirile lui, şi mulţi dintre ei s-au întors acasă profund credincioşi, îi mulţumeau pentru că neîncetat s-a rugat pentru ei, iar pentru rugăciunile lui mulţi au rămas în viaţă, devenind oameni credincioşi şi devotaţi Bisericii.

De multe ori P ărintele vărsa lacrimi amare şi spunea că va veni o vreme când vor arde satele, iar femeile şi copiii vor fi aruncaţi de vii în foc.

– Ăsta e biciul lui Dumnezeu pentru noi, dar perioada asta nu va dura mai mult de doi ani şi jumătate, pe urmă oamenii nu vor mai lucra duminicile şi nici în sărbătorile din timpul săptămânii, apoi se vor deschide bisericile şi mănăstirile. Să vă rugaţi pentru sfânta noastră Rusie! Cândva, în ţara noastră credinţa ortodoxă a înflorit ca un trandafir, iar acum străinii de Dumnezeu au adus cu ei păcatele Sodomei, bolile venerice şi avorturile, iată cu ce au pângărit şi au insultat iubita noastră patrie. Toate astea însă sunt pentru păcatele noastre.

X

Neîncetat Părintele ne spunea să ne rugăm şi să postim; în sărbătorile mari şi în duminici să nu lucrăm, chiar de ar bate cu grindină de sus, să nu ne atingem de nimic, să stea totul nemişcat. Toate posturile de peste an, precum şi miercurea şi vinerea să fie strict respectate. Pe mulţi îi binecuvânta să postească şi lunea, iar pe alţii să nu mănânce carne, spunându-le:

– Împ ărăţia Cerului nu-i nici mâncare, nici băutură. Părintele pe mulţi îi sfătuia să meargă şi seara şi dimineaţa la slujbă în biserică (la Vecernie şi la Utrenie) iar de la Sfânta Liturghie, nici nu mai încăpea vorbă că s-ar putea să se lipsească vreodată. Iar sărbătorile trebuiesc cinstite întâi în biserică, căci cum sunt cinstite în biserică, aşa vor fi cinstite şi acasă.

X

Schiarhimandritul Lavrentie, între 1917 şi 1925, pe dealul Boldin, undeva lângă mănăstirea Sfânta Treime, a săpat peşteri care au fost numite lavrentiene. Sunt foarte adânci şi foarte impresionante aceste săpături. Se mai află alături şi alte peşteri, ale lui Alipiev, pentru că au fost săpate de ucenicul egumenului Alipie, propovăduitorul (a fost închis, reuşind însă să fugă din închisoare, a fost ascuns de către călugări între pereţi pentru a-l salva. Iar când au reuşit să-l scoată, era aşa de slab, că era numai piele şi os), în peştera egumenului Alipie Schiarhiepiscopul Pahomie al Cernigovului, pe data de 26 noiembrie a sfinţit biserica cu hramul Sfântul Gheorghe, purtătorul de biruinţă, ziua îngerului păzitor al egumenului Alipie. în ea se slujeşte şi acum Sfânta Liturghie.

La s ăparea acestor peşteri, stareţii au fost ajutaţi de către dreptcredincioşii creştini. Seara se rugau în mănăstire, apoi noaptea mergeau şi săpau la peşteră, iar dimineaţa erau din nou la rugăciune, şi cine putea, mergea din nou la muncă. Părintele Lavrentie i-a prezis Părintelui Alipie că va muri ca un mucenic. Acesta din urmă a fost ucis de către un sătean. Părintele Alipie însă singur şi-a prezis sfârşitul. La Sfintele Paşti, el şi-a luat ucenicii şi le-a spus:

– Haide ţi să mergem acum la acel mormânt unde nu va şti nimeni cine este înmormântat şi să cântăm „Hristos a înviat!“ iar acum să mergem la mormântul unde veţi şti cine este înmormântat.

Egumenul Alipie a fost împu şcat iar călugării, fiind înspăimântaţi l-au îngropat într-un loc numai de ei ştiut. Abia după război au reuşit să mute sicriul lui la loc de cinste.

P ărintele Alipie a fost nevoitor în oraşul Cronştad şi cu binecuvântarea Sfântului Ioan de Cronştad a sosit la mănăstirea Sfânta Treime din Cernigov. Părintele Lavrentie şi Părintele Alipie au fost doi stâlpi şi sfinţitori ai vieţii monahale care întru totul au vrut să se asemene cu părinţii Antonie şi Teodosie de la lavra Pecerska. Aceste peşteri sunt şi în ziua de astăzi, însă intrarea lor este blocată de pământ.

M. Ennafa şi Inochina Ana

Un doctor ortodox credincios este ca un apostol

O dreptcredincioas ă ne povesteşte:

Eu eram bolnavă mai tot timpul şi nu puteam să ţin un serviciu, ca să mi se stabilească un salariu. Bani însă îmi trebuiau, căci aveam de crescut copiii. Mergând la Părintele, l-am întrebat ce să fac, iar el mi-a răspuns:

– „Tu ai să te lecuieşti cu ierburi. Du-te la un doctor ortodox credincios, căci dacă el este credincios, atuncea este ca un apostol. Iar la descântătoare şi la şoptitoare să nu mergi, că astea-s treburi diavoleşti şi la cei necredincioşi să nu te duci, căci ai diavolului sunt ei. Lor li se ia harul vindecării şi chiar dacă vor face o rugăciune, la sfârşit vor adăuga „al meu”. Căci de vei pune într-un butoi cu miere de albină numai o singură lingură de gaz, se va strica toată mierea. De asemenea, cu cei necredincioşi să nu te împrieteneşti, fiindcă dacă umbli în jurul unui butoi plin cu motorină te vei umple de mirosul lui şi uşor te poţi aprinde. Tot aşa, de vei umbla cu cei necredincioşi, singură te vei arde. Dumnezeu ne-a spus: cu cei aleşi ales vei fi şi tu^14. Să te ţii de cei credincioşi şi îţi va fi mult mai uşor în viaţă“.

Multe alte asemenea sfaturi pline de tâlc duhovnicesc le dădea Părintele Lavrentie celor dreptcredincioşi.

La doctori cuţitele sunt ascuţite, dar mulţi n-au binecuvântare

Îmboln ăvindu-se fiica mea şi nemaiputând ea merge am tratat-o şi eu cum ştiam mai bine după metodele din popor, însă nu au dat nici un rezultat. Atunci am dus-o în oraş, la spital, unde medicii, după ce au consultat-o, mi-au spus că am întârziat prea mult şi lucrurile sunt foarte grave, că a putrezit osul şi că va trebui să-i taie piciorul, piciorul trebuie amputat pentru a-i putea salva viaţa. Eu, în disperarea mea, m-am dus la Părintele Lavrentie. El m-a ascultat cu atenţie şi, la sfârşit, mi-a spus:

14 Psalmul 17, 29

– La doctori cu ţitele sunt ascuţite, dar mulţi din ei binecuvântare n-au, mulţi nu au harul lui Dumnezeu. Nu plânge şi nu te dojeni, fiica ta se va însănătoşi, însă să nu te internezi cu ea la spital, ci să mi-o aduci aici, la mănăstire, măcar pentru o săptămână.

Eu am adus-o şi am lăsat-o la măicuţa A., după care m-am întors acasă, în sat. În fiecare dimineaţă şi în fiecare seară o duceau la slujbă în biserică şi de fiecare dată după terminarea slujbei Părintele se apropia de ea şi făcea semnul Sfintei Cruci peste piciorul bolnav, şi cu mâna sa binecuvântată îl ungea cu Sfântul Mir.

Peste dou ă săptămâni, fata mea s-a întors acasă pe propriile ei picioare, fără cârje. M-am dus într-un suflet la Părintele, de data aceasta cu lacrimi de mulţumire şi bucurie. Nu ştiam cum să-i mulţumesc pentru vindecarea fiicei mele. El mi-a zâmbit şi a spus:

– Eu m-aş fi bucurat dacă ea s-ar fi vindecat şi duhovniceşte (sufleteşte), nu numai trupeşte.

Dacă tu nu ai dorinţa în tine să te căsătoreşti, atunci nu te vei căsători

O dreptcredincioasă ne povesteşte următoarele despre dânsa: În timpul războiului am stat în spital cu fetiţa mea. Când nemţii au început să se retragă şi erau împrăştiaţi aproape prin tot oraşul, noi am fugit fiecare pe unde poate. Eu m-am dus la gară şi eram atât de speriată încât nu ştiam ce să mă fac, îmi ţineam copilul la piept şi mereu plângeam. Nemţii mereu strigau: înapoi! înapoi! Eu nu ştiam la cine să mă duc, dintre oameni nu cunoşteam pe nimeni în oraş şi nu aveam cui să cer ajutorul, în Dumnezeu nu credeam, nici să mă rog nu ştiam, căci pe atunci eram necredincioasă. La un moment dat s-a apropiat de mine măicuţa P., care era din acelaşi sat cu mine. M-am bucurat foarte mult când am văzut-o, i-am spus necazul iar ea mi-a propus să mă duc cu ea la Părintele Lavrentie, spunându-mi că el mă va povăţui ce să fac mai departe. Ieşindu-ne înainte, Părintele a exclamat, privind fetiţa:

– Pe cine mi-ai adus tu mie? Da ăsta-i un înger, locul lui este în ceruri!

Ne-a hr ănit pe amândouă, fetiţei mele i-a dat o prescură mare iar pe mine m-a întrebat:

– Ai să mai vii pe la mine?

Eu n-am ştiut ce să-i răspund, căci eram necredincioasă. Părintele m-a privit cu multă dragoste, iar apoi m i-a zis:

– Ai să vii, sigur ai să mai vii! a răspuns stareţul convins. Şi spunându-mi pe ce drum să merg şi ce să răspund dacă mă întreabă cineva: – „Eu o duc acasă pe sora mea!“, a binecuvântat-o pe măicuţa P. să ne însoţească până în sat.

Ajungând cu bine în sat, când m-a văzut mama, a exclamat:

– Hristos a înviat!

Apoi i-am povestit despre întâlnirea mea cu Părintele Lavrentie. Mama mea, fiind dreptcredincioasă, avea mare evlavie la el, şi a strigat cu bucurie:

– Înseamnă că vei fi credincioasă!

Iar când i-am spus că pe fetiţă Părintele a numit-o „înger“, mama a tăcut, apoi cu jale s-a uitat la ea, cum dormea, şi a observat cu tristeţe: „fetiţa noastră va trece în rândurile celor drepţi, căci Părintele nimic nu spune fără tâlc“.

Şi, într-adevăr, peste trei ani m-am convins de proorocia Părintelui. Fetiţa mea a murit, iar soţul meu nu s-a mai întors de pe front. De atunci eu am devenit credincioasă şi am început să-l vizitez cât mai des pe Părintele.

Ţin minte că odată venisem la Părintele Lavrentie pentru un sfat. De cum am intrat la el, îmi şi spune:

– Vezi, fii atentă, dacă tu o să ai de gând să te căsătoreşti, atunci neapărat să te cununi la biserică (iar mie într-adevăr mi se făcuse cunoştinţă cu bărbaţi buni), dar mai bine ar fi pentru tine să nu te măriţi, căci tu şi aşa eşti rătăcită. Iar dacă tu n-ai să te căsătoreşti, ci ai să trăieşti în curăţie, în post şi rugăciune, vei merge la biserică şi vei trăi cu rugăciunea, atunci peste 18 ani vei fi trecută în rândul fecioarelor (vei fi alăturată fecioarelor), îţi va rămâne doar o mică cicatrice pe suflet. Tu însă fă cum vrei, eu doar ţi-am spus.

Atunci am căzut în genunchi la picioarele Părintelui şi, plângând, l-am rugat:

– Rugaţi-vă pentru mine. Cuvioase Părinte, să pot rezista şi să nu mă mărit.

– Dacă tu nu ai dorinţa în tine să te căsătoreşti, atunci nu te vei căsători.

Şi, cu mila lui Dumnezeu, pentru rugăciunile Părintelui Lavrentie, eu am rămas singură. Zi şi noapte îmi fac canonul (îmi citesc pravila) şi îi mulţumesc bunului Dumnezeu că S-a milostivit spre mine.

Peste zece ani, când te vor concedia, să spui numai adevărul

Aceea şi dreptcredincioasă ne povesteşte: Merg eu într-o zi la serviciu iar şeful mă cheamă la dânsul şi mă anunţă că voi fi avansată în funcţie, adică voi fi mutată în alt post cu mult mai multe responsabilităţi. Eu m-am speriat, căci nu am multă şcoală şi nu ştiam ce hotărâre să iau. L-am rugat ca să mă lase o zi să mă hotărăsc. Cum m-am văzut ieşită din biroul directorului, am alegat într-un suflet la Părintele Lavrentie. El m-a ascultat cu mare atenţie, punându-mi multe întrebări, iar înainte de a pleca mi-a zis:

– „Du-te şi lucrează. Vei lucra zece ani, iar apoi îţi vei găsi alt serviciu. Eu mă voi ruga lui Dumnezeu, şi El te va ajuta. Iar peste zece ani, când te vor concedia, să spui numai adevărul şi să nu semnezi nici un act fals“.

Am f ăcut totul după cuvântul înţeleptului şi luminatului Părinte. După zece ani, Părintele trecuse deja la cele veşnice, iar la serviciu a apărut o neînţelegere, căci se pierduse o sumă mare de bani care nu avea nici o justificare pe hârtie. Directorul îmi propune atunci să iau toată răspunderea asupra mea şi-mi dă să semnez un document fals. Iniţial eu l-am semnat, iar apoi am început să am nişte mustrări de conştiinţă groaznice. Amintindu-mi de cuvintele Părintelui Lavrentie, mă rugam neîncetat ca el să mă ajute să ies din încurcătură. A doua zi, la serviciu, directorul a fost chemai din birou. Rămânând singură, mi-a venit ideea să iau şi să distrug falsul document pe care îl semnasem. I-am spus apoi directorului despre ceea ce am făcut, iar el s-a supărat foarte tare, ridicând glasul la mine. Când a venit comisia de control, eu am spus doar adevărul, dar imediat mi-am dat şi demisia şi cu mila lui Dumnezeu mi-am găsit alt serviciu.

Atât de mare şi puternic era harul dat de Dumnezeu Părintelui Lavrentie. Pentru rugăciunile lui, Maica Domnului s-a milostivit de mine şi m-a ferit de închisoare.

Casa este ca o mănăstire

Vine o dat ă fiica sa duhovnicească A. la Părintele iar el o întreabă:

– Tu ai venit la mine?

– Da, Părinte, am venit, şi nu mă mai duc acasă. Fratele meu este foarte

nemulţumit de mine şi vrea să-i las jumătatea mea de casă, mărturisea ea cu lacrimi în ochi.

– Nici într-un caz s ă nu renunţi la casă. Casa este ca o mănăstire, uite, acest lucru e scris cu Utere de aur pe cer, spuse Părintele îndreptând Sfânta Cruce spre cer. Tatăl tău a spus aceasta cu limbă de moarte mamei tale şi a mai spus că tu trebuie să rămâi în casă. Dar dacă tu te temi să locuieşti acolo, uite, aceasta este biruinţa noastră asupra „lui“, şi Părintele a făcut semnul Sfintei Cruci în cele patru colţuri ale lumii. Pe urmă tu vei vinde casa şi ai să-ţi cumperi alta, dar fratelui tău să nu i-o laşi.

– Cine va cumpăra casa noastră, Părinte? Nici trei mii de ruble nu voi lua pe ea. Cu ce să cumpăr alta? – întreba ea cu lacrimi în ochi.

– După ce va muri mama ta, vei primi 18.000 de ruble pe ea.

Cu sufletul lini ştit ea s-a întors acasă şi a întrebat-o pe mama sa ce a spus tatăl ei înainte de moarte, şi, spre mirarea ei, maică-sa a repetat exact cuvintele Părintelui. Atunci ea i-a spus mamei sale discuţia ce a avut-o cu Părintele Lavrentie. Pentru rugăciunile Părintelui Lavrentie, fratele ei a lăsat-o în pace, plecând el singur de acasă.

Dup ă moartea mamei sale, vecinul ei (preşedintele colhozului), fiind un om foarte bun la inimă, veni într-o zi şi îi propuse să-i vândă lui casa şi pământul pentru 18.000 de ruble, pentru că voia să-şi extindă curtea sa. Ea a primit cu multă bucurie propunerea, amintinduşi totodată de binecuvântarea Părintelui.

S-a dus apoi la Cernigov, la P ărintele Lavrentie, şi a cerut binecuvântare să-şi cumpere altă casă în oraş şi apoi să vină să se roage la Maica Domnului să-i arate spre mântuire.

Carne nu putem mânca, dar pe oameni, da!

Vine odată la Părintele o femeie şi îi spune:

– Părinte, binecuvântaţi-mă să nu mănânc slănină (carne). La care Părintele îi răspunde:

– Cum se spune în popor, slănină (carne) nu putem mânca, dar pe oameni, da.

Peste câteva zile, ea vine din nou la Părintele şi îi cere aceeaşi binecuvântare, iar el i-a dat acelaşi răspuns. Apoi măicuţele au aflat că ea nu se împăca deloc cu nora sa, care era o femeie bună, liniştită, răbdătoare şi cu frică de Dumnezeu.

Du-te mai repede, să prinzi trenul înapoi spre casă!

O alt ă femeie povesteşte o întâmplare din viaţa sa: Locuiam în sat şi am împrumutat 6 ruble de la vecina mea, promiţându-i că am să-i dau înapoi imediat ce mă voi întoarce de la târg. În aceeaşi zi mergea la oraş şi vecinul meu, ca să-şi vândă vaca, şi ne-am înţeles ca să ne întoarcem seara împreună, cu acelaşi tren de noapte. Pe drum, la dus, eu am trecut şi pe la mănăstire şi am intrat la Părintele Lavrentie să iau binecuvântare. N-am intrat eu însă bine în chilie, că el îmi şi spune:

– Ţine aceşti bani, cu ei să-ţi achiţi datoria, iar rubla-i pentru drum. Du-te mai repede, să prinzi trenul înapoi spre casă.

Eu n-am îndrăznit să nu ascult de Părintele şi n-am avut curaj să mă opun, ci am alergat într-un suflet la gară, iar în tren, spre casă, mă tot gândeam oare ce s-o fi întâmplat, ce-o fi în neregulă? Cu tulburare în suflet am ajuns acasă, dar aici totul era în ordine. Când m-am dus şi i-am dat banii vecinei, ea m-a întrebat cum de m-am întors aşa de repede, dar eu am tăcut.

A venit noaptea, vecinul nu-i. A doua zi dimineaţa am aflat că pe vecinul meu lau găsit mort în pădure şi cu banii luaţi. Când m-am dus la Părintele să-i mulţumesc pentru că m-a salvat de la moartea asta năprasnică, el mi-a spus:

– Îngerul tău păzitor te-a salvat de la o moarte silnică!

X

– „Părinte, cum să mă mântuiesc“, îl întrebă o femeie dreptcredincioasă.

– „Umblă şi cântă aşa: Slavă întru cei de sus lui Dumnezeu şi pe pământ pace.

Trebuie ca în sufletele noastre s ă fie pace. Nu e greu să dobândim mântuirea, dar ne trebuie înţelepciune, în timpurile noastre trebuie să te smereşti, să fii înţelept şi te vei mântui (te vei salva)“, a răspuns Părintele.

Mare rugător este Părintele Lavrentie înaintea lui Dumnezeu!

Vine la P ărintele Lavrentie măicuţa A. să ia binecuvântare pentru a merge la Kiev, să se închine la sfintele moaşte. Părintele a binecuvântat-o să intre şi pe la Arhiereul Ioan.

Dup ă ce ne-am închinat pe la locurile sfinte, ne ducem şi la chilia preasfinţitului Ioan, ne povesteşte măicuţa A. Bate una din noi la uşă, dar nu deschide nimeni. Batem noi, tot batem, dar nimic, la care una din surori îmi spune:

– Bate tu, căci tu ai primit binecuvântare de la Părintele Lavrentie ca să intri.

Am b ătut, şi iată, preasfinţitul Părinte Ioan deschide uşa, ne binecuvântează pe toate, iar mie îmi spune să mai aştept un pic, până îi scrie câteva rânduri Părintelui Lavrentie. Nu după multă aşteptare, iese Preasfinţitul Ioan îmi dă scrisoarea şi deodată, buf!, cade în genunchi şi, făcând plecăciune, îmi spune:

– Asta nu-i pentru tine, ci pentru Stareţul vostru!

Mare rug ător este Părintele Lavrentie înaintea lui Dumnezeu! Iată, transmite-i de la mine.

Am luat binecuvântare de plecare şi în grabă ne-am întors la Cernigov pentru a transmite Părintelui Lavrentie scrisoarea şi închinăciunea preasfinţitului Ioan.

De cum am ajuns la mănăstire, i-am povestit Părintelui totul, iar el foarte bucuros, uitându-se de jur împrejur dacă nu e nimeni, îmi spune:

– Eu îl cunosc pe Preasfinţitul Ioan doar după duh, noi însă nu ne-am întâlnit niciodată.

X

Eram încă mică dar ştiam să citesc, îşi aduce aminte o soră de mănăstire, şi venisem până la Părintele Lavrentie pentru o problemă, iar când să plec de la el, m-a binecuvântat şi mi-a spus să merg la Părintele I. şi să cer de la el volumul „Dobrotoliuba“ şi să-l citesc. Eu m-am dus şi am cerut cartea în numele Părintelui Lavrentie. Părintele I. mi-a adus cartea, dar s-a uitat cu mirare la mine; eu m-am pierdut şi nu ştiam ce să fac, căci încă nu ştiam ce carte este aceea.

Au trecut mul ţi ani de atunci, iar eu am prins o aşa mare dragoste de cărţile acelea că le citesc mereu şi de fiecare dată găsesc ceva nou pentru sufletul meu.

Şi uite aşa Părintele Lavrentie mi-a descoperit calea spre mântuire.

X

Serviciul mi l-am făcut printre intelectuali, aşa că aveam foarte mult de lucru, mai ales muncă intelectuală. Într-o discuţie cu Părintele Lavrentie, el mă întreabă dacă în timpul lucrului spun rugăciunea lui Iisus. La care eu am răspuns că nu pot, căci mintea mea este ocupată cu munca.

– Trebuie să o faci, mi-a spus aspru Părintele.

Eu n-am în ţeles şi am vrut să-l contrazic, dar Părintele m-a privit aspru şi eu nam mai îndrăznit să spun nimic. Pe urmă am încercat să mă smeresc, şi, cu ajutorul rugăciunilor Părintelui Lavrentie, Bunul Dumnezeu m-a învrednicit să-mi curgă rugăciunea lui Iisus prin inimă.

El nu va sta mult timp acolo

– Părinte, pe băiatul meu l-au condamnat pe 25 de ani şi vor să ne confişte şi toată averea ce-o avem, povestea, cu inima îndurerată şi cu lacrimi, o mamă bătrână necazul ei. Casa nu e terminată, a rămas nora cu copiii mici şi toată ziua plâng, îl învinuiesc pe nedrept, căci el e om bun, dar cineva i-a falsificat semnătura şi totul cade pe umerii lui. El nu-i vinovat, ci pentru bunătatea lui are de suferit. Ce să ne facem, Părinte, plâng copilaşii şi soţia nu ştie ce să facă?

– Nu mai plângeţi, căci el nu va sta mult timp acolo. în curând se va întoarce la nevastă şi la copii şi va deveni foarte credincios. Iar voi terminaţi casa şi acoperiţi-o, dar nu cu tablă, ci cu ţiglă ca să nu vă invidieze. Ei vor veni, se vor uita şi vor pleca, lăsându-vă în pace.

Apoi P ărintele de trei ori a repetat că el se va întoarce şi va fi credincios. Cuvintele Părintelui s-au îndeplinit întocmai. Averea n-au confiscat-o, iar peste 3 ani feciorul meu a fost reabilitat şi s-a întors acasă, fiind cu totul schimbat. A devenit credincios, se spovedea în mod ordonat şi se împărtăşea.

Fiica ta „cea rea“ va deveni cea mai smerită

Odat ă, mergând la Părintele cu unele necazuri, l-am întrebat şi despre fiica mea cea mai mică I.

– Părinte, ce să mă fac cu ea? E cea mai mică, dar nu mă ascultă deloc, nu-i aşa cum aş fi vrut eu. Face totul anapoda, numai de-a-ndoaselea. Mă rog eu şi zi şi noapte lui Dumnezeu să o înţelepţească pe ea măcar un pic şi să o întoarcă pe calea cea dreaptă, dar totul e degeaba. La biserică merge doar dacă încep să plâng. Iar pe lângă toate astea, s-a mai înscris şi la un cerc de artişti amatori şi vor să joace o piesă de teatru care se numeşte „Discuţia Evei cu Dumnezeu“. Eu când am ascultat repetiţia lor şi am auzit ce „discuţie“ e aceea, m-am pierdut cu totul cu firea, m-am îmbolnăvit de mâhnire şi nu mai am nici o speranţă s-o salvez. Doar diavolului îi slujesc ei, acolo. Mai bine aş înmormânta-o de vie decât să o văd hulindu-L pe Dumnezeu, aşa mi-am vărsat eu amarul înaintea stareţului şi lacrimile mi-au curmat vocea.

Părintele Lavrentie a ascultat cu multă atenţie cuvintele mele aplecând capul şi privind tot timpul în pământ. Apoi a ridicat capul, mi-a zâmbit şi mi-a spus cu blândeţe:

– Nu mai plânge aşa amarnic, femeie. Fiica ta „cea rea“ va deveni cea mai smerită şi mai ascultătoare dintre toţi cei trei copii ai tăi. Ea se va ruga pentru tot neamul vostru şi pentru toţi dreptcredincioşii creştini. Se va întoarce pe calea cea dreaptă, se va întoarce la Domnul şi va intra în monahism ca şi tine. Va avea grijă de tine şi te va înmormânta cu cinste, se va ruga mult, iar pentru rugăciunile ei se vor ruga şi alţii pentru tine. Iar ceea ce ei au întreprins (sceneta) se va destrăma şi nu se va duce până la capăt. Roagă-te şi tu şi mă voi ruga şi eu.

M-a binecuvântat făcându-mi o cruce mare pe cap, iar eu m-am întors acasă cu sufletul liniştit şi cu nădejde pentru viitor.

Şi într-adevăr, la scurt timp lucrurile au început să-şi schimbe mersul şi s-au îndreptat datorită sfintelor rugăciuni ale Părintelui Lavrentie. Fiica mea I. s-a îmbolnăvit şi a fost internată la spital. A stat la izolare o perioadă de timp, şi numai ce începuse să se vindece că s-a îmbolnăvit de tifos, încât era să-şi dea sufletul şi noi am crezut că va muri. Dar încetul cu încetul a început să se însănătoşească, iar când s-a întors acasă, eu nu am mai recunoscut-o, căci era de nerecunoscut. Nu atât că era schimbată trupeşte, ci mai ales comportarea ei. Bătrâneţile mele s-au luminat văzând cum fata mea a început să umble la biserică, să se roage acasă, să citească cărţi duhovniceşti şi să ducă cu totul alt mod de viaţă. Nu ştiu cum să mulţumesc lui Dumnezeu, că pentru rugăciunile Părintelui Lavrentie, Dumnezeu S-a milostivit de noi.

Ce, eu sunt vrăjitor?

O alt ă femeie dreptcredincioasă ne povesteşte: În timpul celui de-al doilea război mondial am primit înştiinţare că fiul meu a murit pe front. Atunci, ca o mamă cu frică de Dumnezeu, am vrut să-i fac procesiunea de înmormântare creştinească. Dar tot atunci l-am visat pe băiatul meu care îmi spunea „mamă, încă nu...“. Neştiind ce să fac, m-am adresat Părintelui

Lavrentie. Iar el mi-a spus:

– Nu fa înc ă nimic. Tu vei primi de la el încă o scrisoare. Iar dacă după aceasta vei primi o nouă înştiinţare că e mort, atunci să vii la mine să facem cele de trebuinţă.

M-am dus acasă cu sufletul liniştit. În aceeaşi săptămână am primit o scrisoare de la băiatul meu care mă înştiinţa că a fost grav rănit şi că acum se simte mai bine dar îi va trimite iarăşi pe front şi nu ştie dacă se va mai întoarce, într-adevăr nu s-a mai întors căci la scurt timp după acea scrisoare am primit a doua înştiinţare despre moartea fiului meu. Cu lacrimi în ochi şi cu inima sfâşiată am venit din nou la Părintele Lavrentie, iar el mi-a dat binecuvântare pentru slujba de înmormântare. Când ieşeam din chilia Părintelui, au intrat la el două femei. Eu din curiozitate m-am oprit, căci l-am auzit pe Părinte strigând:

– Ce, eu sunt vrăjitor? Eu nu sunt vrăjitor şi nici nu ştiu nimic. Du-te şi mănâncă-ţi plăcintele tale cu smântână, iar pe mine să nu mă mai întrebi nimic.

– Eu vreau să întreb despre soţul meu, zise femeia, care nu voia să cedeze.

– Ţi-am zis că eu nu ştiu nimic, a răspuns Părintele aspru şi le-a închis uşa în faţă.

După această întâmplare am aflat că una din femeile care veniseră era necredincioasă şi că venise la Părintele ca la un „vrăjitor“. Luase de acasă nişte plăcinte cu smântână dar o parte din ele le-a mâncat pe drum, spunându-i celeilalte:

– Mănâncă şi tu, măcar cu atâta să ne alegem, parcă ce ştie moşneagul acela.

Părintele însă ştia totul, aşa că le-a primit aşa cum se cuvine.

«Mama salvatoare»

O femeie credincioas ă povestea Părintelui:

– Fiica mea lucrează ca soră medicală, dar ea şi-a îngropat de curând soţul şi copiii, şi nuşi mai găseşte liniştea. Iar credinţa ei este foarte slabă. De multe ori pomeneşte de sinucidere. Tare mi-e frică că după moartea mea ea are să-şi pună capăt zilelor. Vă rog, Părinte, rugaţi-vă pentru ea ca Bunul Dumnezeu să o întoarcă pe calea cea bună.

– În ziua morţii tale se va converti ea, a spus Părintele. Pe tine te va înmormânta creştineşte, te va pomeni şi se va ruga pentru tine.

Cu sufletul uşurat, femeia plecă acasă.

Când a murit mama, povesteşte fiica despre care s-a vorbit mai sus, eu eram hotărâtă să mă sinucid, folosind metodele medicale, să-mi fac o anumită injecţie şi să adorm pentru totdeauna. Mama stătea moartă pe pat, iar eu am luat fiola şi seringa şi mam apropiat de ea să o privesc pentru ultima dată şi să-mi iau rămas bun de la dânsa pentru totdeauna. Dar numai cât m-am aplecat asupra ei ca să o sărut, când deodată mâna mamei mele care încă nu se răcise m-a pocnit peste mâna în care ţineam fiola cu seringa şi încă aşa de tare încât totul mi-a sărit pe jos şi s-a spart. M-am speriat foarte tare şi am exclamat:

– Mamă, te rog, iartă-mă! Mai mult de atâta n-am să mai fac.

Atunci am plâns şi, pentru prima dată în viaţa mea, m-am rugat. De atunci parcă s-a aprins un foculeţ în inima mea şi, cu mila lui Dumnezeu, pentru rugăciunile Sfântului Lavrentie, eu am înţeles scopul vieţii mele şi îmi duc viaţa întru Hristos. Mă căiesc cu lacrimi pentru trecutul meu şi mă rog necontenit pentru mama mea salvatoare.

Aşa şi-a încheiat povestirea vieţii o femeie cu multă dragoste şi frică de Dumnezeu.

Ehei, de-am avea aşa putere!

M ăicuţa M. îşi aminteşte: Odată am avut marea bucurie şi onoare de a-l conduce într-o zi pe Părintele Lavrentie la biserică. El era aşa de slab încât abia se ţinea pe picioare iar eu îl ţineam cu toată puterea mea, şi mi s-a umplut sufletul de milă şi mă gândeam.

– „Doamne, de a ş avea eu o aşa putere, l-aş lua pe bunul şi dragul nostru Părinte şi l-aş duce-n braţe, pe sus, direct în strană, să ne conducă corul cum o făcea în tinereţe“. Nu mi-am terminat însă gândul, că Părintele îmi spune:

– Ehei, de-am avea aşa putere! Dar putere nu avem. Să te mântuiască^15 Bunul Dumnezeu pentru că ai avut un aşa gând bun.

Şi iată aşa, Părintele Lavrentie mi-a citit gândurile.

Fratele tău trăieşte

Alt ă dată m-am dus la Părintele să-l întreb de fratele meu, continuă aceeaşi măicuţă. El era plecat pe front şi de mult timp noi n-am mai avut nici o veste de la el. Sa întors unul din camarazii lui de luptă şi mi-a spus că el a fost luat prizonier şi că acum el se află în oraşul Hamburg, oraşul însă a fost distrus de bombardamente şi noi nu mai aveam nici o speranţă ca fratele nostru să fie viu.

Cu lacrimi amare i-am povestit P ărintelui despre necazul nostru. El m-a ascultat cu atenţie, s-a ridicat, şi-a pus epitrahilul şi s-a rugat, iar apoi, cu ochii aţintiţi în zare, îmi spune:

– A şa-i cum spui tu, totul este distrus. Nimic nu a rămas în picioare. Americanii i-au luat pe toţi prizonieri, iar fratele tău trăieşte.

Mult mai târziu am aflat că fratele nostru este în viaţă şi că totul s-a petrecut cum a spus scumpul nostru Părinte Lavrentie.

Ascultă-mă cu atenţie şi ţine minte ceţi spun

La m ănăstire eu am venit fiind încă foarte tânără, când aveam doar 18 ani, îşi aminteşte ucenica Părintelui Lavrentie. Eram foarte râvnitoare şi eram foarte hotărâtă ca glasul meu să-l pun în slujba lui Dumnezeu. Într-o zi de sărbătoare, mă cheamă Părintele la el şi îmi spune:

– Ascult ă-mă cu atenţie şi ţine minte ceţi spun acuma. Viaţa omului poate să fie şi astfel: ca un fir de aţă, ca un fir cu patru noduri ce împarte viaţa în trei părţi: prima parte e tinereţea când omul e curat sufleteşte şi îi slujeşte lui Dumnezeu cu ardoare. A doua, cea mijlocie, este maturitatea când omul este aşa de ispitit de diavol încât mulţi se leapădă de Dumnezeu nu numai cu vorba, ci şi cu fapta, trăind ca nişte necredincioşi. A treia parte este bătrâneţea, când omul îşi revine în fire, plânge şi se căieşte din toată inima sa pentru toate câte a greşit şi începe să-I slujească lui Dumnezeu cu aceeaşi dragoste şi râvnă ca în tinereţe.

15 Să te salveze.

Eu m-am umilit auzind aceste cuvinte fiindc ă am înţeles că la mine se refereau, am început să plâng şi să mă căiesc; dar în viaţa mea n-am putut să mă feresc de ispite şi să le evit şi am căzut deseori. Toate cuvintele înţeleptului stareţ s-au îndeplinit cu sufletul meu zbuciumat şi eu deseori îmi amintesc cu lacrimi cele spuse de el.

Noi avem nevoie de tine aici

În timpul ocupa ţiei naziste am primit înştiinţare de la „Punctul de selectare“ că voi fi trimisă în Germania. Speriată, am alergat la Părintele Lavrentie să-i cer sfatul. El mi-a ieşit înainte şi mi-a spus:

– Lini şteşte-te, noi avem nevoie de tine aici, căci acolo nu-i trebuieşti nimănui, aşa că vei rămâne cu noi; nimeni din copiii mei nu pleacă nicăieri.

A doua zi, cu nădejdea în Dumnezeu şi în rugăciunile Părintelui, m-am dus la „punctul de selectare“. Cu mine mai erau încă trei fete pe care le-au trimis dintr-o dată acasă spunându-le că nu îndeplinesc condiţiile cerute (că sunt slabe şi nefolositoare). Pe mine însă m-au luat (că eram înaltă şi puternică) şi m-au închis într-o cameră spunândumi că aşteaptă hotărârea comisiei. Iar eu neîncetat mă rugam fără să deznădăjduiesc ştiind că pentru mine se roagă şi Părintele Lavrentie iar pentru rugăciunile lui Bunul Dumnezeu Se va milostivi de mine. Rugându-mă în gând cu putere, făceam şi mătănii într-una, aşa că atunci când m-au dus la doctor eu am ameţit, abia mă mai puteam ţine pe picioare iar acolo inima îmi bătea prea repede. Doctorul m-a examinat şi mi-a spus că nu sunt sănătoasă, şi deci nu pot fi trimisă în Germania. Aşa că eu, pentru rugăciunile Părintelui Lavrentie, am fost salvată de la moarte silnică.

Tu eşti bolnavă

Vizitându-l odat ă pe Părintele Lavrentie el mă întrebă de sănătatea mea, iar eu, mulţumindu-i, i-am spus că nu mă supără nimic.

– Dar mie nu-mi place starea sănătăţii tale, tu eşti bolnavă, îmi spune Părintele.

– Ba nu, Părinte, i-am spus eu, sunt sănătoasă. Nu a trecut mult timp şi am început să mă simt rău. Aveam nişte înţepături sub omoplat şi începusem să respir cam greu. M-am dus să-i cer sfatul Părintelui, iar el văzându-mă mi-a spus că am o boală de plămâni şi mi-a dat să beau suc de sfeclă.

Întorcându-mă acasă am vrut să beau medicamentul, dar n-am putut, căci de fiecare dată când încercam să-l beau, vomam totul. Am luat medicamentul şi m-am dus din nou la Părintele Lavrentie iar el, luând epitrahilul şi punându-l pe capul meu s-a rugat. A făcut semnul Sfintei Cruci peste borcanul cu suc de sfeclă şi a luat şi a băut şi el iar restul mi l-a dat mie. însă şi de data asta eu am vomat. Părintele mi-a spus că trebuie să renunţ la acest medicament şi să-mi fac altul: aloe cu ulei şi miere, să le fierb împreună şi să beau câte trei linguriţe pe zi. Mi-am făcut medicamentul dar când am vrut să beau am vomat din nou. Atunci, slăbită de puteri, cu mare greutate am ajuns din nou la Părintele Lavrentie.

El s-a rugat din nou, şi făcând semnul Sfintei Cruci peste borcan a luat şi el o linguriţă şi mi-a dat şi mie una, tot timpul însă rostind o rugăciune. Şi încetul cu încetul eu am început să mă însănătoşesc şi cu mila lui Dumnezeu îmi duc traiul şi în ziua de astăzi.

„Păstorul duhovnicesc al sufletelor îndurerate “

Ucenica A. poveste şte despre tinereţea sa, următoarele: „Erau timpuri grele, război şi foamete. Aveam doar 15 ani pe atunci. Oamenii, după cum sunt şi oile, căutau un păstor duhovnicesc ca să le aline sufletele. Mulţi se duceau la Cernigov, la Părintele Lavrentie, de unde se întorceau mulţumiţi şi bucuroşi. Eu însă eram departe de credinţă, eram năzbâtioasă şi cam neascultătoare. Dar aveam o mare curiozitate de a ajunge până la Cernigov să-l văd şi eu pe „păstorul duhovnicesc al sufletelor îndurerate“, cum îl numeau oamenii.

Ş i când oamenii din satul meu s-au pornit la Cernigov am pornit şi eu cu ei. Patruzeci şi cinci de kilometri am mers pe jos, iar când am ajuns la mănăstire, ne-am împărţit prin chilii. După ce şi-au bucurat sufletele cu auzul cântărilor bisericeşti şi au discutat fiecare în parte cu Părintele Lavrentie, voiau acum să meargă pentru binecuvântare ca să pornească la drum spre casă. Numai eu am fost lipsită de bucuria de a vorbi cu Părintele. Toţi ceilalţi erau veseli, eu însă am rămas mai la urmă şi mă simţeam stânjenită, dar mă ţineam şi nu-mi dădeam pe faţă supărarea. Măicuţa Apolinaria văzându-mă că stau mai deoparte m-a chemat la ea şi împreună ne-am apropiat ultimii pentru binecuvântare. Părintele m-a binecuvântat, m-a sărutat pe creştet şi mi-a spus:

– Bine c ă ai venit! Vei mai umbla tu ce vei mai umbla prin lume, dar tot a noastră vei fi. Şi mi-a dat o prescură iar la restul câte o cruciuliţă. Sufletul meu s-a umplut atunci de o nespusă bucurie. Din acel moment m-am schimbat nespus de mult şi pot să spun că simţeam că începusem să mă schimb şi sufleteşte. Am început să vin mai des la biserică iar cu timpul m-am mutat la Cernigov, unde m-am angajat, dar în toate urmam sfaturile înţeleptului Părinte Lavrentie.

Când eram la serviciu, şeful meu îmi propuse să mă mut într-o altă secţie. Eu nu ştiam cum să procedez, căci mă împrietenisem cu câţiva dintre colegi şi-mi părea rău. M-am dus deci la Părintele Lavrentie să-l întreb ce să fac în situaţia asta iar el, după ce m-a ascultat, mi-a spus:

– Fugi, nu mai sta pe gânduri, şi cât se poate de repede transferă-te!

Eu, primind binecuvântarea f ără prea multă bucurie, mergeam încet şi mă gândeam că mă voi transfera săptămâna viitoare, dar în acel moment Părintele ieşi în pragul chiliei şi strigă din urmă:

– Eu ţi-am spus să fugi!

Sim ţind o mare nelinişte în suflet m-am dus imediat la director şi am semnat transferul care era deja pregătit, în săptămâna care a urmat, în secţia în care am lucrat a venit înştiinţarea că toţi vor fi duşi în Urali, în regiunea Sverdlovsk, pentru a termina un proiect. Toţi foştii mei colegi au trebuit să plece iar eu am rămas pe loc. Atunci am înţeles eu de ce Părintele mi-a spus să fug.

Du-te încă o dată şi cereţi iertare!

Când tr ăiam în mănăstire şi eram aici sub ascultare, lucram la o întreprindere. Nu mai ştiu pentru ce treabă, dar trebuia să plec până în sat la părinţi. M-am învoit de la director iar când am cerut binecuvântare de la măicuţa stareţă Antonia, ea nu mi-a dat-o. Eu însă m-am dus acasă, făcând neascultare. M-am întors peste trei zile, iar măicuţa Antonia, stareţa, mi-a spus că pentru că am plecat de capul meu, să-mi fac bagajul şi să plec din faţa ei, căci nu mai vrea să mă vadă, şi să eliberez chilia imediat. Am căzut la picioarele ei, am plâns şi mi-am cerut iertare, dar nici nu voia să audă ci numai repeta mânioasă ordinul său: Pleacă de aici!

Legându-mi toate lucrurile într-un sac voiam să plec fără să mai iau binecuvântare de la Părintele, de care de fapt şi uitasem de atâta supărare. Când am ajuns aproape de poarta mănăstirii, m-a văzut o măicuţă cu sacul de haine şi m-a întrebat dacă am luat binecuvântare de la Părintele Lavrentie pentru plecare din mănăstire. Eu i-am zis că nu. Atunci ea m-a luat de mână şi mi-a zis să nu îndrăznesc să părăsesc mănăstirea fără binecuvântarea Părintelui. Intrând în chilie, am căzut în genunchi la picioarele lui, povestindu-i necazul meu. Părintele, după ce m-a ascultat, mi-a dat următoarea povaţă:

– Ascult ă şi ţine minte ceţi spun. Iată, dacă în drum stă aruncat un băţ (o bucată de lemn) strâmb şi cu cioturi pe el, toţi îl păşesc şi-l înconjură, ocolindu-l, căci nimeni nu-l găseşte de folos la casa lui. Dacă însă un dulgher (meşter) iscusit reuşeşte să-l modeleze făcând din el o unealtă bună, atunci acest băţ va fi folositor oricui şi toţi şi-ar dori să-l aibă. Du-te încă o dată şi cereţi iertare de la maica stareţă, şi dacă nu te va ierta nici de data asta, atunci poţi să pleci.

Cu binecuvântarea P ărintelui Lavrentie, dar cu frică, m-am dus din nou la măicuţa egumenă. Spre mirarea mea, toată supărarea ei dispăruse, m-a primit cu dragoste şi mi-a vorbit mult despre mântuirea sufletului.

Tu încă n-ai demisionat?

Eram la ascultare, iar în una din desele sale vizite la Cernigov, Vl ădica B. îmi propune să-mi dau demisia şi să mă duc cu el ca să-l ajut la treabă.

Eu l-am întrebat pe Părintele Lavrentie cum să procedez, căci era foarte greu să demisionez. El a stat un pic, apoi mi-a spus:

– Încă nu demisiona.

Vlădica B. a luat adresa mea şi a spus că va trece personal să vorbească cu directorul. Părintele Lavrentie însă mi-a spus:

– Dacă va trece, atunci vei pleca. Tu însă nu demisiona încă.

Vlădica B. de trei ori a luat adresa mea, dar a pierdut-o tot de trei ori. După o perioadă de timp, când mă întâlnesc cu Părintele Lavrentie, mă întrebă:

– Tu încă n-ai demisionat? Uite câtă treabă avem noi aici şi tare mai avem nevoie de oameni harnici şi muncitori. Atunci eu mi-am dat imediat demisia şi am venit la mănăstire şi abia atunci am înţeles de ce Părintele nu m-a lăsat să plec atunci de la serviciu, altfel Vlădica B. m-ar fi luat cu el.

Întâi canonul şi după aceea celelalte treburi!

Eu am avut diferite ascult ări, îşi aminteşte măicuţa A. Dar cel mai mult, m-am ocupat cu reparaţiile şi cu construcţiile. Ţin minte că odată m-am dus la Părintele Lavrentie să-mi dea binecuvântare să mă sui pe cupolă. Iar el mi-a spus:

– Cupola ca, cupola, dar tu î ţi îndeplineşti pravila, îţi faci canonul pe care ţi l-am dat?

Spre ruşinea mea, eu am tăcut, căci în ultimul timp nu-mi făceam canonul. Atunci Părintele cu un glas aspru şi poruncitor mi-a zis:

– Eu te întreb, tu îţi faci canonul? Eu v-am spus să vă faceţi întâi canonul şi după aceea celelalte treburi!

Altă dată, când m-am dus după binecuvântare să mă urc în clopotniţă, Părintele m-a întrebat:

– Dar notele le ştii? Notele trebuiesc învăţate pentru că a cânta în biserică e cea mai scumpă ascultare şi cântarea bisericească e de mare preţ. Să ştii că Maica Domnului îi iubeşte foarte mult pe cei ce cântă în casa fiului ei.

Pe mulţi i-a binecuvântat Părintele să cânte în corul bisericii, chiar şi pe cei care nu aveau ureche muzicală, şi aceştia deveneau, prin rugăciunile lui, cântăreţi buni. Iar mie mi se părea că sunt una dintre ei, dar după rugăciunile lui sfinte mergeam la strană şi cântam.

Roagă-te la moaştele Sfântului Teodosie!

„Fratele meu s-a speriat de un incendiu şi s-a îmbolnăvit aşa de tare încât stătea lungit pe pat, aproape ca mort. Mama m-a trimis la Părintele Lavrentie să-l întreb dacă ne dă binecuvântare să mergem la o descântătoare care spunea că se roagă şi ea, citeşte molitva şi ajută la însănătoşire. Eu am venit la Părintele şi i-am povestit toate cum s-au petrecut şi i-am spus ceea ce îmi propunea mama, cu descântătoarea. El m-a ascultat şi mi-a spus:

– Descânt ătoarea se roagă ea, dar, cum se spune în popor, spune apoi un cuvânt şi toată molitva ei dispare (spune un cuvânt şi strică totul). Este ca şi cum ai avea un butoi cu miere de albine şi ai pune în el o lingură de păcură; se obţine că mierea aceea nu mai este bună în veac.

– Dar ce să fac cu fratele? am întrebat eu.

– Tu, du-te şi roagă-te la moaştele Sfântului Teodosie, făcătorul de minuni, iar Sfântul îl va vindeca pe fratele tău.

– Dar eu nu ştiu cum să mă rog Sfântului, Părinte! am spus eu.

– Tu du-te şi spune aşa: „Sfinte Teodosie, slujitorule al lui Hristos şi făcătorule de minuni, vindecă-l pe fratele meu, Nicolae!“ şi m-a binecuvântat.

Mare a fost mirarea mea când P ărintele a pronunţat numele fratelui meu, căci eu nu i-l spusesem, într-un suflet am alergat acasă, povestindu-i mamei cele petrecute. A doua zi dimineaţă, am pornit grăbită spre biserică pentru a mă închina şi a mă ruga la moaştele Sfântului Teodosie. Am ajuns la ora şapte, şi am făcut totul aşa după cum m-a învăţat Părintele Lavrentie.

Când m-am întors acas ă, mama mi-a spus că exact la ora şapte dimineaţa fratele meu s-a trezit şi a cerut de mâncare. Din ziua aceea el a început să se însănătoşească. Pentru rugăciunile Părintelui Lavrentie, bunul Dumnezeu S-a milostivit spre fratele meu iar mijlocirile Sfântului Teodosie l-au făcut sănătos şi boala l-a părăsit.

Cum puteai tu să mai mănânci?

„Aveam noi la m ănăstire un obicei, îşi continuă povestirea măicuţa A. De ziua îngerului lor păzitor^16, sărbătoritele, adică cele care îi purtau numele, se împărtăşeau cu Sfintele Taine^17 apoi luau prescura şi mergeau toate la Părintele Lavrentie. El rupea câte o bucăţică şi le felicita cu această ocazie. Deseori participa şi el la masa festivă cu sărbătoritele şi se aşeza cu toată lumea în trapeză^18. Şi iată că, odată, mi s-a oferit şi mie ocazia să particip la o aşa masă festivă. Eram în total cam vreo 12 persoane iar Părintele mânca din strachina^19 lui cu o lingură de lemn (acestea îi aparţineau, erau proprietatea lui). Deodată ridică capul şi îi spune măicuţei P. care servea masa:

16 Ziua Sfântului al cărui nume îl purtau.

17 Se subînţelege că mai întâi s-au spovedit înainte de Sfânta Slujbă.

18 Trapeză – sală de mese în mănăstire.

– Du-te că este cineva la uşă şi deschide-i să vină încoace.

M ăicuţa P. se duce la uşă şi într-adevăr vede o femeie ce plângea foarte tare şi care se ruga să-i dea voie să intre la stareţ. Fiindu-i milă de Părinte, că abia începuse să mănânce, şi vrând să-l protejeze, măicuţa P. îi spune femeii:

– P ărintele e ocupat acum. Când va termina de mâncat voi veni să te chem. Intră apoi şi îi spune Părintelui:

– Nu-i nimeni, Părinte, luaţi şi serviţi liniştit prânzul. Dar femeia continua să

plângă, afară.

P ărintele mai ia câteva linguri de mâncare, apoi întoarce capul şi îi spune din nou măicuţei P.:

– Eu cred că a venit cineva. Ia du-te tu şi verifică încă o dată!

– Dar nu e nimeni acolo. Părinte. Mâncaţi mai întâi în linişte, iar apoi vom vedea, insistă sora P. într-ale sale.

Părintele a mai luat încă o lingură de mâncare, apoi a pus cu mânie lingura pe masă, s-a ridicat şi cu o voce aspră a pronunţat:

– Eu ţi-am spus că o femeie stă şi plânge la uşă. Du-te şi adu-o înăuntru!, şi s-a îndreptat s-o întâmpine.

Măicuţa P., nemaiavând ce să facă, s-a dus şi a intrat cu o femeie de vârstă medie care plângea amarnic. Cred că avea o mare durere pe suflet. Se părea că un mare necaz o adusese aici. Părintele a trecut cu ea în chilia sa, iar peste vreo zece minute femeia a ieşit schimbată: liniştită, ba chiar aş putea spune bucuroasă. S-a închinat la sfintele icoane şi a plecat acasă mulţumită. Părintele s-a întors şi s-a aşezat la masă, spunându-i măicuţei cu pricina:

– Dacă tu ai văzut că omul era supărat şi plângea, cum puteai tu să mai mănânci?

Aşa stareţ mare a fost Părintele Lavrentie. El, cu darul lui Dumnezeu, pe toate le ştia şi putea să vadă totul, iar eu am fost martoră a bunătăţii şi înţelepciunii lui de ziua Proorociţei Ana.

Cântă mai bine „Kazacioc“!

P ărintele avea o iubire nemărginită pentru oameni, dar şi oamenii îl iubeau pe el. Odată, a intrat la Părintele Lavrentie, Pimen al lui Nekita ce locuia lângă mănăstire, iar în viaţa lui a fost un muncitor credincios. El a adus cu sine şi scripca^20 sa şi voia să-şi demonstreze măiestria şi să-l bucure pe Părintele cu talentul său. Deci, a început să cânte Psalmii, dar nu reuşea să-i cânte bine şi a început să se enerveze şi să se supere. Părintele a observat asta şi i-a spus:

– Ia, hai de cântă mai bine „Kazacioc“!

Vioara a prins deodată viaţă în mâinile lui Pimen şi acest dans i-a ieşit perfect. Părintele l-a lăudat şi acesta s-a întors acasă bucuros şi cu inima împăcată.

Plâng pentru sufletele lor

Părintele plângea adeseori şi în timpul rugăciunii şi în timpul cântărilor

biserice şti. De multe ori repeta cu lacrimi aceste cuvinte: – „Aici, pe lumea asta, Dumnezeu a dăruit fiecărui om libertate. Aici, omul poate să asculte cântări desfătându-se cu ele, poate să-I cânte şi să-L slăvească pe Dumnezeu cu gura şi cu inima, dar în viaţa viitoare nu va mai fi aşa. Numai acela, de care Bunul Dumnezeu Se va milostivi, va putea auzi şi se va desfăta cu dulcile cântări îngereşti, întrucât mulţi, pentru viaţa lor păcătoasă şi neglijentă se vor lipsi de acestea în veci“.

19 Vas de ceramică uşor adâncit, de obicei decorat la exterior, folosit în loc de farfurie. 20 Vioara.

P ărintele vărsa lacrimi amare, mai ales atunci când se tundeau în monahism sau se hirotoneau preoţi. Şi pentru că plângea tare, odată măicuţele l-au întrebat de ce plânge aşa, iar el le-a spus:

– Plâng pentru sufletele lor, c ăci mulţi dintre aceşti călugări şi preoţi or să şi-l piardă din cauza neglijenţei, pentru că vor duce o viaţă duhovnicească săracă şi nepăsătoare. Pentru că mulţi dintre preoţi nu se vor gândi la mântuirea lor şi nici a altora, ei nu se vor putea salva nici pe ei, nu mai vorbesc de alţii.

Îns ă pentru Părintele Dimitrie, care era pe atunci la noi, la mănăstire, Părintele Lavrentie avea o dragoste deosebită mai ales pentru predicile sale sincere, pentru spovedaniile lui corecte, pentru povăţuirile şi sfaturile pe care le dădea el. Şi mai spunea că pentru inima lui bună, pentru stăruinţa sa şi pentru sârguinţa ce o avea pentru corectitudinea spovedaniei, el nu va răspunde pentru fiii săi duhovniceşti şi Dumnezeu îl va mântui. Apoi el a fost hirotonit Arhiepiscop şi până la sfârşitul zilelor sale a fost un exemplu demn de urmat în cucernicie şi cuvioşie, aducându-I necontenit slavă lui Dumnezeu şi slujindu-I cu râvnă.

Dar dacă totuşi vine?

În timpul lui Vl ădica Boris a existat posibilitatea să se îmbrace tainic haina monahală, dacă stareţul dădea binecuvântare.

O femeie, primind înştiinţare că soţul ei a murit, în mâhnirea ei veni la Părintele Lavrentie şi îl rugă cu lacrimi să-i dea binecuvântare să vină la mănăstire. Iar Părintele îi spuse:

– Dar când va veni soţul tău, parcă Vasile îl cheamă? (iar femeia a încuviinţat dând din cap convingător). Iată, când va veni Vasile al tău, atunci ce vom face? Lui ce ai să-i spui?

– Dar el nu va mai veni căci am primit înştiinţare, el e mort, Părinte, iar eu singură în lume n-am să pot trăi, spunea femeia cu ochii în lacrimi.

– Da, dar dacă totuşi vine? Atunci ce o să faci? Nu, eu îţi spun să mai aştepţi, spuse Părintele hotărât, insistând cu tărie în ale sale.

Şi într-adevăr, în scurt timp soţul ei s-a întors acasă şi ea a trăit cu el viaţa de familie în continuare.

Păcatele îl înnegresc pe om şi încă aşa de tare, încât îl fac ca smoala de negru

Eram deja tuns ă în monahism, povesteşte călugăriţa A., şi, fiind destul de tânără, mi-a venit un gând păcătos: Oare cum va cunoaşte Dumnezeu păcatele omenirii întregi? Doar au murit nenumărat de mulţi oameni şi mor şi acuma, şi încă vor mai muri, oare cum va putea Dumnezeu şti păcatele fiecăruia în parte, cine şi în ce a păcătuit?

Dup ă aceea, iată că mă văd, în vis, mergând pe-o stradă dintr-un oraş mare şi străin şi văd în faţa mea o clădire imensă. Intru, şi văd înăuntrul clădirii o biserică imensă, ca o catedrală. Drept înainte văd Sfântul Altar. Uşile Împărăteşti – deschise. În Altar se vedea o lumină strălucitoare, albă şi foarte luminoasă, iar în mijloc Sfântul Prestol părea că era cu totul din cristal, de unde venea o lumină şi mai puternică, aproape că nu mă puteam uita într-acolo.

În partea dreapt ă văd eu un hol lung, ca o trapeză.

Deodată în această hol apar trei, iar când i-am putut vedea mai bine erau doi îngeri în chipul ipodiaconilor care conduceau un suflet. Şi cineva îmi şopteşte la ureche: „Uite, aceştia conduc un suflet curat^21“. Sufletul acela eu îl vedeam în chipul unei fete ca de 15 ani care era aşa de senină şi luminoasă de parcă era transparentă. Pe cap avea un batic alb, iar în mâini o lumânare aprinsă. Apropiindu-se de Sfântul Altar, ipodiaconii s-au oprit, fetiţa s-a închinat şi au intrat apoi toţi trei pe Uşile împărăteşti şi au luat-o spre dreapta. Aceeaşi voce îmi spune: „Acest suflet a fost dus în rai“.

Apoi eu întorc capul şi mă uit în acelaşi hol şi văd iarăşi cum merg aceşti trei, doi ipodiaconi (îngeri) şi intre ei fetiţa, dar de această dată toată neagră, cu tot corpul zgâriat de nişte dungi sub formă de săgeţi, asemănătoare trăsnetului (~). Iar glasul nevăzut îmi spune: „Acesta e un suflet păcătos“. Pe ea au dus-o până la Sfântul Altar apoi au intrat toţi trei prin Porţile Împărăteşti. Dar, spre mirarea mea, şi de data aceasta a luat-o tot spre dreapta. Eu m-am tulburat şi, derutată, mi-am zis: „Cum adică, şi acest suflet este dus în rai?“

Atunci am vrut să merg în urma lor să văd şi eu cum e raiul. Lipindu-mă de perete, şi încet-încet, strecurându-mă prin spatele ipodiaconilor, am intrat pe acel hol în partea dreaptă dar n-am putut să văd decât tulpinile unor copaci ca de cristal alb care erau aşa de luminoşi şi de frumoşi încât îţi luau vederea. Oprindu-mă un pic ca să-mi revin, am deschis ochii şi ridicând capul m-am uitat peste umărul acelor tineri şi am văzut nu departe o uşă mică, iar în spatele ei o prăpastie enorm de mare şi foarte întunecoasă. „Aici e iadul“ mi-a spus vocea nevăzută.

Când am vrut să mă apropii mai mult, tinerii ipodiaconi (care ţineau fetiţa neagră între ei) m-au văzut şi cu o voce foarte aspră m-au întrebat:

– Tu ce cauţi aici?

– Eu voiam doar să privesc, le-am răspuns cu o voce stinsă.

– Tu nu ai voie să priveşti. Pleacă imediat de aici! Când m-am întors să plec, în spatele meu s-a auzit un ţipăt înspăimântător al păcătoasei: Aiii – aiii –aaiiii.... care a încetat îndată, (ca şi cum ar cădea într-un adânc mare fără de capăt). Speriată, am fugit oprindu-mă în mijlocul bisericii. Când m-am întors, am văzut-o pe Maica Domnului care ieşea din partea stângă a Sfântului Altar. Pe mâna dreaptă Îl ţinea pe Domnul nostru, prunc. Pe Maica Domnului o vedeam dintr-o parte, iar pe Mântuitorul din spate. Hainele ei erau aşa de luminoase încât străluceau ca aurul la soare, reflectându-se în mii de culori pe altarul de cristal.

Văzând o aşa frumuseţe, eu m-am aruncat la pământ şi închinându-mă, am exclamat:

– „Preasfântă Născătoare de Dumnezeu, miluieşte-mă pe mine păcătoasa“.

Şi m-am trezit foarte speriată, căzând la rugăciune.

A doua zi de dimineaţă am alergat la Părintele şi i-am spus visul meu.

– Prin asta, Dumnezeu ţi-a descoperit şi ţi-a arătat ţie, ca tu niciodată să nu te mai întrebi cum de le ştie El pe toate. Orice om, prin spovedanie, fapte bune şi prin rugăciune curată îşi va curaţi sufletul şi va deveni aşa de curat şi de luminos ca şi sufletul acela pe care tu l-ai văzut în vis. Păcatele însă îl înnegresc pe om şi încă aşa de tare, încât îl fac ca smoala de negru şi astfel nu va trebui să-l întrebe pe el de faptele sale, căci toate se vor vedea pe dânsul. Căci prin faptele tale te poţi mântui, dar tot prin ele te poţi îngropa în iad. Din faptele tale te vei îndrepta, şi tot din faptele tale te vei osândi.

21 Drept.

Aşa mi-a explicat Părintele Lavrentie visul meu.

Hai, tu cântă, iar noi, vom scrie notele!

O ucenic ă de-a Părintelui, sora G., ne povesteşte următoarele:

– Mă visez undeva în cer şi aud o cântare de o frumuseţe deosebită, nepământească: „Veniţi să ne închinăm...!“ şi „Doamne miluieşte!“ Simţeam aşa o bucurie în sufletul meu că nu am cuvinte să o pot descrie. M-am trezit şi mă gândeam ca nu cumva visul acesta să fie de la vrăjmaşul diavol. Dimineaţa, alerg într-un suflet la Părintele Lavrentie, iar el, întâmpinându-mă cu bucurie, îmi spune:

– Bine că ai venit! Hai, tu cântă, iar noi, eu şi măicuţele, vom scrie notele cântărilor pe care le-ai auzit în vis.

Eu m-am tulburat iar, şi, intimidată de surprindere, mă gândeam să nu fie ceva farmece de la vrăjmaşul, şi să mi se pară. Dar Părintele îmi repetă:

– Hai, cântă, ce se întâmplă, nu mai ţii minte?

Eu, într-adevăr, uitasem cu totul cântările şi nu puteam reproduce nimic din cele auzite în vis. Atunci, Părintele a ridicat ochii spre cer şi a început să se roage ca Bunul Dumnezeu să mă ajute să-mi amintesc cântările. Încetul cu încetul, eu am început să-mi amintesc şi am cântat cântările auzite în vis, iar surorile şi Părintele au scris notele.

Şi iată aşa, cu mila lui Dumnezeu, pentru rugăciunile Părintelui Lavrentie, noi am învăţat două cântări noi pe care eu apoi le auzeam în interpretarea corului Părintelui, cântări care şi astăzi bucură urechea şi sufletul celor binecredincioşi.

Toate acestea sunt pentru deşteptarea poporului

Alt ă dată, pentru rugăciunile Părintelui Lavrentie, am avut un alt vis neobişnuit. Vedeam în faţa mea nişte porţi de aur cu o aură nespus de curată, alb strălucitoare, şi de jur împrejur un gard ce părea de foc. La poartă stătea multă lume, dar nimeni nu putea să intre, deoarece era un înger cu aripi şi nu dădea drumul nimănui.

Eu m-am apropiat cu fric ă dar, spre mirarea mea, îngerul mi-a deschis poarta şi mi-a spus să intru. Am intrat şi în faţa mea am văzut o grădină de o frumuseţe deosebită, cu flori şi copaci. Şi erau nişte crini încântători ce emanau un miros mirific, îngerul îmi spuse să intru şi să nu-mi fie frică, căci acesta este raiul şi să mă bucur că m-au lăsat să intru. Atunci eu l-am întrebat:

– Dar cine sunt oamenii care stau la poart ă şi de ce nu pot intra aici?

– Aceşti oameni vor sta aici până la cea de-a doua venire a Mântuitorului. Atunci Dumnezeu are să-i răsplătească pe fiecare după faptele lor.

Eu încercam s ă inspir cât mai profund acel aer aromat şi respiram atât de tare încât şi părinţii mei au sesizat comportarea mea ciudată în timpul somnului. Când m-am trezit, această aromă se simţea în jurul meu destul de clar, mirosea la fel ca în rai. Mi se părea că şi plapuma miroase şi hainele de pe mine. M-am speriat şi n-am avut deloc încredere în acest vis, deoarece, eu fiind păcătoasă, mă gândeam că e o înşelăciune de la diavol şi n-am îndrăznit să povestesc nimănui visul.

Peste dou ă zile am ajuns la mănăstire, la Părintele, şi, fiind foarte tulburată, voiam să mă spovedesc, considerând că am fost atacată de vrăjmaşul în somn. Părintele mi-a ieşit înainte şi îi spune unei măicuţe:

– Maic ă Elena, adu şi pune fasolea pe masă, şi aşezaţi-vă toţi că sora G. are să ne povestească despre rai.

Apoi se-ntoarce către mine:

– Hai, povesteşte, ce ai văzut tu acolo? Celor de acasă ţi-a fost frică să le povesteşti, dar nouă ne poţi spune totul.

Eu am început să spun că sunt păcătoasă şi nu sunt demnă să văd raiul, aşa că visul acela mă gândesc să nu fie de la vrăjmaşul şi duşmanul nostru.

– De care duşman vorbeşti tu? Nu-i nici un duşman aicea. Povesteşte, îţi spun!, mi-a spus hotărât stareţul.

Şi le-am povestit cum am putut eu mai bine, bineînţeles în limitele exprimării omeneşti, dar la urmă le-am spus că toate câte le-am văzut în vis nu pot fi descrise în cuvinte, oricât m-aş strădui eu, ci trebuie să le vezi, să le trăieşti şi să le simţi.

– Aşa şi este, mi-a răspuns bucuros Părintele după ce a ascultat povestirea mea, dar totuşi trebuie să povesteşti! Altul a văzut iadul, unde a fost condus, şi a povestit plin de groază tuturor doar ce putea cuprinde în cuvinte. Şi despre iad tot la fel trebuie povestit. Toate acestea însă sunt pentru deşteptarea poporului.

Vă primesc cu braţele deschise!

A trecut un an de când îi tot ceream voie mamei s ă mă lase să intru în monahism, ne povesteşte în continuare măicuţa: Şi până la urmă, cu lacrimi în ochi, mama mea mi-a dat binecuvântare să merg la mănăstire. Mergeam împreună cu prietena mea, sora M., şi mă gândeam în sinea mea:

– Pe Maria au s-o primeasc ă, dar pe mine – care sunt atât de urâtă şi de neîndemânatică – probabil că n-au să mă primească.

Ajungând cu bine la Părintele Lavrentie, am căzut amândouă în genunchi la picioarele lui şi l-am rugat să ne primească în mănăstire. Părintele ne-a zâmbit şi ne-a spus:

– Maica noastră egumenă iubeşte foarte mult surorile deosebite (interesante). Şi apoi aici este foarte mult de lucru. Dar voi, mergeţi mai întâi la mănăstirea Domnitsk! Maica stareţă de acolo vă va primi „cu braţele deschise şi cu toată dragostea“, iar mai târziu vă veţi întoarce aici şi veţi sluji şi la Sfânta Treime. Dar atunci deja veţi fi alţi oameni, veţi şti să cântaţi şi să citiţi, acum însă mergeţi acolo repede.

Am luat binecuvântare şi ne gândeam să ieşim la şosea şi să mergem cu vreo ocazie, dar Părintele ne spune:

– Grăbiţi-vă să mergeţi cu barca, pe apă. După gard vă aşteaptă însoţitorii.

Noi n-am înţeles prea bine ce voia să spună Părintele, dar am grăbit pasul. Când am ieşit din mănăstire erau acolo părintele Nichifor şi câteva surori care se pregăteau să plece la mănăstirea Domnitsk. Şi astfel, am pornit cu toţii la drum cu o barcă.

Ajungând cu bine, ei au luat-o mai înainte, iar eu şi cu prietena mea ne apropiam cu mari emoţii de mănăstire, gândindu-ne ce ne aşteaptă. La poarta mănăstirii ne-am întâlnit cu maica stareţă care a început să ne întrebe cine suntem, de unde suntem şi ce dorim. Iar noi am răspuns la întrebări spunându-i că o căutăm pe maica stareţă.

– Voi vreţi să veniţi la mănăstire?

– Da, am răspuns noi cu o jumătate de gură.

– Aşadar, vă primesc cu braţele deschise şi cu toată dragostea, şi a întins către noi mâinile ei bătrâne. Vai ce bucurie îmi faceţi, când vă aud că doriţi aşa ceva. Şi ne-a îmbrăţişat pe amândouă cu multă căldură.

Iar noi, cu lacrimi de bucurie, am căzut în genunchi şi i-am povestit cum ne-a trimis pe noi la această mănăstire Părintele Lavrentie şi ne-a spus aceleaşi cuvinte cu care ne-a întâmpinat maica egumenă.

Şi iată, pentru rugăciunile Părintelui, S-a milostivit Dumnezeu spre noi şi am primit binecuvântarea de a cânta la strană, şi încet-încet am început să înţelegem şi să învăţăm această artă duhovnicească. Mult mai târziu, după cum a spus Părintele, noi am fost transferate în mănăstirea Sfânta Treime, unde cu frică şi evlavie am slujit lui Dumnezeu.

X

– Bine că ai venit. Vei citi şi vei cânta în cor, i-a spus Părintele Lavrentie cu bucurie măicuţei A. când aceasta a venit pentru prima dată la el. La mănăstirea Domnitsk te vor învăţa de toate, iar apoi vei veni şi la noi.

– P ărinte, dar eu nu ştiu să citesc şi nici să cânt, aşa că mă rog Sfinţiei Voastre să vă rugaţi pentru mine, păcătoasa, ca Bunul Dumnezeu să mă înţelepţească şi să le fac pe toate câte le spuneţi.

La Domnitsk, m ăicuţa stareţă m-a primit cu braţele deschise şi încet-încet, pentru rugăciunile Părintelui Lavrentie, eu am învăţat să cânt, iar apoi să şi citesc. Şi aşa cuvintele Părintelui Lavrentie s-au împlinit întocmai.

Imediat să treci la strană! Ba chiar să fugi!

Începusem s ă merg la cor, ne povesteşte I. N. Dar se vedea că eu nu am acest dar. Nu reuşeam sub nici o formă să mă încadrez în cadenţa cântărilor. Şi astfel toţi mă trimiteau de colo-colo, şi nimeni nu voia să mă ia sub aripa lui. Am căzut, astfel, în deznădejde şi am plecat gândindu-mă că niciodată nu voi urca în strană.

Într-o zi de s ărbătoare, toată lumea a urcat în strană, numai eu singură stăteam neobservată în pridvor. M-am lipit de perete şi stăteam supărată, în acel moment a trecut pe lângă mine Părintele Lavrentie, şi când a ajuns la Sfântul Altar s-a întors şi m-a întrebat:

– Dar tu de ce stai acolo?

Eu am început s ă plâng şi să-i spun Părintelui amarul meu, la care el, ascultândumă, a zâmbit întâi, apoi, cu o voce destul de aspră şi neînduplecată, mi-a spus:

– Imediat să treci la strană! Ba chiar să fugi!

Eu am făcut o plecăciune şi repede am plecat sus. Din acel moment, pentru rugăciunile Părintelui Lavrentie, eu mi-am însuşit foarte repede toate cântările şi, prin mila Bunului Dumnezeu, cânt şi astăzi.

X

O solistă din corul Părintelui s-a apropiat de el şi după ce el a binecuvântat-o, i-a spus:

– Învaţă, învaţă notele şi când vei locui în Moscova, Odessa sau Petrograd, atunci vei fi mare artistă. Şi aşa a şi fost, căci a locuit în Moscova şi a cântat în corul bisericii unde cântau şi renumiţi artişti din corul Sveşnikov şi solişti ai Teatrului Mare din Moscova, de aceea, mulţi dintre credincioşi o credeau şi pe ea artistă. Cântece lumeşti însă n-a cântat niciodată, iar viaţa i s-a organizat după spusele Părintelui şi din mila Domnului a dus o viaţă curată întru Hristos.

Schimonahia M.

X

Părintele mergea odată spre biserică iar măicuţa Fotina m-a luat de mână şi apropiindu-se de el, l-a rugat să mă binecuvânteze să cânt şi să citesc la biserica Sfântul Ilie. Părintele şi-a ridicat mâinile spre cer şi privind spre cer s-a rugat, iar apoi m-a binecuvântat, Eu nu ştiam să citesc pe slova veche, dar în aceeaşi zi, măicuţa Fotina mia dat să citesc nişte cărţi în limba slavă, şi spre mirarea mea eu am început să citesc cursiv şi plăcut, încât cei ce mă ascultau au exclamat:

– Ce voce plăcută are! Dumnezeu ne-a trimis un înger!

I. N.

Dar tu unde ai umblat?

„P ărintele Lavrentie ne părăsise pe noi şi trecuse la cele veşnice, şi eu, în sâmbăta morţilor, m-am hotărât ca după Sfânta Liturghie să nu mai stau la parastas, ci să merg până la piaţă, pierzând astfel slujba de pomenire. Când m-am întors în chilie, fiind obosită, m-am culcat să dorm puţin, în vis îl văd pe Părintele Lavrentie care merge singur. Am alergat la el să iau binecuvântare. El, însă, mă întreabă:

– „Dar tu unde ai umblat? Eu m-am tot uitat şi nu te-am văzut nicăieri. Şi nu numai pe tine. Toţi s-au împrăştiat pe unde nu trebuia. Tu aşa mare nevoie aveai, să mergi la piaţă chiar acum? Acuma du-te şi cheamă toată obştea la masă.“

Am plecat în grab ă să chem maicile la masă şi m-am trezit. Mi s-a făcut ruşine pentru mine şi pentru celelalte şi am simţit o mare durere în suflet, că noi, cu grijile noastre lumeşti, jignim şi necinstim memoria bunului şi înţeleptului nostru stareţ, Părintele Lavrentie. M-am căit în gândul meu şi am promis ca niciodată să nu mai stric rânduiala bisericească cu lipsa mea.“

Tu să mergi pe cel din mijloc!

„Îmi amintesc o întâmplare foarte important ă din viaţa mea ce se referă la o întâlnire cu Părintele Lavrentie pe care eu îl cinstesc ca pe un mare duhovnic şi înainte văzător cu duhul.

La o mare s ărbătoare creştină, mă pregătisem cu frică să mă spovedesc. Şi când m-am apropiat de Părintele Lavrentie, el m-a întrebat:

– Tu eşti soră de mănăstire?

– Nu, Părinte, sunt o mireancă păcătoasă.

Când Părintele mi-a citit rugăciunea de dezlegare a păcatelor, m-a numit măicuţă, şi mi-a spus numele de călugărie. Aşa mi-a arătat înţeleptul Părinte drumul meu spre mântuire.

La Părintele Lavrentie eu umblam foarte des şi ascultam înţeleptele lui sfaturi, dar n-am îndrăznit niciodată să-l întreb nimic. Nici nu îmi închipuiam că el ne va părăsi vreodată. Mi se părea că stareţul mereu va fi cu noi. Însă Părintele a trecut la cele veşnice, iar eu nu-mi mai găseam liniştea. Sufletul meu intra în întuneric şi eu simţeam cum mă rătăcesc pe cărări greşite. Într-o noapte îl visez pe Părintele, cad înaintea lui şi îl rog:

– Părinte, eu pier, salvează-mă! Sufletul meu se pierde. Cum să scap de chinul sufletesc?

– „Spovedanie, spovedanie şi împărtăşanie, în acestea-i salvarea. Vezi aceste trei drumuri? Tu să mergi pe cel din mijloc, numai aşa te vei mântui, mi-a spus Părintele cu o voce blândă, dar cu un ton poruncitor“.

M-am trezit şi am simţit o mare uşurare iar cuvintele Părintelui le păstrez şi acuma cu mare sfinţenie. Dumnezeu să-l odihnească în loc plin de lumină!

Preotul P. ne povesteşte următoarele:

Eu mă pregăteam să devin preot şi am venit la Părintele Lavrentie după binecuvântare şi sfătuire.

El s-a rugat, apoi m-a binecuvântat s ă citesc din Evanghelie. Şi am deschis Evanghelia la Matei 22, 37-40 şi am citit: „Iar Iisus a zis lui: Să iubeşti pe Domnul Dumnezeul tău, cu toată inima ta, cu tot sufletul tău şi cu tot cugetul tău. Aceasta este întâia şi cea mai mare poruncă. Iar a doua, asemenea acesteia: Să iubeşti pe aproapele tău ca pe tine însuţi. În aceste două porunci se cuprind toată Legea şi proorocii“. Apoi Părintele m-a oprit şi mi-a spus:

– Aşa trebuie să fie un slujitor al Domnului şi toate vor fi bune.

Până în ziua de astăzi eu păstrez cu mare sfinţenie în suflet cuvintele Părintelui Lavrentie.

Amarnic se va căi

Într-o zi a venit la P ărintele Lavrentie o ucenică duhovnicească de-a lui, plângându-se că prietena ei, şi ea ucenică a Părintelui, s-a măritat cu un necredincios. Părintele s-a întristat şi a zis:

– Vai, ce-a f ăcut păcătoasa! Păcat de ea, că se pierde. După o pauză, îmi spune:

– Tu roagă-te pentru ea, şi mă voi ruga şi eu. Peste trei luni el o va părăsi şi ea amarnic se va căi.

Într-adev ăr, aşa s-a şi îndeplinit. Aşa zisul ei soţ (căci nu erau cununaţi la biserică) a părăsit-o deoarece ea a început să-i vorbească despre religie. El n-a suferit deloc asta şi nu i-a plăcut atitudinea pe care ea a luat-o, şi astfel a părăsit-o, iar ea s-a întors plângând la Părintele Lavrentie rugându-l s-o primească la spovedanie şi să o ajute să se întoarcă pe calea cea dreaptă.

Mama ta nu va muri!

Mama mea era foarte bolnav ă cu plămânii. Deja nimeni nu mai spera că ea se va însănătoşi şi noi ne pregăteam cu toţii pentru înmormântare. Tatăl meu m-a trimis la Părintele Lavrentie. Ajungând, am căzut în genunchi şi cu lacrimi în ochi i-am povestit Părintelui necazul nostru. El m-a ascultat cu atenţie, apoi a plecat capul şi s-a rugat, după care m-a liniştit spunând:

– Nu, mama ta nu va muri! Ea va tr ăi, şi încă mulţi ani! Ba mai mulţi chiar decât tatăl tău!

Şi într-adevăr, după rugăciunile sfinte ale stareţului, toţi ne-am minunat cum mama mea a început să-şi revină şi a trăit până la vârsta de 90 de ani, ne povestea o femeie dreptcredincioasă.

Pe toată perioada războiului, eu n-am avut nici-o veste de la soţul meu. Războiul se terminase deja şi eu tot nu ştiam nimic despre el. Atunci m-am dus la Părintele Lavrentie şi l-am întrebat cum să mă rog pentru el. Iar Părintele mi-a spus:

– Fă-i rânduiala de înmormântare şi roagă-te pentru el ca pentru cei morţi.

Eu i-am răspuns că încă n-a venit înştiinţarea despre moartea lui. Dar Părintele a insistat:

– N-au trimis încă, dar vor trimite. Tu fă-i pomenirea, precum ţi-am spus!

Cu inima îndoită şi cam în silă am făcut tot ce mi-a spus Părintele, pentru că nu voiam să cred că soţul meu e mort. Abia peste un an de zile am primit înştiinţare oficială despre moartea soţului meu. Atunci, impresionată de înaintevederea lui, m-am dus la Părintele şi i-am mulţumit pentru sfatul lui cel înţelept.

Binecuvântarea mea nu te va ajuta

(autobuzul a avut un grav accident)

Aceea şi dreptcredincioasă ne povesteşte următoarele: „Venisem la Părintele după binecuvântare ca să merg la fiul meu. Părintele mi-a spus că nu e bine să merg astăzi, iar eu l-am rugat cu insistenţă, ba chiar l-am implorat să-mi dea totuşi binecuvântare, căci mă înţelesesem cu băiatul meu să mă aştepte la autogară şi asta era stabilit dinainte.

– Binecuvântarea mea nu te va ajuta dac ă te vei duce astăzi. Aşa că ai o singură soluţie: să mergi mâine, a spus hotărât Părintele.

Mi-a fost frică să nu fac ascultare, aşa că am înnoptat la mănăstire.

A doua zi, am aflat că autobuzul a avut un grav accident. Atunci, căzând la picioarele Părintelui, i-am mulţumit că m-a salvat de la o moarte sigură.

Aşa a fost Părintele, se ruga pentru toate sufletele păcătoase şi îi ajuta pe toţi cei care veneau la el să-i ceară binecuvântare şi ajutor.

Tu du-te, căci eu mă voi ruga!

Ieromonahul A. ne poveste şte: Mi-am pierdut mama în timpul celui de-al doilea război mondial. Era într-o zi de noiembrie şi eu, fiind încă băieţel, mergeam cu mama pe o stradă când, deodată, vedem un băiat străin ce alerga spre noi, iar după el un soldat neamţ. Băiatul probabil că era foarte flămând şi furase de la el o conservă pe care o ţinea strâns la piept. Venind în fugă s-a ascuns speriat în spatele mamei mele, iar neamţul a tras un foc de armă doborând-o pe mama iar apoi l-a împuşcat şi pe băiat. Eu, de spaimă, m-am urcat pe un gard şi am reuşit să fug şi să mă salvez, dar am rămas fără mama.

M-a luat o m ătuşă de-a mea, care era o femeie foarte credincioasă. Ea mă ducea la biserică şi tot ea a fost cea care m-a adus pentru prima oară la Părintele Lavrentie. Când m-a văzut, Părintele m-a strâns cu drag la pieptul său, m-a binecuvântat şi apoi ma mângâiat pe cap, spunându-mi cu bunătate:

– Ce bucurie s ă ne viziteze pe noi un călugăr! Când vei fi la Kiev, să nu uiţi să te rogi şi pentru noi. Vei rămâne tu orfan, dar Dumnezeu Se va milostivi de tine.

Nu după mult timp a venit înştiinţare că tatăl meu a murit pe front într-o luptă foarte grea, aşa că eu am rămas orfan din fragedă copilărie. Prinzând dragoste de biserică, mai tot timpul mă ţineam de Părintele Lavrentie.

Într-o zi el m-a chemat şi, binecuvântându-mă, mi-a spus:

– Du-te la Kiev şi acolo îi vei ajuta pe monahi la lucrul ce este în trapeză şi încetul cu încetul vei deprinde şi cântările bisericeşti.

L-am ascultat pe cuviosul nostru Părinte şi m-am dus la mănăstire la Kiev, unde am stat până la vârsta de 16 ani. Trebuindu-mi buletin, aveam nevoie de adeverinţă de la primăria din satul meu natal. Când m-am adresat la primărie cu problema mea, ei nici nau vrut să mă asculte, spunându-mi să rămân acasă şi să muncesc în colhozul din sat. Atunci, eu m-am dus imediat la Părintele Lavrentie după sfat, iar el mi-a dat binecuvântare să mai stau o perioadă de timp la Kiev, la mănăstire. Am mai stat un timp, după care mi-au cerut din nou adeverinţă pentru buletin. Am venit din nou în satul natal dar fără succes, pentru că cei de la primărie iar m-au refuzat. La care eu, ne mai văzând nici o ieşire, am hotărât să rămân în colhoz.

Când m-am dus la Părintele Lavrentie, pe el tocmai îl conduceau din biserică la chilie. Eu i-am povestit imediat totul, spunându-i necăjit că m-am hotărât să rămân în sat. Dar el a reacţionat mirat:

– Cum aşa? zice el. Doar tu eşti deja călugăr. Nu se poate să rămâi în sat. Grăbeşte-te, căci primarul îţi va scrie adeverinţa în seara aceasta, fiindcă şi aşa nu are altceva de făcut.

– Bine, dar eu vin tocmai de acolo, l-am contrazis eu disperat pe Părintele.

– Tu du-te mâine, după cum îţi spun, căci eu mă voi ruga.

A doua zi de dimineaţă, luând binecuvântare, m-am întors în sat. Când mă duc la primar, el mă primeşte bine dispus şi îmi spune cu blândeţe:

– Uite, ţi-am scris aseară toate hârtiile de care ai nevoie, căci şi aşa n-aveam altceva de făcut. Am avut ceva timp liber. Ia-le şi du-te unde vrei!

Luându-mi bucuros hârtiile, m-am întors într-un suflet la Părintele Lavrentie, mulţumindu-i pentru rugăciunile sale. La care el, văzându-mă, mi-a spus:

– Acum du-te la Kiev, căci cei de acolo îţi vor da buletinul repede. Tu vei fi un bun slujitor al lui Dumnezeu, încă vei fi şi preot. Apoi m-a binecuvântat ca să plec la drum.

Ajungând la Kiev, m-am dus direct la poliţie să le dau adeverinţele pentru buletin, la care ei au început să mă ia cu vorba şi să mă convingă să nu mă mai duc la mănăstire. Ca să părăsesc această cale a vieţii mi-au oferit să rămân să lucrez în poliţie, dar le-am zis că hotărârea mea este deja luată şi nimic nu mă va face să mi-o schimb. Atunci s-au interesat ce m-a făcut să merg la mănăstire. Când le-am povestit momentele tragice din viaţa mea care m-au adus la o credinţă adevărată în Dumnezeu, ei nu m-au mai contrazis şi mi-au dat buletinul.

Şi aşa, pentru rugăciunile Părintelui Lavrentie, la scurt timp eu am fost tuns în monahism, şi, după o vreme, am fost hirotonit preot. Nici până în ziua de astăzi eu n-am încetat să-I mulţumesc lui Dumnezeu că mi l-a scos pe Părintele Lavrentie în cale.

Du-te şi ad-o acasă imediat, căci de nu, amândoi veţi arde în iad!

În satul Karilsk, locul de ba ştină al Părintelui, locuieşte părintele Teodosie (acum în vârstă de 72 de ani). Cu binecuvântarea Părintelui, el s-a căsătorit cu o fată din sat, Maria, dar a primit ca ascultare să nu se atingă de nevasta sa. Mai târziu, Părintele la binecuvântat să se facă diacon, iar în timpul războiului l-a tuns în monahism, apoi la hirotonit preot.

Zece ani din via ţa sa şi-a petrecut-o în închisoare, iar acum îşi duce traiul sub acelaşi acoperiş cu soţia sa (care nu i-a fost decât soră duhovnicească) petrecânduşi timpul în rugăciune şi post.

Vizitând aceast ă familie, am primit multe sfaturi şi pilde duhovniceşti. Soţia părintelui Teodosie ne povestea următoarele: – M-am născut într-o familie de oameni foarte săraci. Eram cinci copii în casă şi cu toţii eram mici când tatăl nostru a fost deportat. Eu eram cea mai mare în familie, dar cel mai grav era că nu am fost crescută duhovniceşte şi eram săracă sufleteşte. Eram precum un vlăstar verde fără fructe. De felul meu eram simplă şi cinstită, iar Teodosie îmi era drag încă de când eram copilă, aşa că atunci când el m-a cerut în căsătorie şi mi-a pus condiţia să vieţuim în curăţie, imediat m-am dus după el, deşi sora lui mai mare nu avea ochi să mă vadă. Ea a fost ca o cruce pe parcursul vieţii noastre. Fiindcă ea nu mă putea suporta, lucrurile s-au petrecut în aşa fel că eu până la urmă n-am mai rezistat şi am plecat acasă la părinţi, părăsindu-mi soţul. Peste câteva zile, Teodosie s-a dus la Părintele Lavrentie şi a povestit necazul său. Părintele l-a ascultat şi i-a spus cu glas puternic şi poruncitor:

– Du-te şi ad-o acasă imediat, căci de nu, amândoi veţi arde în iad din cauza ei.

El a venit la mine să mă roage ca să mă întorc, însă eu nu prea voiam, fiindu-mi frică de sora lui. Până la urmă însă m-am întors. Şi de atunci, pentru rugăciunile Părintelui Lavrentie, cu mila Bunului Dumnezeu, noi am stat sub acelaşi acoperiş, petrecându-ne viaţa în curăţenie trupească şi sufletească, în post şi rugăciune. În timpul războiului noi am trăit în mănăstire, unde el lucra la grădină iar eu la bucătărie. Acolo am învăţat să citim cărţile sfinte şi acum ajutăm stareţului în rugăciunile pe care le facem acasă.

X

Ţin minte că eu şi monahul Nicon ne-am întâlnit cu măicuţa Olimpiada, dar el mi-a explicat mai înainte că ea a primit binecuvântare de la Părintele Lavrentie să intre în monahism. Atunci eu l-am întrebat dacă ea a stat la mănăstire iar el mi-a răspuns că nu. Deci când ne-am întâlnit cu măicuţa eu am întrebat-o:

– Măicuţă, cum aţi fost tunsă în monahism? Când şi cum?

Iar ea mi-a răspuns că până la război şi că a binecuvântat-o Părintele Lavrentie,

iar slujba tunderii în monahism a oficiat-o schiarhimandritul Varlaam Kievski. 22Eu m-am minunat, însă Părintele Nicon mi-a spus că părinţii lui (mama şi tatăl) şi el singur de asemenea mireni fiind, au fost tunşi în monahism cu binecuvântarea Părintelui Lavrentie, iar slujba a oficiat-o schiarhimandritul Varlaam. Astfel Părintele Lavrentie binecuvânta un lucru bun şi sfânt, iar alţii pentru binecuvântarea lui săvârşeau acest lucru.

X

Un bărbat din satul Karilsk, ce era pălimar (paracliser) la biserică, a venit într-o zi la Părintele Lavrentie să-i ceară binecuvântare să se facă preot. Părintele s-a uitat la el pătrunzător, apoi prinzându-se cu mâinile de cap, i-a spus:

– Iadul deja e plin de unii ca tine, aşa că fugi de-aicea!

Şi aşa a plecat pălimarul fără să obţină nimic.

Ai să mergi acasă când îţi voi spune eu!

Era prin anii 1920 când eu venisem la Cernigov şi colindasem toate mănăstirile din jur. La mănăstirea Sfânta Troiţă am avut marea bucurie de a discuta cu Părintele Lavrentie şi a mă îndulci din învăţăturile lui minunate. Atunci când m-am hotărât să plec acasă, Părintele m-a întrebat:

– Dar tu ai fost la Vl ădica Pahomie să-ţi iei binecuvântare?

– Nu, am răspuns eu.

– Atunci du-te mai repede la el, mi-a spus Părintele.

Eu m-am dus la p ărintele Pahomie (el e sfânt mucenic) şi i-am spus despre discuţia mea cu Părintele Lavrentie, am discutat câteva lucruri cu el şi mi-am exprimat dorinţa de a mă întoarce acasă. La care Vlădica mi-a spus atunci:

– Bine, dar du-te înapoi la P ărintele Lavrentie şi ascultă cu atenţie tot ce are să-ţi spună şi să împlineşti întocmai cele zise de el (arhiepiscopul Pahomie ştia deja că Părintele Lavrentie nu spune nimic în zadar şi că tot ce spune el e prin inspiraţia Duhului Sfânt).

22 Au fost şi vremuri grele pentru monahism şi sunt şi astăzi. Ştie satana că în războiul duhovnicesc cei mai buni luptători sunt călugării, de aceia până şi astăzi se îndârjeşte împotriva monahismului. Foarte dese sunt cazurile că atunci când voieşte cineva sa intre în monahism sunt unii pe la mitropolii sau episcopii, care, când aud de aşa ceva, îi apucă strechea, numai nu fac spume la gură. De aceia părintele Lavrentie (ca de altfel toţi marii trăitori, purtători de Duh Sfânt şi nu, cuiere pentru haine monahale), binecuvânta tunderea în monahism fără ştirea Vlădicăi. Zice un mare părinte al Bisericii noastre Ortodoxe care şi-a dat doctoratele şi masteratele în teologie, nu în Occident, în acel Apus care a apus de la dreapta credinţa, ci prin închisorile comuniste (Aiud, Gherla, Canal, etc.) că dacă ar şti monahii ce ispite îi aşteaptă în mănăstire, unul n-ar mai veni la mănăstire, dar dacă ar şti mirenii în ce slavă se află călugării înaintea lui Dumnezeu, încă din această viaţă, toţi ar fugi la mănăstire. (n. ed.)

Când m-am dus la P ărintele Lavrentie şi i-am spus cuvintele Arhiepiscopului, el a zâmbit şi mi-a spus:

– Ai să mergi acasă când îţi voi spune eu, iar până atunci stai la mine.

Deşi eram pornit să merg acasă, totuşi n-am îndrăznit să o fac. Am mai stat cam vreo săptămână şi când m-am întâlnit cu Părintele, el mi-a spus:

– Iaca, acum se poate porni la drum. Poţi să mergi acasă, dar ia şi sticluţa asta cu tine, căci are să-ţi fie de folos şi încă de mare folos.

Pe drum m-am uitat la sticluţă şi am văzut că în ea era spirt. Mergeam repede spre casă, când în marginea satului o văd pe mama mea care deja de câteva zile mă aştepta cu nerăbdare şi ieşea din sat ca să mă întâlnească şi să mă avertizeze de pericolul de moarte care ne ameninţa; tulburată şi cu lacrimi în ochi, mi-a spus că autorităţile oraşului împreună cu cei de la sovietul sătesc au fost deja şi m-au căutat de câteva ori şi că nişte oameni din oraş împreună cu activiştii satului au împuşcat deja „câţiva duşmani ai poporului“ şi că mă caută şi pe mine (în vremurile acelea erau omorâţi foarte mulţi oameni fără să aibă nici-o vină).

Auzind cele spuse de mama mea, mi-am adus aminte de cuvintele Părintelui Lavrentie, am strâns în mână sticluţa primită şi, cu rugăciunea în gând, m-am îndreptat spre casa şefului de poliţie unde trebuia să mă prezint imediat ce veneam acasă.

Acasă la şef nu l-am găsit decât pe tatăl său care fiind bolnav ofta uşor pe cuptor. După ce l-am salutat, l-am întrebat de ce se vaită. Iar el mi-a răspuns:

– Mă dor toate oasele şi uite, de-aş avea puţin spirt ca să-mi fac nişte frecţii, tare bine mi-ar mai prinde, dar nu se găseşte nicăieri.

În acel moment a intrat în casă feciorul lui şi m-a şi luat la întrebări: când am plecat din sat?, unde am stat? şi ce am făcut? şi aşa mai departe. Iar eu i-am povestit lui tot ce am făcut şi unde am fost.

– Bine, bine, deci tu nu erai acasă, aşa că nu ai cum să fi fost implicat în complot, mi-a spus binevoitor tânărul activist.

Atunci eu am scos din buzunar sticluţa ce o aveam de la Părintele Lavrentie, şi dându-le-o, le-am spus:

– Luaţi, însănătoşiţi-vă şi trăiţi după cuvântul lui Dumnezeu. Bătrânul s-a bucurat, iar feciorul lui mi-a mai spus încă o dată:

– Bine că nu ai fost acasă, căci altfel ai fi murit în zadar iar până ne dezmeticeam noi, pe tine nu te-ar mai fi ajutat cu nimic.

Părintele Lavrentie mi-a prezis mie că voi sluji la moaştele Sfântului Teodosie şi că voi avea două ajutoare. Voi ajunge timpurile când va fi închisă mănăstirea şi sfintele moaşte vor fi mutate. Pe urmă, mănăstirea se va deschide din nou, însă arhiereul nu va dori ca biserica să se numească catedrală şi va ordona ca sfintele moaşte să fie îngropate. Însă biserica va rămâne catedrală prin binecuvântarea înaltului sinod (care s-a întrunit la cererea binecredincioşilor) şi moaştele Sfântului Teodosie vor fi aduse din nou la locul de închinare.

Ieroschimonah Teodosie

Focul binecuvântat

Adesea eu îl conduceam pe P ărintele Lavrentie spre biserică. Drumul pe care mergeam era bătut cu piatră, iar Părintele s-a împiedicat de una din ele, şi atunci m-am gândit: „De-aş avea eu o putere, l-aş lua eu pe Părintele pe sus şi l-aş pune în strană“

– Ei, ai vrea tu s ă ai aşa o putere de a mă duce direct în strană ca să nu mă mai împiedic, dar nu ai aşa putere!

Ş i nu era singura dată când Părintele îmi citea gândurile. Eram în curtea bisericii când o văd pe măicuţa P. care îl conducea pe Părintele în grădină. Am văzut că măicuţa ţinea în mână pieptenul şi că urma să-l pieptene şi să-i împletească părul Părintelui şi îmi doream foarte mult să fac şi eu acest lucru, dar nu îndrăzneam să spun. Mă apropiasem să iau binecuvântare şi atunci Părintele a trimis-o pe măicuţa P. în chilie pentru ceva. Ea mi-a dat mie pieptenul iar eu am avut bucuria de a-i împleti părul Părintelui Lavrentie.

L-am condus pe P ărintele apoi în strană, însă era prea devreme ca să înceapă slujba şi Părintele a început să-mi povestească următoarele:

– Am fost eu în sfântul Ierusalim când patriarhul primea focul binecuvântat (Sfânta Lumină). Mulţimea de popor stătea atunci cu lumânările în mână şi se ruga împreună cu patriarhul şi atunci când a coborât focul binecuvântat şi s-a aprins lumânarea patriarhului, în acelaşi timp s-au aprins multe lumânări ale credincioşilor adevărat rugători şi ei nu au avut nevoie să aprindă lumânările de la patriarh. Iar alţii şiau aprins lumânarea de la lumânarea patriarhului, şi Părintele a zâmbit. Schimonahia Ecaterina şi Maica Evghenia povesteau că Părintele le-a mărturisit lor că şi lumânarea lui s-a aprins de prima dată, dar a spus ca aceasta să nu se destăinuiască nimănui atâta timp cât el este în viaţă.

Părintele mi-a mai spus că:

– A fost o vreme când am stat la Ierusalim şi în tot acest timp am condus corul patriarhal.

Ţin minte o altă povestire în care spunea că unii luptă ca broasca, care pentru a se salva ar vrea să urce pe uscat, dar neţinând ei dreapta credinţă ortodoxă, deodată alunecă şi cad în iad şi ne arătă cu mâna în jos. Iar alţii „cad“ în sus, drept în rai, urcând câte puţin, uşor, ca pe nişte trepte dar făcute din cărţile, canoanele şi dogmele Bisericii Ortodoxe. Toate acestea le-a povestit unui preot care a început să plângă, spunându-mi:

– Bine că mi-aţi liniştit sufletul prin cuvintele Părintelui. Apoi eu am aflat că el a avut foarte multe ispite, dar aceste pilde Părintele ni le adresează nouă, la toţi muritorii. (I. M.)

Rugăciunile Părintele Lavrentie ne-au salvat

În timpul r ăzboiului cu nemţii, pe mama şi pe sora mea le-au chemat la „Centru“ pentru a fi trimise în Germania. Mama plângea amarnic strângânduşi câteva lucruri. Eu am alergat atunci la Părintele Lavrentie şi i-am povestit necazul meu, iar el m-a liniştit şi mi-a spus ca să rămân la Sfânta Liturghie. Când m-am întors acasă am găsit-o pe mama şi pe sora mea acasă. Mama mi-a povestit că acolo, la „Centru“, când au întrebato ce lucrează ea a răspuns că este croitoreasă, iar traducătoarea, vorbind ceva în germană cu cel prezent, i-a spus să meargă înapoi acasă şi să revină după-masă la adresa indicată de ei. Mamei însă îi era foarte frică, iar eu i-am povestit ce a spus Părintele Lavrentie, după care ea s-a liniştit.

Ducându-se la adresa indicat ă s-a întors înapoi cu nişte haine pe care trebuia să le repare. Pe ea au lăsat-o acasă pentru că era croitoreasă, iar şeful lor, neamţul, avea nevoie de cineva care să-i repare hainele. Şi uite-aşa ne-a salvat Părintele Lavrentie cu rugăciunile lui mijlocitoare la Dumnezeu.

M. M.

Să nuţi fie frică. Tu vei fi bine păzit!

La începutul r ăzboiului, în 1941, un bărbat credincios a venit la Părintele să-i ceară binecuvântare pentru a pleca la război, întrucât ştia că trebuie să primească înştiinţare în zilele ce urmau.

– Cu Dumnezeu e bine oriunde, e bine peste tot, i-a spus P ărintele. Când vei primi înştiinţarea, neapărat să vii la mine.

Eu aşa am şi făcut, ne povesteşte în continuare dreptcredinciosul K. Când am primit înştiinţarea de a mă prezenta la Centru, imediat am plecat la Părintele Lavrentie pentru binecuvântare, în acea zi, însă, el nu primea pe nimeni deoarece era bolnav. Măicuţele s-au dus totuşi şi l-au anunţat, iar Părintele m-a primit imediat.

Când am intrat, Părintele s-a ridicat cu greu din pat, şi-a pus epitrahilul, s-a rugat, şi apoi mi-a spus:

– „Să fii întotdeauna cu Dumnezeu şi cu tine va fi îngerul tău păzitor, care nu te va părăsi, ci te va apăra cu aripile lui de toate relele şi te va acoperi de gloanţe din toate părţile. Tu nu te îndoi şi nu te înfricoşa de nimic, doar să crezi şi să te rogi. Şi să stărui să nu nimereşti în lagărele duşmanului, căci mulţi mor acolo. Peste tot să fii primul întotdeauna în ajutorul aproapelui! Iar dacă cei din jurul tău te vor dezaproba şi vor spune ceva, să le spui că „aşa ţi s-a dat ordin de sus“. Cel mai important este însă să nuţi fie frică. Tu vei fi bine păzit. Pe tine nu te va vătăma nimic.“

Acestea mi le-a spus Părintele Lavrentie înainte de plecare. La despărţire m-a binecuvântat făcându-mi o cruce mare şi, punându-mi în mână o prescură, mi-a dat drumul la luptă. Am rămas profund impresionat de cuvintele Părintelui şi aveam mare încredere în rugăciunile lui, ştiind că doar aşa Bunul Dumnezeu Se va milostivi de mine, păcătosul.

Când ne-au trimis pe câmpul de luptă, atunci cu adevărat am simţit puterea imensă, făcătoare de minuni, a rugăciunilor lui asupra mea. În jurul meu curgeau împuşcăturile ca ploaia, vâjâiau gloanţele, săreau în aer bombe, iar eu mă târâm curajos şi căram pe colegii mei răniţi la punctul medical, ajutam camarazilor cu o iubire mare, fiind peste tot primul, şi pe mine nu mă atingea nimic, treceam prin toate fără să fiu nici măcar zgâriat. Aşa am trecut prin tot războiul, nefiind rănit niciodată măcar. Dacă mulţi dintre cititori nu vor crede, atunci să vină la mine şi să mă întrebe, căci eu, din mila Domnului, încă mai sunt în viaţă.23

După terminarea războiului m-am întors acasă, apoi m-am dus la Părintele Lavrentie şi, căzând în genunchi, i-am mulţumit cu lacrimi în ochi pentru sfintele sale rugăciuni. I-am povestit cum am simţit asupra mea puterea minunată deşi eu nu eram decât un om neputincios, iar el mi-a spus:

– Trebuie să crezi şi să nu te îndoieşti! Şi atunci vei vedea şi vei simţi şi mai mult: şi ce este în cer şi ce este în iad!

După aceasta m-a binecuvântat să vin la corul mănăstirii. Am mers o perioadă, dar pe urmă am început să mă răcesc sufleteşte. Mă întâlneam tot mai rar cu Părintele, iar apoi mi-a venit prin cap gândul să mă însor. Nu îndrăzneam însă să mă duc să-i cer binecuvântare, căci mă gândeam că are să mă încurce cumva. Aşa că ascundeam gândul meu, îl păstram în taină cică să nu-mi strice cineva planul.

Ştia despre aceasta doar sora mea mai mare care însă nu s-a dus să-i spună Părintelui. Aşa că, ocolindu-l pe Părintele, m-am însurat după capul meu.

Când Părintele a aflat despre marea mea ispravă mi-a trimis vorbă să-l caut. Cu multă ruşine am trecut pragul chiliei Părintelui, iar el mi-a spus:

– Ai-iai-iai! Asta e, acum te bucuri că trăieşti cu ea, dar după ce se va îmbolnăvi, nu vei mai trăi cu ea. Până la urmă însă te vei face călugăr.

23 În limba rusă cartea a apărut în anul 1993.

Ş i aşa a început chinuitoarea, apăsătoarea şi de 70 de ori nefericita mea viaţă familială. Numai cinci ani am putut trăi cu nevasta mea, căci apoi ea s-a îmbolnăvit psihic foarte grav, devenind cu totul nefolositoare pentru viaţa de familie, nemaifiind în stare să ajute cu nimic în gospodărie. Atunci când s-a îmbolnăvit a fost un zbucium straşnic, încât nu ştiam unde să mă bag. Şi aşa am chinuit eu cu ea 30 de ani, singur având grijă de toate şi îngrijind-o şi pe ea. Apoi ea a murit iar eu am rămas să-mi termin drumul vieţii intrând în monahism.

Şi iată cum plăteşte omul pentru orice neascultare.

Să nu te uiţi la înfricoşările lor!

În anii 1930, când timpurile erau foarte grele, venisem la P ărintele Lavrentie să-i cer sfatul despre greutăţile pe care le întâmpinam, iar el îmi spune:

– În pericole să nuţi fie frică, dacă te vor aresta – nu te înspăimânta, de te vor ameninţa şi şantaja tu să fii curajos. Să nu te uiţi la înfricoşările lor. Citeşte Psalmul 90: „Sprijinitorul meu eşti şi scăparea mea, Dumnezeul meu, şi voi nădăjdui spre dânsul...“, rugăciunea: „Să învie Dumnezeu şi să se risipească vrăjmaşii lui...“, şi condacul I din Acatistul Născătoarei de Dumnezeu: „Apărătoare Doamnă, pentru biruinţă mulţumiri, izbăvindu-ne din nevoi, aducem ţie, Născătoare de Dumnezeu, noi robii tăi. (...)“. Să citeşti acestea de 24 de ori iar la sfârşit „Vrednic eşti!“ şi otpustul. Acum du-te şi promite că vei primi sfânta schimă când vei ajunge în libertate.

La scurt timp după această întâlnire pe mine m-au arestat şi ameninţările au fost multe, iar acuzaţiile curgeau că sunt contrarevoluţionar şi împotriva conducerii. Dar mai ales când mi-au spus că mă vor împuşca dacă nu recunosc că sunt duşman al poporului m-am înspăimântat rău de tot. Atunci îmi vin în minte cuvintele Psalmului 90, 5 „Nu te vei teme de frica de noapte, de săgeata ce zboară ziua...“ şi mă bucuram, dar imediat ma cuprins iar frica. Deodată văd în faţa mea pe Părintele Lavrentie care îmi spune:

– Puţin credinciosule, de ce te-ai îndoit şi te-ai deznădăjduit? Şi de ce ai uitat cuvintele mele despre salvarea ta?

Îndată inima mea s-a înveselit şi sufletul meu s-a bucurat iar chipul Părintelui a dispărut. Eu imediat am început să mă rog cu aceste 3 rugăciuni, pe care le-am repetat de 24 de ori. În timp ce mă rugam au venit şi m-au ameninţat că am să fiu împuşcat imediat. Atunci eu mi-am pus toată nădejdea în voia lui Dumnezeu şi am căzut în genunchi, cerându-mi iertare pentru neascultarea şi uitarea mea: „iartă-mă pe mine cuvioase Părinte şi binecuvântează ca asupra mea să coboare mila lui Dumnezeu pentru rugăciunile Sfinţiei Tale“. Nu mai simţeam nici o frică. Eram pregătit deja pentru a înfrunta moartea şi nădăjduiam la viaţa veşnică. M-au scos ca să mă împuşte, dar înainte de asta au hotărât să mă treacă prin camera de tortură. Mă loveau şi mă chinuiau neomeneşte, iar durerile erau insuportabile dar nu conteneam să spun: „Vrednic este!“ La un moment dat aud ca prin vis glasul unuia din ei, care opreşte această nelegiuire şimi spune: „Pleacă şi să nu te mai văd pe aici!“

Mergând pe drum spuneam otpustul mulţumindu-i Împărătesei Cereşti şi Părintelui Lavrentie pentru rugăciunile sale mijlocitoare.

Schiarhimandrit Antonie

X

Părintele avea o dragoste nespusă faţă de toţi oamenii. Mereu spunea:

– Cum po ţi să le dai epitimii?24 Doar şi aşa toţi sunt întristaţi. Trebuie să-i iubim pe toţi, să-i jelim, să le iertăm păcatele şi să ne rugăm pentru ei. Eu niciodată n-am dat nimănui epitimii.

M-am încurcat cu deşertăciunile vieţii lumeşti

Când eram noi tinere şi neştiutoare şi Părintele Lavrentie a venit la noi în sat, eu şi cu încă două prietene de-ale mele ne-am dus să luăm binecuvântare şi să-i ascultăm sfatul lui duhovnicesc călăuzitor, ne povesteşte măicuţa B.

El ne-a primit cu dragoste, s-a uitat cu aten ţie la fiecare, şi ne-a spus:

– Tu, Iulia, nu mai umbla după plimbări şi să nu te mai duci să te distrezi. N-ai nevoie de astea, nuţi trebuie, căci te vei face măicuţă. Tu, Galia, te vei căsători. Dar sunt unele care vor vrea şi într-o parte, şi în alta, iar când vor cădea, („când nimeresc în groapă“), abia ies şi doar prin marea milă a lui Dumnezeu se vor mântui.

Timpul a trecut repede şi toate cele spuse de Părintele s-au împlinit. Una a intrat în mănăstire, iar cealaltă s-a căsătorit şi a trăit cu soţul său toată viata după Legea lui Dumnezeu. Eu nu prea ştiam ce să fac şi le tot învârteam. Voiam să prind doi iepuri deodată: aş fi vrut şi la mănăstire, dar tare m-aş mai fi măritat. Lucrurile s-au petrecut în aşa fel, încât eu m-am căsătorit „din interes“ (soţul meu era foarte bogat). Dar a început războiul şi eu am rămas singură fără soţ, fără casă, doar cu copiii plângând în braţe, îmi aminteam deseori cu lacrimi de cuvintele prooroceşti ale bătrânului stareţ şi îmi părea de fiecare dată rău că m-am încurcat cu deşertăciunile vieţii lumeşti, care trag sufletul în jos. Însă pentru rugăciunile Părintelui Lavrentie, Bunul Dumnezeu S-a milostivit şi de mine şi m-a adus pe calea cea dreaptă.

Pe ea să n-o primiţi, că este baptistă

(Pentru ce aţi înduplecat şi adus la mine o eretică?)

A venit din satul Sifki o oarecare Elena care a cerut binecuvântare s ă intre în mănăstire. Părintele Lavrentie a fost împotrivă, spunând:

– Pe ea să n-o primiţi, că este baptistă şi nu va trăi în sfântul locaş.

Însă arhiereul şi maica egumenă i-au dat binecuvântare. N-a trecut mult timp şi ea n-a mai vrut să facă ascultare, nimic nu era după voia ei, nu-i plăcea să meargă la treabă şi până la urmă a plecat din mănăstire.

După un timp, vine de la Kiev măicuţa Melchisedeca (maica egumenă de la mănăstirea Sfântul Nicolae) pentru a se închina la Sfintele Moaşte ale Sfântului Teodosie şi pentru a lua binecuvântare de la Părintele Lavrentie. Ea luase cu sine pe schimonahia Alexandra şi pe Elena (tot pe acea Elena care părăsise nu demult mănăstirea unde era Părintele). Când au ajuns toate trei la Părintele, acesta hotărât a refuzat să le primească şi să le dea binecuvântare. Atunci măicuţele Alexandra şi Melchisedeca au început să plângă, rugându-se:

– Părinte, măcar binecuvântaţi-ne.

Elena stătea nemişcată, ea neavând nici o dorinţă să meargă la Părintele. Venise aproape târâtă de măicuţe, iar pe lângă toate acestea încerca să le convingă şi pe ele să nu meargă la acest „moşneag“, că ce le poate spune el.

Până la urmă, Părintele le-a chemat lângă el pe cele două, pe măicuţele Alexandra şi Melchisedeca, şi le-a întrebat:

– Pentru ce aţi înduplecat şi adus la mine o eretică şi pentru ce mai umblaţi voi cu ea? Căci e mică speranţa ca ea să vină la calea cea dreaptă. Şi îndată le-a condus spre uşă, apoi s-a întors cu spatele la ele, fără ca să le binecuvânteze.

Măicuţele au început să plângă amarnic şi au spus că nu vor pleca până ce Părintele nu se va milostivi de ele să le binecuvinteze. Lacrimile lor au înmuiat inima Părintelui, trimiţând vorbă să intre toate trei la el. Ele au intrat, şi măicuţele au căzut îndată în genunchi la picioarele Părintelui, cerând iertare pentru insistentele lor, iar Elena stătea în picioare „umflată“, uitându-se pe sub sprâncene şi spunea încet: „V-am spus eu vouă să nu mergeţi la el. Aşa vă trebuie, dacă nu m-aţi ascultat“. Părintele s-a ridicat cu greu şi s-a închinat la icoane, apoi, adresându-se Elenei cu blândeţe şi prietenie de astă dată, i-a spus:

„– Mare binecuvântare este să vizitezi Kievul cu credinţă, să te închini Sfintelor Moaşte, şi să te hotărăşti să trăieşti în dreapta credinţă şi cinstit în legea lui Dumnezeu, iar cu rugăciunea şi cu postul să-i biciuieşti pe duşmanii mântuirii omeneşti. Ţine minte, pe Preasfânta Născătoare de Dumnezeu n-o uita! Cel care nu o cinsteşte pe Maica Domnului, pe Sfinţii Îngeri, pe sfinţi, şi dispreţuieşte Crucea de viaţă făcătoare a lui Hristos, acela va arde în veci în focul iadului şi nu va vedea lumina Domnului“. Şi ridicând capul şi mâinile către cer a început să se roage pentru întoarcerea celor rătăciţi şi rupţi de la credinţa ortodoxă şi de Biserică. Iar măicuţei Melchisedeca i-a spus:

– Tu să te întorci înapoi la mănăstirea ta. Spunând acestea, Părintele a căzut în genunchi şi ridicând privirea şi mâinile în sus a început să se roage pentru cei rătăciţi şi pierduţi de la credinţa ortodoxă, vărsând lacrimi amare pentru ei. Văzându-l pe Părintele cum plânge, au început să plângă şi măicuţele, iar Elena stătea de parcă ar fi fost de piatră. Părintele, uitându-se la ea, i-a spus:

– Ce nenorocire veşnică este pe capul tău, să te lipseşti de bunăvoie de credinţa cea dreaptă, să te răzvrăteşti şi să te desparţi de Biserica Ortodoxă. Cei ca tine chiar dacă vor primi coroana (cununa) muceniciei, tot nu se vor bucura de viaţa veşnică.

Părintele le-a binecuvântat cu Sfânta Cruce, iar Când Elena a sărutat-o, Părintele i-a spus:

– Să păzeşti Crucea lui Hristos, drapelul Mântuitorului lumii.

Le-a dat la toate câte o cruciuliţă, iar lui Elena i-a spus:

– Să fii atentă să nu pierzi crucea!

Apoi le-a dat la fiecare câte o prescură mică iar lui Elena una mare. Şi de data aceasta, când a ajuns rândul Elenei să ia prescură, i-a spus din nou:

– Vezi să nuţi mănânce porcul prescura ta!

Elena, neavând smerenie şi fiind mândră, considera o jignire ceea ce-i spunea Părintele, şi îl contrazicea de fiecare dată:

– Vai Părinte, cum să-mi pierd cruciuliţa, vai Părinte, cum să-mi mănânce porcul prescura? Niciodată şi în nici un caz nu se va întâmpla aşa!

Părintele le-a binecuvântat pe toate şi le-a spus:

– Să vă rugaţi la Sfintele moaşte din Kiev şi pentru mine!

S-au pornit toate trei pe jos, fiind însă obosite s-au aşezat să se odihnească şi să mănânce. Au întins şerveţelul şi au început să guste întâi din prescura sfinţită. Elena a luat prescura sa şi punând-o pe şerveţel a spus râzând:

– Haideţi să mâncăm întâi prescura mea, ca să fiu sigură că n-o s-o mănânce porcul!

Dar nu a terminat bine de spus aceste cuvinte, că din desişul de lângă ele a ieşit o scroafă mare ce s-a năpustit asupra lor şi a înşfăcat prescura. Măicuţele s-au îngrozit iar Elena, speriată şi ea, s-a uitat sa vadă dacă nu şi-a pierdut şi cruciuliţa. Spre slava lui Dumnezeu, cruciuliţa încă mai era.

Ajungând la Lavră, în soborul Sfântului Vladimir, s-au oprit acolo la mănăstirea de măicuţe şi se gândeau să se întoarcă la Părintele Lavrentie. Măicuţa Melchisedeca, îngrozită de cele întâmplate cu prescura, a rămas acasă. Spre Cernigov, hotărâse să le însoţească schimonahia Tecla, dar când a aflat ce s-a întâmplat s-a răzgândit. Până la urmă, măicuţa Alexandra a rugat-o pe schimonahia Maria să le însoţească pe ele. În drum spre Cernigov, când lipsea Elena, măicuţa Alexandra i-a povestit întâmplarea cu prescura. Măicuţa Maria s-a mirat şi s-a înspăimântat de cele întâmplate, în apropiere de Cernigov ele s-au oprit să se odihnească, în acest moment. Elena încă mai avea cruciuliţa, dar dimineaţa când s-a trezit, n-a mai găsit-o. Au căutat-o peste tot. însă ea dispăruse fără urmă. Elena era speriată şi îngrozită, dar în acelaşi timp nemulţumită şi revoltată pe Părintele Lavrentie. Măicuţa Maria a spus:

– Minuni minunate întru Hristos sunt cuvintele Părintelui Lavrentie.

Elena era foarte tulburată. Ajungând la Cernigov au mers direct la Părintele Lavrentie. După ce le-a binecuvântat, Părintele i-a spus Elenei:

– Ei, Elena, Elena, ţi-am dat eu ţie o cruciuliţă spre viaţa veşnică şi te-am rugat să n-o pierzi, dar tu ai pierdut-o. Ţi-am dat şi prescura, avertizându-te să n-o mănânce porcul, dar tu ce-ai făcut cu ea? Doamne, Dumnezeule, unde ai ajuns tu Elena? Să ştii şi ţine minte că fără Dumnezeu nu poţi face nimic! Lasă încăpăţânarea ta şi în toate lasă-te în voia lui Dumnezeu. Şi iarăşi ţine minte: fii credincioasă până la moarte Ortodoxiei, Bisericii! Îmi pare rău, nespus de rău îmi pare de tine. Şiţi mai spun un lucru: Când eu am să mor, tu nu vei veni la îngroparea mea.

Ea a sărit însă cu vorba, încrezându-se în sine:

– Ba da, am să vin, am să vin!

Iar Părintele, făcându-i un semn cu mâna, i-a spus că nu. Atunci ea a întrebat:

– De ce?

Iar Părintele i-a răspuns:

– Vei adormi şi vei scăpa momentul.

I-a mai spus să se ţină de credinţa ortodoxă şi de Biserica lui Hristos. Părintele a început să plângă, şi printre lacrimi spunea:

– Nu vei păstra şi nu te vei salva.

Ea însă a promis că se va îndrepta. La moartea Părintelui, Elena a fost la priveghere, dar când a fost scos sicriul din biserică şi îngropat, ea a dormit şi a pierdut, motivând apoi aceasta prin oboseala ei.

Până la urmă ea a început să asculte de propovăduitorii mincinoşi şi nebăgând în seamă sfatul Părintelui s-a lepădat de Sfânta Ortodoxie şi de Biserica lui Hristos. Clevetea cu dispreţ împotriva Crucii lui Hristos şi a Împărătesei Cereşti, judeca arhiereii şi preoţii, cârtea împotriva Ortodoxiei, a negat rugăciunea şi postul, a necinstit Sfintele Moaşte şi icoane, s-a dat cu baptiştii şi a murit în mare păcat.

Toate cele petrecute cu Elena să ne fie ca o lecţie şi să ne slujească drept povăţuire ca să fim foarte atenţi şi prudenţi cum mergem prin pocăinţă pe calea vieţii duhovniceşti şi a mântuirii. Să nu fim orbi şi surzi la cuvintele lui Hristos. Doamne, dă- ne nouă auz să te auzim pe Tine şi sfintele Tale porunci. Deschide, Doamne, ochii inimii noastre să vedem minunile tale!

Schimonahia Alexandra, Schimonahia Maria şi măicuţa Melchisedeca

24 Pedeapsă canonică, după rânduiala Sfinţilor Părinţi, pentru păcatele făcute.

Dar el era necredincios

Venise la Părintele o femeie T. împreună cu copilul său pentru a cere binecuvântare să intre în mănăstire. Părintele Lavrentie n-a fost de acord, dar Vlădica şi cu măicuţa egumenă au primit-o. Soţul ei, care a fost deportat, şi pe care ea îl credea mort, i-a scris întrebând-o de starea ei şi dacă să se întoarcă acasă sau să rămână acolo. Ea l-a chemat să se întoarcă, a părăsit mănăstirea şi a plecat acasă luând-o şi pe fiica ei cu ea. Dar el era necredincios şi ea a trăit cu el în mare păcat ducând o viaţă lumească nefericită, iar fiica ei a devenit lumească şi s-a depărtat de credinţă.

Maica T.

Siberia şi biserica de la Cazani

Din Irkutsk venise protoiereul M. să ceară binecuvântare de la Părintele Lavrentie pentru a se muta la Kiev sau la Cernigov.

– Nu, a răspuns cu fermitate Părintele – Siberia şi biserica de la Cazani.

Şi aşa a şi slujit protoiereul M. până la adânci bătrâneţe Maicii Domnului, în biserica din localitatea Telina a regiunii Cazani.

Preot Mihail Meşeriacov

Malahovska.

Din Kirghizia şi anume din oraşul Frunse, a venit la Părintele Lavrentie ieromonahul Zosim. Au vorbit mult, iar când oaspetele l-a întrebat dacă e bine să vie la Lavra Pecerska să slujească, căci acolo şi-a făcut ascultarea, Părintele a fost foarte categoric şi i-a spus:

– Malahovska, Malahovska.

Părintele Zosim n-a înţeles nimic şi s-a întors în oraşul Frunse.

Mai târziu am avut fericirea să-l vizitez pe Părintele Zosim la el acasă, iar de la

el am plecat împreună în Alma-Ata, la Mitropolitul Iosif.

Mitropolitul ne-a primit foarte frumos şi, după ce am luat masa împreună, ne-a spus că vom pleca la duhovnicul lui. După masă ne-am pornit la drum şi eu am întrebat cum îl cheamă pe duhovnic.

– Protoiereul Teofan, duhovnicul, care locuieşte împreună cu fiica sa.

Ajun şi, Vlădica a bătut la poartă şi a ieşit fiica lui care, luând binecuvântare de la Vlădică, a mers să-l cheme pe Părinte. A ieşit părintele Teofan care ne-a rugat să intrăm şi să servim ceaiul.

Am discutat despre multe lucruri, apoi dialogul a ajuns la P ărintele Lavrentie şi puterea rugăciunii lui. Apoi părintele Zosim a povestit despre întâlnirea sa cu Părintele Lavrentie şi a întrebat pe cei prezenţi ce-o fi însemnând „Malahovska“. La care Vlădica Iosif a spus:

– Stare ţul de la Cernigov, Părintele Lavrentie, este un mare duhovnic, el nimic nu spune în zadar.

Atunci duhovnicul, Protoiereul Teofan, a adăugat:

– Cu adevărat aceste cuvinte sunt înţelepte. Şi se vor împlini la timpul lor.

Nu la mult timp după ce ne-am întors acasă, am aflat că puterile locale şi cu unii preoţi au început să-l prigonească pe părintele Zosim şi au scris un articol, ponegrindu-l şi bârfindu-l. Până la urmă i-au cerut să părăsească localitatea. El a vândut casa, dar nu reuşea să-şi găsească un alt loc unde să se stabilească.

Într-o seară l-a visat pe Părintele Lavrentie care i-a spus:

– Ascultă-mă, frate, du-te la Moscova şi să cobori în staţia Malahovska, acolo să-ţi cumperi casă.

În acea perioadă era foarte greu să-ţi cumperi casă în Moscova sau în împrejurimile ei. Dar el a crezut întru totul în cele spuse de Părintele. Ajuns acolo, şi-a cumpărat casă şi şi-a dus traiul întru Hristos, trecând în rândul celor drepţi. Trupul lui neînsufleţit a fost înmormântat în Malahovska.

Surorile schiegumenului Kukşa povesteau următoarele:

Când părintele Kukşa locuia în Lavra Pecerska, venise să se închine la moaştele Sfântului Teodosie şi să discute cu Părintele Lavrentie. În timpul discuţiei dintre cei doi, Părintele Lavrentie l-a întrebat de câteva ori:

– Sunteţi din Odessa? Sau vă duceţi traiul în mănăstirea din Odessa?

La care părintele Kukşa răspundea:

– Sunt din Kiev şi-mi duc traiul la Lavră. Părintele Lavrentie, zâmbind, i-a răspuns:

– Da, am înţeles. Eşti din Odessa, de la mănăstirea Uspenskaia.

Schiegumenul Kukşa era foarte venerat de credincioşi şi de aceea, în timpul propovăduirii ateismului, era prigonit dintr-un loc într-altul şi astfel, până la urmă, a ajuns la mănăstirea Uspenskaia din Odessa. Acolo şi-a încheiat el drumul cel pământesc şi a trecut la cele veşnice.

Schimonahiile Ierusalima şi Evnikia

Acum tu eşti ucenica mea

Mi-a povestit mie măicuţa Alexandra de la mănăstirea Kievo-Procovsk următoarele:

Eu îmi duceam traiul în Krâm al Preasfintei Născătoare de Dumnezeu, în pustia Vvedensk unde slujeau doi stareţi: părintele Serafim şi părintele Sofronii. A început prigoana şi au fost arestaţi mulţi părinţi şi măicuţe. După ce schitul a fost închis, eu mam întors cu greu la locurile mele de baştină şi am început să umblu la Părintele Lavrentie iar până la urmă el a devenit duhovnicul meu.

Am aflat mai târziu că părintele Serafim a murit, iar părintele Sofronie venise la Cernigov şi mi-a transmis vorbă să vin la el la mănăstirea Sfânta Treime.

Eu m-am pornit cu mare bucurie la Cernigov. Când m-am întâlnit cu părintele Sofronie el mi-a spus să vin cu mantie, căci el mă va tunde în monahism, spunându-mi că el mă ştie pe mine foarte bine după atâta timp petrecut în pustie.

Eu n-am avut curajul să-i spun părintelui Sofronie că mi-am schimbat duhovnicul şi nici Părintelui Lavrentie nu i-am spus nimic despre discuţia mea cu părintele Sofronie, aşa că nu i-am cerut binecuvântare pentru a fi tunsă.

Părintele Sofronie, după toată rânduiala tunderii în monahism, mi-a spus:

– Când te vei spovedi şi te vei împărtăşi să-ţi dai numele tău cel nou.

Aşa am fost tunsă eu în monahism.

Când părintele Sofronie a căzut la pat, eu am început să mă neliniştesc, căci încă nu-i spusesem că mi-am schimbat duhovnicul şi nici Părintelui Lavrentie nu i-am spus că trec din nou sub ascultare la părintele Sofronie şi că am primit din mâinile lui călugăria.

Atunci am căzut în genunchi lângă patul părintelui Sofronie şi cerându-i iertare i-am povestit totul şi l-am rugat să-l roage pe Părintele Lavrentie să-mi fie din nou duhovnic. După trecerea la cele veşnice a părintelui Sofronie mă tot gândeam cum să mă duc şi să-mi cer iertare şi cum să fac ca Părintele să mă primească înapoi.

Privegheam la căpătâiul părintelui Sofronie, când a intrat o soră şi mi-a spus că mă cheamă Părintele Lavrentie. Mă gândeam, acuma cum voi deschide uşa Părintelui şi să-i cer iertare. M-am ridicat însă cu multă bucurie, uitând că am lăsat trupul neînsufleţit al părintelui Sofronie şi foarte repede m-am îndreptat spre chilia Părintelui Lavrentie.

N-am reuşit să intru bine în chilie să-i cer iertare, căci Părintele Lavrentie m-a luat de mână şi mi-a spus:

– Măicuţă Alexandra, acum tu eşti ucenica mea. Du-te şi înmormântează-l pe stareţul, duhovnicul tău şi orice probleme ai de azi înainte şi pentru orice sfat, să te adresezi mie.

Cu multă bucurie am ieşit din chilia Părintelui, încât n-am cuvinte să redau ce simţeam eu atunci. Peste o perioadă de timp, Părintele Lavrentie ne-a spus nouă că vom fi arestaţi şi mulţi vom nimeri în închisori, aşa că urgent trebuie să plecăm la Kiev. Atunci eu l-am întrebat:

– Părinte, eu încotro să o iau?

El s-a rugat la icoane şi ridicând mâinile spre cer s-a rugat aşa o perioadă de timp, apoi mi-a spus:

– În biserica Sfântului Nicolai Naberegnâi. Să citeşti şi să cânţi cu măicuţele de la mănăstirea Pokrovski şi Frolevski. Până la urmă să rămâi cu cele de la Prokovski şi îţi vei duce traiul acolo. Să primeşti schima şi să nu spui la nimeni.

A primit măicuţa Alexandra schima, a murit şi nu a spus la nimeni. Cei ce n-au plecat atunci la Kiev au fost arestaţi şi prigoniţi.

Măicuţa Alexandra mi-a mărturisit că dacă ea n-ar fi avut binecuvântarea Părintelui Lavrentie n-ar fi reuşit să-şi ducă până la capăt calea cea pământească ca să poată trece în cea cerească.

Când au închis mănăstirea Vvedensk – continuă povestirea măicuţa Maria, atunci am venit pentru prima oară la Mănăstirea Cernigov şi m-am întâlnit cu Părintele Lavrentie şi l-am întrebat:

– Cum să trăiesc în continuare? Am început să plâng că s-au închis mănăstirile iar eu nu ştiam ce să fac.

Părintele m-a mângâiat pe creştet şi mi-a spus:

– Mănăstiri vor mai fi. Schima vei primi-o la Vvedensk, apoi te vei muta la Prokovsk şi o ucenică de-a ta va ajunge la grad sfânt în Ierusalim şi de asemenea va fi

încheia drumul lumesc în mănăstirea Acoperământul Maicii schivnică şişi va Domnului.

Schimonahia Maria

Cum n-aţi văzut nici un Părinte? Era îmbrăcat cu schimă!

Când lucram ca controlor pe tren, timpurile erau foarte grele şi nu ne dădeau suficient cărbune pentru a ne încălzi vagoanele, dar ne condiţionau să nu încercăm să încălzim cu altceva conductele căci ne bagă la închisoare. Dar nu care cumva să se întâmple să îngheţe apa în ţevile de încălzire că tot închisoarea ne aşteaptă. Atunci eu, fiind pusă într-o situaţie atât de grea, încercam să aduc cărbune din altă parte pentru a încălzi vagonul, în una din aceste dăţi a dat peste mine un miliţian care imediat a început să strige la mine, m-a trântit jos şi a început să mă lovească cu picioarele, să mă târască pe jos şi altele. Eu îl rugam să mă lase, căci nu am făcut nimic rău, iar dacă au să îngheţe ţevile de încălzire ale trenului eu am să fiu dusă la închisoare. El însă rămânea neînduplecat şi mă lovea în continuare. Despre Părintele Lavrentie de la Cernigov eu auzisem multe de la pasagerii trenului şi în acel moment dificil, necunoscându-l personal pe el, mi-am îndreptat gândurile spre dânsul şi am început să mă rog aşa: „Maica Domnului, împreună cu toţi sfinţii şi Părinte Lavrentie, rugaţi-vă şi mijlociţi pentru mine, păcătoasa, în faţa Bunului Dumnezeu“. Atunci, dintr-o dată, poliţaiul s-a oprit pe loc ca împietrit, dându-mi drumul, iar pasagerii care erau adunaţi au început să strige la el şi să-l certe, aşa încât el a plecat dar m-a lăsat în stare gravă. Pasagerii din vagonul meu m-au ridicat de jos, m-au dus în compartiment şi au încercat să mă liniş- tească. Inima îmi bătea foarte tare, încât abia mai puteam respira şi nu-mi puteam reveni. Deodată, înaintea mea a apărut un călugăr care a făcut semnul Sfintei Cruci asupra mea şi apoi a dispărut. Eu m-am liniştit pe dată, m-am ridicat cu totul sănătoasă şi i-am întrebat pe cei din jurul meu, care mă ocroteau şi erau îngrijoraţi pentru mine:

– Unde este Părintele?, iar ei, miraţi, mi-au răspuns că n-au văzut nici un Părinte.

– Cum n-aţi văzut nici un Părinte, că eu l-am văzut acuma aicea. Era îmbrăcat cu

schimă. Toţi m-au privit miraţi şi nu mi-au răspuns nimic.

Acel chip mi s-a întip ărit foarte bine în memoria mea. Prin anii 60 ajungând eu la Cernigov, am văzut fotografia Părintelui Lavrentie şi m-am mirat, căci acesta era Părintele ce-l văzusem în tren cu mulţi ani în urmă. Acesta era călugărul care m-a apărat şi m-a liniştit în acea clipă grea: Părintele schiarhimandrit Lavrentie, grabnic ajutător şi mijlocitor al celor în necazuri şi pericole.

Schimonahia Sviatoslava, Oraşul Kiev

Vei fi schimonahă!

În anul 1930, când am fost arestat ă şi mult chinuită eu îl cunoşteam pe Părintele Lavrentie şi credeam în puterea rugăciunii lui, şi mă rugam astfel: „Doamne Dumnezeule, pentru rugăciunile Părintelui Lavrentie, miluieşte-mă şi scapă-mă pe mine păcătoasa“. Rugându-mă aşa, mi-a apărut în faţa ochilor Părintele Lavrentie şi mi-a spus:

– Vei fi schimonahă şi roagă-te să fii aşa.

În aceeaşi zi am fost chemată de către şefi şi eliberată.

Schimonahia M., oraşul Kiev

Cu atât vei primi mai mult dincolo

O măicuţă care de mult timp zăcea la pat, l-a întrebat pe Părintele Lavrentie:

– Cât oare am s ă mai pătimesc? De aş putea, m-aş dezlega mai repede de trupul ăsta.

Iar el, mângâind-o cu dragoste, i-a răspuns:

– Cu cât vei chinui aici mai mult, cu atât vei primi mai mult dincolo. Monahia H.

Cum merge rugăciunea lui Iisus?

L-am visat într-o noapte pe P ărintele Lavrentie, cu un chip liniştit şi luminos, privindu-mă cu nişte ochi albaştri, clari şi plini de bucurie, şi m-a întrebat cum merge rugăciunea lui Iisus. Iar eu i-am răspuns:

– M ă străduiesc.

Atunci el mi-a spus:

– Bine le va fi aici celor ce fac rugăciunea lui Iisus.

Măicuţa A.

X

Mie Părinte Lavrentie mi-a spus aşa:

– Bine ar fi dacă ai veni la Cernigov şi te-ai ruga la catedrala soborului

Preobrejensk vreo zece ani. Eu n-am dat mare atenţie timpului acordat. Am venit la Cernigov şi peste zece ani catedrala a fost închisă.

Monahia M.

X Când stareţului Lavrentie îi dădeau bani pentru pomelnice, el mai făcea un pomelnic şi-l dădea în biserică cu bani cu tot sau îşi lăsa foarte puţini bani pentru sine, pe care până la urmă însă îi împărţea la cei săraci şi nevoiaşi. Şi pe ucenicii săi îi învăţa la fel, ca în primul rând să dea banii pentru reparaţiile şi trebuinţele bisericii, iar restul să dea la nevoiaşi. Dacă primea alimente, le împărţea cu surorile.

Măicuţa Ilaria

Fratelui tău nu i se vor ierta uşor!

L-am visat pe P ărintele Lavrentie care mi-a spus:

– Rugăciunile tale pentru rudele tale nu sunt zadarnice. Părinţilor tăi li s-au iertat păcatele în urma pomenirilor bisericeşti făcute de tine, dar fratelui tău, ce şi-a bătut joc de cele sfinte, nu i se vor ierta uşor.

Eu am tresărit şi am început să plâng, căci fratele meu a necinstit şi a aruncat icoana Maicii Domnului.

Maica N.

Vei fi prigonit împreună cu ceilalţi

Când au închis m ănăstirea Sfânta Treime din Kiev, eu m-am adresat la Cernigov Părintelui Lavrentie, care mi-a dat sfaturi foarte preţioase în ceea ce priveşte viitorul meu.

– Vei locui ini ţial la mănăstirea Ionovsk, şi să ştii că părintele Ioan e sfânt. Va fi închis şi acela. Vei fi schivnic şi vei sluji la icoana Adormirii Maicii Domnului de la Lavră. Vei fi prigonit împreună cu ceilalţi. Ceea ce toate s-au împlinit întocmai.

Schimonah Porfirii, Oraşul Kiev

Ori pe Mirele ceresc, ori un mire pământesc

Eu mergeam adesea la Vlădica Boris să-i cer binecuvântare să merg la mănăstire, iar sora mea îmi spunea:

– Tu fă cum vrei, dar eu la mănăstire nu merg, şi nici nu mă căsătoresc.

Într-un sfârşit Vlădica mi-a spus că mă primeşte la mănăstire, iar eu m-am dus la Părintele Lavrentie pentru binecuvântare, la care el mă întreabă:

– Dar sora ta ce spune? Iar eu i-am răspuns:

– Părinte ea spune: „Nici maică nu voi fi, nici n-am să mă mărit!“ La care el a zâmbit şi a spus:

– Ei, aşa nu se poate! Trebuie să-şi aleagă ori pe Mirele ceresc, ori un mire pământesc, căci altfel nu se poate trăi.

Ajungând acasă, îi povestesc totul surorii mele, la care ea, ascultându-mă, a izbucnit în plâns şi îmi spune:

– Du-mă la Părintele, că eu vreau să mă fac măicuţă ca şi tine. Spunându-i că vom merge în altă zi, ea mi-a răspuns scurt:

– Nu altă dată, ci acum trebuie să mergem! M-am îmbrăcat şi am pornit spre Părintele Lavrentie care văzându-ne s-a bucurat nespus de mult şi ne-a binecuvântat să intrăm în mănăstire. Atâta de puternică era rugăciunea cuviosului Părinte. Schimonahia M.

Numai cei binecredincioşi

Cu mult înaintea r ăzboiului, într-una din convorbirile sale cu ucenicii săi duhovniceşti, Părintele Lavrentie spunea că va fi război, iar una dintre surori i-a zis:

– Bine că va fi război, căci mulţi vor fi trecuţi în rândul mucenicilor.

Părintele însă a contrazis-o, spunându-i că nu toţi, ci numai cei binecredincioşi, iar cei necredincioşi vor merge în iad. Sora, înspăimântându-se, îi spune:

– Păi, aşa poţi să-ţi pierzi sufletul foarte uşor.

Părintele i-a răspuns că pe cei slabi Dumnezeu îi va lua, iar alţii se vor curaţi prin boli. Însă în rândul mucenicilor vor fi trecuţi numai cei binecredincioşi care îşi vor spăla păcatele cu sângele lor luptând pentru apărarea patriei, iar pe cei mai puternici Dumnezeu îi va lăsa pentru întâlnirea cu El.

Antihristul – un singur împărat

P ărintele deseori îşi arăta dorinţa să discute cu ucenicii săi, („cu copiii săi iubiţi“), despre vremurile de apoi, ca să-i înveţe cum să se ferească de cărările greşite şi să fie veghetori.

– Acum, când noi îi vot ăm pe conducătorii noştri suntem fie cu cei „de dreapta“ fie cu cei „de stânga“. Dar nu ăsta e amarul, căci va veni o vreme când vor impune lumii să-şi aleagă un singur împărat. Iar când omenirea va vota pentru un singur împărat, să ştiţi că acela „el e“ – antihristul – şi să te ferească sfântul de vei vota. Apoi adăuga:

– Va fi un asemenea război mare încât atât de mulţi se vor pierde că vor rămâne foarte puţini care vor supravieţui, dar cei ce vor rămâne nu vor putea scăpa decât dacă se vor adăposti prin crăpăturile pământului, prin peşteri.

Spunea c ă în acest război se vor distruge atâtea state încât până la urmă vor mai rămâne doar două sau trei. Atunci ei se vor hotărî să-şi aleagă un singur împărat peste tot pământul.

În ultimele timpuri, la sfâr şit, va începe prigoana împotriva adevăraţilor creştini, care vor trebui să scape fugind, (evadând), iar cei neputincioşi şi bătrâni măcar de remorcile lor să se prindă şi să fugă.

Deseori stare ţul repeta cu tristeţe în discuţiile despre antihrist următoarele cuvinte:

– „Vor veni aşa vremuri când vor umbla din casă în casă ca lumea să semneze pentru acel «singur împărat» pe pământ şi se va face un recensământ^25 al populaţiei foarte drastic. Vor intra în casa omului iar acolo sunt soţul, soţia şi copiii, şi soţia îl va ruga pe soţ să semneze căci altfel nu va putea cumpăra nimic pentru copii: «hai, soţule, să ne înscriem şi noi căci avem copii şi dacă nu ne înscriem nu vom putea face nimic», iar soţul îi va răspunde: «iubita mea soţie, tu fă cum vrei, eu însă sunt pregătit să mor mai bine pentru Hristos, decât să semnez ceva pentru antihrist». Aşa de tragic viitor vă aşteaptă.

Vine timpul, şi nu e departe, povestea stareţul, când foarte multe biserici şi mănăstiri se vor deschide în slujba Domnului şi se vor repara, le vor reface nu numai pe dinăuntru ci şi pe dinafară. Vor auri şi acoperişurile atât ale bisericilor, cât şi ale clopotniţelor, dar preoţimea nu va lucra la sufletul credinciosului ci numai la cărămizile lui Faraon. Preotul nu va mai face şi misiune. Când vor termina lucrările nu se vor putea bucura de slujbe duhovniceşti în ele că va veni vremea împărăţiei lui antihrist şi el va fi pus împărat. Rugaţi-vă ca Bunul Dumnezeu să mai lungească acest timp ca să ne putem întări în credinţă, căci vremuri groaznice ne aşteaptă. Luaţi aminte la toate cele ce vă spun căci totul se pregăteşte cu foarte mare viclenie (perfidie). Toate bisericile şi mănăstirile vor fi într-o bunăstare imensă, pline de bogăţii, ca niciodată, dar să nu mergeţi în ele. Antihrist va fi încununat ca împărat în marea biserică din Ierusalim cu participarea clerului şi a Patriarhului.

Intrarea şi ieşirea din Ierusalim va fi liberă pentru orice om, dar atunci să vă străduiţi să nu vă duceţi, căci totul va fi spre a vă linguşi pe voi, ca să vă atragă în ispită.

Antihrist va proveni dintr-o femeie curvă, o evreică dintr-al doisprezecelea neam de preadesfrânaţi. Deja de la adolescenţă se va deosebi de semenii săi prin capacităţile sale intelectuale deosebite, care se vor manifesta la el mai ales după vârsta de 12 ani când, plimbându-se prin parc cu mama lui, se va întâlni cu satana care ieşind din beznă (din adâncul iadului) va intra în el. Băiatul se va cutremura de spaimă dar satana îi va spune: „nu te teme şi nu te înspăimânta, eu te voi înălţa pe tine“. Acest copil îi va uimi pe toţi cu inteligenţa sa. Şi aşa, din el va încolţi şi se va coace în chipul omului „antihristul“.

Când satana va fi întronat, în timpul punerii coroanei se va citi Simbolul Credinţei – Crezul -, dar el nu va permite ca acesta să fie citit corect, iar acolo unde vor fi scrise cuvintele „şi întru Unul Domn Iisus Hristos, Fiul lui Dumnezeu“ el se va lepăda de acestea şi se va recunoaşte doar pe sine. La încoronare, antihristul va avea mănuşi pe mâini, iar când le va da jos ca să-şi facă Sfânta Cruce, Patriarhul va observa că el în loc de unghii are gheare şi aceasta îi va întări bănuiala sa că acesta este antihristul. Atunci Patriarhul va exclama: „Acesta este antihristul“ pentru care Patriarhul va fi omorât.

Din cer se vor cobori proorocii Enoh şi Ilie care de asemeni vor explica lumii şi vor striga: „Acesta este antihristul! Să nu-l credeţi!“ Iar el îi va omorî pe ei, însă după 3 zile, cu puterea lui Dumnezeu, vor învia şi se vor înălţa la ceruri.

Antihrist va fi foarte învăţat şi va cunoaşte toate vicleniile sataniceşti şi va face multe minuni false şi semne amăgitoare. Pe el îl vor vedea toţi şi îl va auzi lumea întreagă (prin televiziune, radio, etc. n. ed.). Pe oamenii săi el îi va ştampila cu semnul său. Însă pe adevăraţii creştini, care i se vor opune, are să-i urască cu ură mare. Atunci va începe ultima şi cea mai mare prigoană a creştinilor care vor refuza ştampila satanei (semnul 666). Prigoana va începe îndată de pe pământul Ierusalimului iar apoi se va extinde pe tot globul şi se va vărsa ultima picătură de sânge în numele Mântuitorului nostru Iisus Hristos. Dintre voi, copiii mei, mulţi veţi ajunge aceste vremuri îngrozitoare. Ştampila lui satana (666) va fi de aşa natură încât toţi vor vedea dacă a primit omul sau nu semnul satanicesc.

Creştinul care nu va primi semnul satanei (666) nu va putea nici să vândă şi nici să cumpere nimic. Dar nu vă pierdeţi nădejdea şi nu vă descurajaţi, că Dumnezeu nuŞi va părăsi turma Sa. Să nu vă fie frică, nu cumva să vă deznădăjduiţi!

Bisericile vor fi deschise, dar creştinul ortodox (trăitor, viu cu sufletul) nu va putea intra în ele să se roage, căci în ele nu se va mai aduce jertfa fără de sânge a lui Iisus Hristos. În ele va fi toată „adunarea satanică“.

Şi iată că, pentru aceste fărădelegi, pământul nuşi va mai da roada sa şi va fi o secetă aşa de mare, încât pământul va face aşa nişte crăpături că va putea să cadă omul într-însele. Creştinii vor fi omorâţi sau izgoniţi în locuri pustii, dar Dumnezeu are să-Şi îngrijească turma Sa, dându-le de mâncare şi apă de băut celor ce urmează Lui.

Pe evrei de asemenea îi va goni într-un loc. Mulţi evrei care au trăit cu adevărat după legea lui Moise, nu vor primi pecetea lui antihrist. Ei vor sta în aşteptare, urmărindu-i toate activităţile lui. Ei ştiu că strămoşii lor nu L-au recunoscut pe Hristos drept Mesia, dar aici va lucra Dumnezeu, căci ochii lor se vor deschide şi ei nu vor primi ştampila lui satana, iar în cel de-al unsprezecelea ceas îl vor recunoaşte pe Iisus Hristos drept Mesia, vor trece la ortodoxie, iar pentru credinţa lor se vor mântui.

Restul poporului, fiind slab în credinţă, va merge după satana. Iar când pământul nu va mai rodi, oamenii vor merge la satana cerându-i pâine, la care el le va răspunde: „dacă pământul n-a rodit, eu nu pot face nimic“. Vor seca râurile şi lacurile, şi nu va mai fi nici apă în fântâni. Acest dezastru se va lungi vreme de trei ani şi jumătate, dar pentru aleşii Săi Dumnezeu va scurta aceste zile.

În aceste grele vremuri încă vor fi luptători puternici, adevăraţi stâlpi ai Bisericii Ortodoxe care vor avea harul Rugăciunii lui Iisus (rugăciunea inimii) şi Dumnezeu îi va acoperi pe ei cu harul Său cel sfânt şi binefacerea Sa cea atotputernică şi ei nu vor vedea acele minuni şi semne false care vor fi pregătite de antihrist pentru toţi oamenii şi pe care le va vedea restul lumii, unele chiar în bisericile creştinilor. Încă o dată vă repet să nu mergeţi în aceste biserici, căci Hristos şi binefacerea Lui nu va fi acolo“.

Una din surori, ascultând această discuţie, a întrebat:

– Ce să fac, Părinte? Tare n-aş vrea să ajung vremurile acelea!

– Tu eşti încă tânără, s-ar putea să ajungi, i-a răspuns Părintele.

Atunci sora, îngrozită, a căzut la picioarele Părintelui, exclamând:

– Părinte, mi-e frică, ce să fac?

– Păi, tu alege una din două, sau cele cereşti sau cele pământeşti.

Va fi război, continua Părintele povestirea, iar locurile prin care el va trece vor fi pustiite, vor dispărea şi oamenii şi toate vieţuitoarele. Dar înainte de aceasta Dumnezeu va trimite tot felul de boli pentru oamenii cei slabi şi ei vor muri. Când va veni antihrist la putere, bolile însă vor dispărea. Cel de-al treilea război mondial nu va fi pentru pocăinţă, ci pentru nimicire, pentru distrugere.

O soră l-a întrebat pe Părintele:

– Asta înseamnă că vom pieri cu toţii?

– Nu, a răspuns Părintele. Cei credincioşi îşi vor vărsa sângele pentru credinţă şi atunci ei vor trece în rândul mucenicilor, iar cei necredincioşi vor merge direct în iad. Până când nu se vor completa rândurile îngerilor căzuţi, Dumnezeu nu va veni la judecată. În timpurile cele de apoi, Dumnezeu şi pe cei vii înscrişi în cartea vieţii îi va trece în rândurile îngerilor, completând astfel rândurile.

Restaurarea bisericilor se va face până la venirea antihristului şi în toate va fi o bunăstare materială nemaipomenită. Iar voi, cu reparaţiile în biserica noastră să mai îngăduiţi, fiţi modeşti şi cu măsură în aspectul ei exterior, ci mai bine să vă rugaţi mai mult şi să umblaţi la biserică atâta timp cât încă se mai poate, şi mai ales să veniţi la Sfânta Liturghie unde se aduce Jertfa fără de sânge a Mântuitorului pentru păcatele întregii lumi. Să vă spovediţi cât mai des şi să vă împărtăşiţi cu trupul şi sângele lui Hristos, şi Dumnezeu vă va întări.

Dumnezeu este mult milostiv. El îi va mântui şi pe evreii care vor refuza să primească ştampila lui antihrist şi vor exclama că: asta e amăgire şi minciună, că acesta este necuratul şi nu Mesia nostru, şi nu-l vor recunoaşte de mesia.

Părintele discuta cu ierodiaconul Gheorghe despre timpurile de apoi şi vărsând lacrimi amare, spunea:

– Mulţi duhovnici şi slujitori ai Bisericii îşi vor pierde sufletul în vremea antihristului!

Ierodiaconul Gheorghe întrebă:

– Părinte, spuneţi-mi, eu cum să fac să nu pier, sunt doar diacon. La care el i-a răspuns că nu ştie.

Atunci ierodiaconul Gheorghe a început să plângă căzând la picioarele stareţului şi-l ruga pe Părintele Lavrentie să se roage bunului Dumnezeu pentru el ca să nu ajungă în iad. Părintele Lavrentie s-a ridicat şi a înălţat o rugăciune la Ceruri, apoi i-a spus:

– Se mai întâmplă şi aşa, că omul se îmbolnăveşte, moare şi ajunge în Împărăţia Cerurilor.

Această proorocie s-a împlinit întocmai. Noi îl cunoaştem pe acest diacon de la Lavra din Kiev. Era un călugăr foarte râvnitor şi făcea multă milostenie. S-a îmbolnăvit aşa, dintr-o dată, şi la scurt timp a murit.

De flecare dată când Părintele se ruga sau când povestea despre viaţa de dincolo plângea amarnic. Surorile îl linişteau, dar el le răspundea vărsând şi mai multe lacrimi:

– Cum să nu plâng, când întunericul cel veşnic (bezna– iadul) este plin de suflete omeneşti!

Părintele Lavrentie a avut o dragoste duhovnicească puternică către toţi şi Bunul Dumnezeu l-a înzestrat cu darul rugăciunii inimii şi cel al înainte-vederii.

25 Pentru explicaţii citeşte capitolul de la sfârşitul cărţii: „Despre taina fărădelegii care se lucrează“.

Ne povestea foarte des despre timpurile de apoi

În ultimul timp, P ărintele, stând pe lângă corişti, ne povestea foarte des despre timpurile de apoi şi despre sfârşitul lumii acesteia.

În timpurile acelea nu vor mai fi draci în iad, ci toţi vor fi pe pământ şi în oameni. Va fi o mare calamitate atuncea pe pământ, nici măcar apă nu va mai fi, apoi va fi războiul mondial (al treilea n. ed.). Vor fi nişe bombe atât de puternice, încât şi fierul şi pietrele se vor topi. Focul şi fumul se vor ridica până la cer şi pământul va arde, vor rămâne foarte puţini oameni, şi atunci ei vor striga: „Terminaţi cu războiul şi să ne alegem un singur împărat pe tot globul!“

Şi vor alege de împărat pe unul ce va fi născut dintr-o desfrânată evreică din cel de-al doisprezecelea neam de desfrânaţi, din neamul împărătesc, şi va fi „el“ frumos pentru cei necredincioşi, iar cei dreptcredincioşi îi vor vedea faţa lui adevărată: urâtă şi înspăimântătoare. Când se va plimba în mantie împărătească prin grădină cu mama sa, şi se va gândi cum va fi el în viitor să-şi conducă împărăţia, deodată se va deschide pământul, va izvorî apă, iar din apă va sări ceva, şi lui îi va părea că cineva e în spatele lui şi se va întoarce cu faţa înapoi să vadă. Atunci va vedea ceva groaznic, o grozăvie, şi, de frică, va deschide gura să ţipe; atunci diavolul se va sălăşlui în el şi din acel moment el va deveni antihrist.

Nu o dată Părintele ne spunea: „antihristul va fi încoronat la Ierusalim. Acum însă diavolul este legat în iad, dar Dumnezeu îl va dezlega şi el se va sălăşlui în împăratul-antihrist“.

Iereul Nechifor, Grigorie şi protoiereul Vasile Ganzin îl contrazic pe Părintele Lavrentie, că el despre asta a mai spus o dată, dar puţin diferit, iar el le-a răspuns.

– Fraţii mei şi onoraţi părinţi, voi un lucru nu-l pricepeţi şi nu-l ştiţi. Eu nu spun doar pentru Rusia noastră, ci pentru întreaga lume. Cuvintele mele sunt adevărate, iar mie mi le-a arătat pe toate Duhul Sfânt, prim milostivirea Bunului Dumnezeu asupra mea.

Iereul Nechifor şi Grigorie Protosinghelul Vasile

Cuvintele noastre sfinte sunt: Rusia şi rusesc

P ărintele Lavrentie, discutând cu arhimandritul Teofan şi Nechifor, le spunea cu multă luare aminte: „...cuvintele noastre sfinte sunt – Rusia şi rusesc. Şi numaidecât trebuie ştiut că mai întâi a fost încreştinarea Rusiei şi nu încreştinarea Ucrainei. Kievul este al doilea Ierusalim şi mama tuturor oraşelor ruseşti. Rusia Kievleană era împreună cu Rusia Mare. Kievul fără Marea Rusie este de neînchipuit şi de nepermis.

În Polonia a existat un centru secret al evreilor. Pe polonezi i-au obligat s ă ocupe Rusia, iar când ei au reuşit să ocupe o bucată din Rusia, au dat-o în arendă cu tot ce era în ea, inclusiv biserici şi mănăstiri. Ortodocşii nu puteau să facă nimic de sine stătător. Erau strâmtorări din toate punctele de vedere, şi trebuiau să se supună Poloniei, adică catolicilor şi uniaţilor. Lor nu le plăceau deloc cuvintele Rusia şi rusesc, de aceea au numit acele pământuri Rusia cea Mică (Malorosiei). Apoi însă au văzut că totuşi denumirea conţinea silaba ros, şi atunci au numit-o Ocrainei (margine). Ce margine putea fi aceasta când ea e înconjurată de jur împrejur de alte state? Iar mai târziu au înlocuit cuvântul „Ocraina“ cu Ucraina şi ucraineni, ca să ne dezrădăcineze mai uşor de la Rusia ortodoxă.

Preacinstitul Teofan, egumenul lavrei Pecerska, spunea: «S ă nu care cumva să cinstim altă credinţă şi în nici într-un caz să nu ne unim cu catolicii şi să ne lepădăm de ortodoxie».

Arhiepiscopul Laz ăr şi Sfântul Teodosie ale cărui sfinte moaşte le avem aicea (spunând acestea Părintele Lavrentie a făcut o închinăciune spre soborul catedralei) şi Sfântul Ioan – Mitropolitul Tobolskii, toţi s-au străduit să facă după cuvântul lui Iisus Hristos «faceţi aşa ca toate să fie una», să fim cu Rusia ortodoxă, ca împreună să formăm Sfânta Rusie. Şi astfel, pentru totdeauna să ne depărtăm de conducerea poloneză şi catolicism, care ne duc sufletul la pierzare. V-am spus ca să ştiţi! Ţineţi minte! Şi nu uitaţi!

Kievul n-a avut niciodat ă patriarh. Patriarhii au fost şi au trăit întotdeauna la Moscova. Feriţi-vă de biserica autocefală ucraineană“.

Părintele Kronid de la Lavra Pecerskaia l-a contrazis pe Părintele Lavrentie, spunându-i că ucrainenii care singuri se sfinţesc şi uniaţii au dispărut din Ucraina. Părintele însă cu tristeţe i-a răspuns: „Diavolul va intra în ei şi ei cu mare putere diavolească se vor uni împotriva Bisericii Ortodoxe. Dar sfârşitul lor va fi ruşinos, iar cei ce îi vor urma vor fi pedepsiţi de Cel de sus“.

Ce cuvinte sfinte şi adevărate a grăit acest înţelepţit Părinte. Acum, (în zilele noastre, 1993), a apărut un singur arhiereu (ucrainean singur sfinţilor) şi s-a numit Patriarhul Kievului, dar unde? în America. El nici n-a ştiut sau poate a uitat că în Kiev niciodată n-a fost patriarh. Dar deja mulţi, din neştiinţă, strigă: „Patriarhul nostru!“26

Părintele ne-a preîntâmpinat: „Să fiţi credincioşi Patriarhiei Moscovite şi nici într-un caz să nu intraţi în vreo dezbinare. Pentru acei arhierei şi ierei care vor tulbura poporul, mare va fi pedeapsa lor, şi, vai, câte suflete vor trage după dânşii, ducându-le în gura iadului. Să vă feriţi de „biserica“ de peste „graniţe“ şi să ştiţi că ea nu este trecută în rândul Bisericilor Ortodoxe. Ea nu este Biserică ci e parte a Bisericii ruseşti. Mult a suferit, dar a supravieţuit Biserica noastră într-un stat de ateişti. Cinstire şi slavă ei!

Ţara noastră e veşnic ortodoxă! Cuvântul „Biserica e liberă“ e o denumire dată de eretici. La noi Biserica e Ortodoxă. Se dezbină şi intră în erezie cei ce nu cred în Una Sfântă, Sobornicească şi Apostolească Biserică! Biserica Ortodoxă este trupul Mântuitorului (oare se poate rupe trupul lui Hristos?). Şi ei (ereticii) nu ţin minte că unul este Dumnezeu, una este Credinţa şi unul este Sfântul Botez. Iisus Hristos a creat o singură Biserică (şi nu biserici) ce nu va fi învinsă nici de porţile iadului. Una este, doar Biserica Ortodoxă Sobornicească şi Apostolească, celelalte, ce se numesc „biserici“, nu sunt biserici ci sămânţă stearpă a diavolului în lanul de grâu al lui Hristos“.

Părintele, după ce a spus acestea, a început să plângă şi să se roage pentru toţi cei rătăciţi. Apoi a spus:

– Nu, nu-i va chema pe ei Dumnezeu la pocăinţă, şi nu-i va dezlega, căci nu iartă Dumnezeu acest păcat. Acest lucru mi-a fost arătat mie de către Împărăteasa Cerească şi de Sfântul Înger păzitor.

Părintele mărturisea:

– Maica Domnului mi s-a arătat de câteva ori, atât singură, cât şi însoţită de arhanghelii Mihail şi Gavriil.

Părintele îi spunea arhimandritului Varlaam:

– În ei (cei ce singuri s-au abătut de la dreapta credinţă) nu se sălăşluieşte Sfântul Duh – mântuirea şi câştigarea Împărăţiei Cereşti. Noi, ortodocşii, nu urmărim decât salvarea sufletului şi câştigarea Împărăţiei Cereşti şi acest lucru ni-l poate da Maica noastră, Biserica Ortodoxă. Slavă lui Dumnezeu! Lepădarea de Biserică este un păcat de neiertat, atât în viaţa asta, cât şi în viaţa cealaltă. Asta-i hulă împotriva Duhului Sfânt.

Terminând această discuţie, Părintele s-a luminat cu o lumină nepământească, apoi a adăugat:

„– Cei ce au urechi, să audă şi cei ce au ochi, să vadă!“ Iar apoi, a adăugat cu tristeţe: „dar vor fi mulţi surzi şi mulţi orbi“.

Schiarhimandriţii Teofan, Nichifor şi Varlaam

26 Iată deci proorocia Părintelui se împlineşte.

Va pieri amintirea şi cinstirea lor cu zgomot

Schiarhimandritul Teofan poveste şte: Stareţul Lavrentie ne spunea cu zâmbetul pe faţă:

„Credincioşii ruşi se vor căi de păcatele lor de moarte, că au permis jidovilor să necinstească Rusia, că nu l-au apărat pe Ţar, unsul lui Dumnezeu, n-au cinstit Biserica Ortodoxă, mănăstirile, bisericile, mucenicii şi toţi sfinţii. Că au urât cucernicia, lucrurile drepte şi au îndrăgit şiretlicurile diavoleşti şi toată necinstirea vrăjmaşă. Şi mulţi ani au lăudat, au înălţat şi s-au închinat idolului sovietic şi ateismului, distrugătorul ţării, considerându-l nemuritor. Puterea sovietică l-a ridicat în slăvi pe Stalin şi pe Lenin, numindu-i şi pe ei nemuritori“. Spunea Părintele că atunci când dracii au băgat sufletul lui Lenin în iad, mare bucurie şi mare triumf a fost în iad, iar apoi au adăugat: „...iar atunci când Stalin va intra în iad, acelaşi lucru va fi. Va pieri amintirea şi cinstirea lor cu zgomot. Rusia împreună cu toate popoarele slave va întemeia o împărăţie puternică, şi va fi condusă de către un împărat ortodox, uns al lui Dumnezeu, în Rusia vor dispărea toate ereziile şi dezbinările. Dumnezeu va milui Rusia pentru timpurile groaznice anticreştine, şi pentru că a avut o soartă tragică înainte de venirea lui antihrist şi pentru că în acele vremuri groaznice a strălucit în Rusia regimentul măreţ al mucenicilor^27, începând din cinul înalt duhovnicesc până la cetăţenii de rând: de la cele mai înalte grade ale feţelor bisericeşti, mitropolit şi împărat, preot şi călugăr, până la sugari şi nounăscuţi şi terminând cu mirenii. Ei toţi se vor închina lui Dumnezeu, împăratului nostru, Sfintei Treimi, Tatălui şi Fiului şi Sfântului Duh şi-L vor implora ca să miluiască Rusia. Trebuie să ştiţi că Rusia este apărată de Maica Domnului, ea se roagă şi mijloceşte pentru noi. Toţi Sfinţii ruşi împreună cu Sfânta Născătoare de Dumnezeu se roagă pentru iertarea Rusiei, în ţara noastră va înflori dreapta credinţă ca-n vremurile de demult şi va fi foarte mare bucurie pentru sufletele creştine (dar pentru puţin timp, căci va veni timpul Judecăţii de Apoi). De împăratul ortodox rus se va teme chiar şi antihrist iar restul ţărilor, în afară de Rusia şi celelalte pământuri slave vor fi sub puterea lui antihrist şi vor suferi chinuri groaznice ce sunt însemnate în Sfânta Scriptură! Rusie, pocăieşte-te, cinsteşte-L şi înalţă-L pe Dumnezeu, cântându-I Lui: Aliluia!“ Schiarhimandritul Teofan, Schimonahia Alexandra, Monahia Olimpiada.

27 Vezi cartea: Noii martiri ai pământului rus. Schitul românesc Podromul Sfântul Munte Athos 2002. (n. ed.)

Măreţ Părinte, grandios, dar nu pot să înţeleg de ce a refuzat schima?

Când P ărintele Lavrentie zăcea pe patul de moarte, venise să-şi ia rămas bun de la el măicuţa Antonia. Toţi plângeau şişi cereau iertare, binecuvântare şi sfinte rugă- ciuni. Părintele, adresându-se egumenei Antonia, a spus:

– P ăzeşteţi turma, şi să o iubeşti, iar măicuţelor le-a spus:

– Voi să o ascultaţi pe maica egumenă, căci cine nu o va asculta, îşi va duce sufletul pe calea pierzării.

Tot în aceast ă perioadă, pe Părintele Lavrentie l-a vizitat şi episcopul Iacob, spunându-i:

– Părinte, trebuie să primiţi schima. Iar Părintele i-a răspuns:

– Nu, Sfinţite Vlădică, lasă să rămână totul aşa cum este.

Episcopul Iacob, îndepărtându-se de patul Părintelui, a spus cu supărare:

– Măreţ Părinte, grandios, dar nu pot să înţeleg de ce a refuzat schima. Doar toţi marii duhovnici şi propovăduitorii dreptcinstitori au primit sfânta schimă. Îmi pare rău de acest stareţ vestit, de acest minunat Părinte Lavrentie.

Însă Părintele, nu cu mult înainte de a se îmbolnăvi, a lăsat cuvânt ca atunci când va fi pe patul de moarte să o cheme la el pe schimonahia Gavriila. Astfel că atunci când măicuţa Gavriila a fost chemată, ea a venit cu schima pe braţele ei. Mare i-a fost mirarea Vlădicăi Iacob când a văzut aceasta şi cu multă dragoste duhovnicească a exclamat:

– Slavă Ţie, Doamne, Părintele nostru este schivnic.

Atunci măicuţa Gavriila i-a spus Vlădicăi că Părintele este schivnic şi că tunderea ca schivnic a primit-o de la sfântul mucenic Pahomi, Arhiepiscopul Cernigovului. Părintele a fost îmbrăcat în schimă şi mare a fost smerenia lui, căci nimeni nu ştia că este schivnic. El a trăit foarte simplu şi în multă smerenie, n-a purtat schima pentru a nu da naştere la admiraţia celor din jur.

După trecerea la cele veşnice a Părintelui Lavrentie, măicuţa egumenă Antonia a slujit în fiecare zi timp de patruzeci de zile parastasele şi slujbele de înmormântare. A făcut multe mese pentru călători şi rugători, a dat mult ajutor la bisericile mai sărace şi la alte mănăstiri, pentru pomenirea Părintelui Lavrentie. Pe 7 ianuarie a fiecărui an se slujeşte parastasul şi slujba de pomenire a Părintelui Lavrentie săvârşite de arhiepiscopul Cernigovului. La prânzul de pomenire multe cuvinte frumoase au fost spuse despre Părintele Lavrentie de către Vlădica, maica egumenă, părintele Nechifor, părintele Antonie şi alţii.

Măicuţa egumenă s-a uitat pe fereastră şi a spus:

– Pe acolo a umblat părintele, şi întorcându-se la arhiepiscopul Andrei, a continuat: părintele Lavrentie i-a numit pe arhiereii Simon şi Iacob propovăduitori şi mari rugători şi vor fi şi mai mulţi ca ei. Va fi la Cernigov un arhiepiscop mărturisitor şi va fi în Rusia o mare prigoană, spunând acestea începu să plângă, iar o dată cu ea şi cei prezenţi. Apoi maica egumenă a adăugat: Aştept prigonirea mănăstirii, iar apoi înflorirea ei.

Schiarhimandritul Lavrentie este îngropat în cimitirul soborului Sfintei Treimi în gropniţă, lângă arhiepiscopul Filaret al Cernigovului şi mulţi alţi arhierei. Dreptcredincioşii îi poartă un profund respect şi cinstesc memoria Părintelui Lavrentie venind şi închinându-se la mormântul lui, unde este pusă o icoană mare care îl reprezintă pe el. Şi toţi cred că acest mare rugător şi mijlocitor al sufletelor păcătoase se sălăşluieşte între cei sfinţi şi drepţi şi că el se roagă în continuare pentru Rusia Ortodoxă pentru ca noi să ne putem duce traiul în curăţenie, cinstind Biserica Ortodoxă şi pe toţi sfinţii ei.

ULTIMELE ZILE ALE PĂRINTELUI, MOARTEA ŞI ÎNMORMÂNTAREA LUI

În toamna anului 1949 P ărintele Lavrentie a început să se simtă rău. Cu toate că starea lui de sănătate nu-i prea permitea, el mergea toată ziua la biserică, iar când surorile îl rugau să rămână în chilie, el le răspundea:

– Unul merge la biserică să câştige mântuirea, iar altul ca să nu o piardă.

În ultimul timp îl aduceau la biseric ă cu căruţa, înainte de Sfântul Neculai a trimis o soră ca să ceară binecuvântare de la Părintele paroh Iacob pentru a merge la biserică. Părintele paroh, din dragoste pentru Părintele Lavrentie, nu i-a dat binecuvântare, iar când sora s-a întors şi i-a spus ce i-a zis părintele Iacov, Părintele Lavrentie i-a răspuns:

– Ei, cine se mai gânde şte că o să ajungă până la anul viitor, poate să nu meargă. S-a îmbrăcat repede şi a fost dus la biserică. Aceasta a fost ultima priveghere a Părintelui. Când se cânta: „Acum slobozeşte Doamne pe robul Tău ...“, Părintele plângea foarte tare şi plângeau împreună cu el toţi cei care erau prezenţi, care au simţit cu adevărat dragostea îngerească ce se revărsa din inima lui.

La chilie l-au dus în bra ţe căci era foarte slăbit şi de atunci Părintele nu s-a mai ridicat din pat.

Părintele nu mai mânca pâine de aproape jumătate de an, hrănindu-se doar cu legume. Cu mult înainte de Sfântul Neculai, surorile îl rugau să fie mai îngăduitor cu sine şi să se îngrijească mai mult de sănătatea sa. Iar el, glumind, le-a răspuns:

– Dacă până la Sfântul Neculai soarele va urca sus, atunci şi lucrurile vor merge în sus.

Iar când de Sfântul Neculai l-au dus la chilie pe braţe, el a spus:

– Acum până la Botezul Domnului ori îmi revin, ori mă tot duc.

În timpul bolii, Părintele era zilnic împărtăşit, iar în ziua când s-a stins din viaţă (la Bobotează), egumenul, părintele Antonie, a adus Sfintele Daruri în potirul din Sfântul Altar. Rugăciunea de mulţumire a fost citită de o măicuţă. Către seară se vedea deja că puterile îl părăsesc şi atunci toţi au alergat şi s-au adunat în chilie la el pentru a fi binecuvântaţi şi aşi lua rămas bun de la iubitul lor Părinte şi duhovnic.

Una dintre surori (care îl îngrijise cel mai mult) povestea că pe la ora trei noaptea a auzit clar o cântare de o frumuseţe rară a corului. Atunci ea a alergat în chilia unde odihnea trupul celui adormit, dar acolo era o linişte desăvârşită, lumânările ardeau şi nu se auzea decât glasul liniştit al preotului D. care citea Sfânta Evanghelie. Măicuţa nedumerită şi speriată a spus că ea a auzit clar o cântare deosebită, iar părintele călugăr s-a minunat şi a spus că sufletul Părintelui Lavrentie este întâmpinat de îngeri.

În ziua a treia de dimineaţă săvârşind cu lacrimi ultima panahidă în chilie, clerul însoţit de poporul îndurerat au dus sicriul cu trupul Părintelui în biserică, care deja devenise neîncăpătoare pentru mulţimea şi slujitorii Bisericii care veniseră să-şi ia rămas bun de la iubitul lor duhovnic şi călăuzitor. Sicriul a stat cinci zile în mijlocul bisericii. Seara se citea Paraclisul, dimineaţa slujba pentru cei adormiţi, apoi panahidă iar şuvoiul de oameni nu mai contenea să curgă. Trupul Părintelui se odihnea într-un sicriu de stejar pe care el şi-l pregătise cu mult înainte de moartea sa.

Faţa celui adormit era acoperită cu „Aerul“, cum se face după rânduiala monahală. Se vedeau doar mâinile care însă erau moi ca ale omului ce doarme.

Nu se poate exprima prin cuvinte starea sufletească a măicuţelor şi a maicii stareţe Antonia. Ele îşi luau rămas bun de la cel care le-a fost mai aproape decât un tată trupesc. El le-a primit pe ele în mănăstire, majoritatea trăind într-o sărăcie cruntă. În toată viaţa sa, Părintele le-a încălzit sufletele lor şi le-a alinat suferinţele, le-a ajutat în toate, le-a învăţat, le-a hrănit trupeşte şi le-a condus duhovniceşte pe drumul spre mântuire.

În ziua înmormântării, slujba a oficiat-o Episcopul Iacob cu un întreg sobor de preoţi. La sfârşitul Sfintei Liturghii, cu binecuvântarea Vlădicăi, Arhiereul D. a ţinut cuvânt de rămas bun care neîncetat a fost întrerupt de suspinele mulţimii. Nuşi putea opri lacrimile nici Vlădica şi nici unul din cei prezenţi. După cuvântul de rămas bun au început cântările care îţi răscoleau şi cele mai sensibile corzi ale sufletului. Participau la ele Vlădica, tot soborul preoţesc, mulţi călugări şi diaconi.

În jurul sicriului stăteau măicuţele şi ucenicii Părintelui Lavrentie iar credincioşii ce veniseră aveau câte o lumânare aprinsă. Era plină toată biserica, curtea bisericii, iar mulţi din cei veniţi nici n-au putut ajunge până la sicriu, stând pe drumul de lângă biserică. Cântarea „Cu cei sfinţi să te odihneşti“ a fost cântată de toată lumea ce stătea în genunchi.

Când s-a încheiat rânduiala de înmormântare, cam pe la ora cinci după amiază, sicriul cu trupul Părintelui a fost coborât de către călugări şi episcopi în gropniţă. Toţi plângeau în hohote iar alţii au leşinat. Măicuţele toate au înconjurat cavoul, au aplecat asupra lui capetele lor sărmane şi au ridicat asemenea glasuri de plângere încât Preasfinţitul Părinte Iacov, cu mâinile la urechi, abia a ieşit viu de acolo, întrucât inima îi ieşea din piept de milă. Numai singur clopotul era cel care ridica la cer sunetul său ritmic ce părea netulburat..

Sicriul cu trupul celui adormit a fost lăsat timp de 40 de zile în gropniţă şi aşa, zi şi noapte, un şuvoi necontenit de lume venea şi îşi lua rămas bun, Sicriul a stat deschis 20 de zile iar celelalte 20 de zile a fost închis.

Zilnic se slujea panahidă, iar după 40 de zile sicriul a fost coborât în mormânt sub o piatră mare şi frumoasă. Aceasta a fost pe 20 februarie 1950.

Noi credem şi nădăjduim că bunul Dumnezeu a primit sufletul îngeresc al Părintelui Lavrentie în Împărăţia Cerurilor şi că mulţi monahi şi dreptcredincioşi au prin el un rugător înaintea lui Dumnezeu.

* * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * *

Cei ce a ţi citit această carte despre smeritul Părintele Lavrentie de la Cernigov, să dăm slavă bunului Dumnezeu, Cel în Treime slăvit, că ni l-a dat nouă păcătoşilor în acest al XX-lea veac, (veacul succeselor ştiinţei şi tehnicii dar şi al falselor minuni, prin care, cu părere de rău trebuie să spun, hulesc şi necinstesc dreapta credinţă, semănând minciuna), pe acest mare luminător şi propovăduitor al Bisericii Ortodoxe.

P ărintele spunea adeseori că pământul rusesc niciodată, adică până la Judecata de Apoi nu va fi lipsit de stareţi drept-cinstitori, rugători şi propovăduitori ai dreptei credinţe, asemeni celor din Sfânta Scriptură.

Schiegumenul Heruvim Diagteari

În timpul când cartea era în preg ătire pentru tipar, schiarhimandritul Lavrentie de la Cernigov a fost canonizat Sfânt pe 22 august 1993; au fost deshumate moaştele cuviosului care erau întregi şi frumos mirositoare, ele fiind puse în mănăstirea Sfânta Treime. Deshumarea şi mutarea sfintelor moaşte a fost făcută de către Mitropolitul Vladimir al Kievului şi a întregii Ucraine, cu participarea soborului de arhiepiscopi: Antonie, Mitropolitul Cernigovului şi Nijinskului; Ilarion, episcopul Hersonului şi Tavriceskului; Bartolomeu, episcopul Sumskului şi Ahtârskului şi Kronida, episcopul Dnepopetrovskului şi a Zaporojiei. Au fost prezenţi mulţi alţi preoţi şi diaconi. Mulţimea de lume ce venise să asiste la ceremonie nu mai încăpea în curtea mănăstirii. Cu toţii însă cântau „Cuvioase Părinte Lavrentie, roagă-te lui Dumnezeu pentru noi, păcătoşii“, în toate bisericile din oraşul Cernigov, înainte de a începe Sfânta Liturghie se cântă troparele şi Condacul cuviosului nostru Părinte Lavrentie.

Despre taina fărădelegii care se lucrează

Mănăstirea Noul-Neamţ - 2002

Nu vă jucaţi cu mântuirea voastră!

(din convorbirea cu părintele Ghenadie Emelianov – înregistrată la „Pravoslavnoie Radio“, Sankt Petersburg)

„Nu este posibil ca un creştin ortodox să fie indiferent la introducerea voită şi sistematică a acestui număr (666) în viaţa lui“.

(Din Circulara Sfântului Sinod al Bisericii Ortodoxe din Grecia)

În prezent, popula ţia noastră se confruntă cu acţiunea de codificare generală întreprinsă de către autorităţile statale – deşi până astăzi nu există nici o lege care să ne impună adoptarea codului numeric personal. Organele „competente“ invocă articolul 83 din Codul fiscal în care se menţionează luarea în evidenţă specială a contribuabililor.

Poftim! Lua ţi-i, de ce nu?! După cum şi până în prezent au fost luaţi în evidenţă, şi de acum înainte vor trebui să fie luaţi. Dar de ce să fie numerotaţi oamenii?, şi de ce toţi?

De fapt, ac ţiunea respectivă ar putea fi atribuită cu acelaşi succes Societăţii de salvare – sau Salvamar, ori Crucii Roşii, că mare diferenţă nu e!...

Nouă, însă, ni se spune că în prezent toţi cetăţenii vor trebui să fie numerotaţi. Cine are nevoie de aşa ceva şi de ce?

Pe data de 31 ianuarie, 2001, la întâlnirea cu patriarhul, V. Tihomirov, locţiitorul ministrului de finanţe, s-a scăpat cu vorba, zicând: „Noi dispunem de o concepţie bine definită a perfecţionării organelor fiscale. FMI ne-a acordat credite. Suntem în faza de pregătire a unor specialişti, care să fie capabili să activeze în condiţiile actuale, ţinând cont de exigenţele internaţionale. În ţară se lucrează deja asupra unui sistem electronic unic de culegere şi transmitere a informaţiei.“

Codurile numerice nu constituie o noutate pentru nimeni: paşaportul nostru, atestatul, talonul de pensie şi multe alte documente emise de-a lungul anilor – toate au fost numerotate. Acum însă, pentru prima dată, au fost supuşi numerotării cetăţeni vii şi liberi, şi nu pentru o anumită perioadă, ca în lagărele de concentrare, ci pentru tot restul vieţii lor. Codul numeric personal (CNP) impus nouă prin intermediul departamentului de finanţe încalcă Constituţia ţării şi alte documente legislative.

Observăm un anumit scop bine pus la punct – pregătirea populaţiei pentru instalarea unui control economic total. Or, sufletul creştinesc simte primejdia ce se apropie...

Prin ce se deosebeşte acest număr de cele primite până acum? După cum se ştie, codul numeric barat conţine cifra 666, deşi se afirmă că scannerul nu citeşte cifra respectivă. Într-adevăr, dacă vom scana orişice cod numeric barat, cifra 666 nu va fi de găsit. Dar dacă întreaga informaţie se şterge, la baza ei rămân cei trei de şase, pe care scannerul deja îi citeşte; în fapt cei trei de şase conţin întreaga informaţie a codului barat. Prin urmare, în componenţa codului se afla tocmai această cifră: 666, despre care ne vorbeşte Sfântul Apostol Ioan Teologul, şi nu altă cifra.

Pentru prima dată numărul 666 este menţionat în Cartea Regilor III, cap. 10. vers. 15^28. Pe vremea domniei lui Solomon toate triburile înconjurătoare plăteau iudeilor un bir în valoare de 666 de talanţi (de aur). Iată de ce, pentru iudei, până în ziua de astăzi această cifră simbolizează puterea economică asupra altor popoare.

Al doilea aspect neliniştitor îl reprezintă caracterul nu atât benevol, ci mai curând forţat al acestei acţiuni, de exemplu, în SUA, numărul este atribuit fiecărui cetăţean care primeşte cetăţenia americană. Desigur, numărul poate fi refuzat – numai că, în acest caz eşti nevoit să părăseşti teritoriul Statelor Unite. Dar cel mai interesant este că, şi în acest caz, cetăţeanul rămâne numerotat. Sistemul nu funcţionează decât într-o singură direcţie, ca un harpon, omul poate să şi moară – numărul însă rămâne.

Se pune întrebarea – ce fel de numere sunt acestea pe care omul trebuie neapărat să le primească, şi încă având în componenţa lor negreşit trei de şase? Şi de ce sunt ele impuse micuţilor, pensionarilor şi călugărilor, care nu fac parte din lotul contribuabililor?

Al treilea aspect rămâne în umbră – porţiunea ce se observă nu reprezintă decât vârful unui aisberg, a cărui denumire este controlul economic total. Emiterea paşapoartelor electronice şi intrarea în aşa-numita zonă Schengen^29 atrage după sine pierderea independenţei economice, pierdere care îi va afecta pe toţi oamenii şi toate popoarele. Desfiinţarea frontierelor naţionale şi instaurarea noii ordini mondiale – iată scopul râvnit al codificării.

Dacă vom analiza desfăşurarea actuală a evenimentelor din lume, vom observa că omenirea alunecă spre un control economic cvasi total. În viitorul apropiat toate cumpărăturile efectuate prin intermediul cartelei electronice pe bază de CNP vor începe să fie înregistrate în calculatorul central. Absolut toate tranzacţiile şi toate schimburile de marfă vor fi accesibile doar pentru posesorii numărului respectiv.

Exact despre acest lucru ne vorbeşte Sfântul Ioan Teologul în Apocalipsa, cap 13, vers. 16-18: „Şi-i va face pe toţi, pe cei mici şi pe cei mari, şi pe cei bogaţi şi pe cei săraci, şi pe cei slobozi şi pe cei robi, ca să le dea lor semn pe mâna lor cea dreaptă sau pe frunţile lor; încât nimeni să nu poată cumpăra sau vinde, fără număr cel ce are semnul, sau numele fiarei, sau numărul numelui fiare. Aici este înţelepciunea să socotească numărul fiarei; că numărul ei este 666“.

E clar ca nu merge vorba despre un oarecare număr abstract, care urmează a fi atribuit oamenilor, ci de unul concret. Mulţi afirmă că acest număr nu prezintă nici un pericol, deoarece nu se aplică pe frunte sau pe mână, după cum scrie în Apocalipsă. Se va emite doar un buletin. Bineînţeles că, deodată, la toţi, numărul nu poate fi pus pe frunte, deşi posibilităţi tehnice ar exista. În presa ortodoxă („Russki Vestnic“ Nr. 51-52, 1998) apare informaţia diac. A. Koblev referitoare la implantarea unor cipuri sub formă de vaccin, elevilor şcolii Nr. 487 şi ai colegiului auto din Moscova. Specialiştii americani, care se ocupau cu aşa-zisa vaccinare, nu dispuneau de nici un fel de documentaţie asupra „vaccinurilor“. În definitiv totul nu e decât o chestiune de timp. De-ar avea ce să pună, că de pus – puteţi fi siguri ca pe frunte vor pune anume cifra respectivă. Va veni vremea şi lumea se va obişnui cu aceste coduri, se va obişnui şi cu buletinele electronice şi cu decontările fără numerar. Nici nu vor concepe viaţa fără ele. Şi toate acestea se vor întâmpla sub ochii noştri.

Evenimentele se precipită. Sistemul codului barat n-a apărut decât cu vreo 10 ani în urmă, şi de-acum lumea s-a deprins ca pe fiecare sticlă de bere, pe orice produs cumpărat de la magazin se etalează codul cu bare. De ce? Credeţi că este atât de necesar ca fiecare produs să fie marcat cu acest cod? Nu, desigur. Însă se face tot posibilul ca noi să ne obişnuim cu sistemul codului barat. Astăzi vedem codul pe sticlele de bere, iar mâine vom primi buletinele cu acest cod, având şi o bandă magnetică prin intermediul căreia vom fi nu numai identificaţi cu ajutorul scannerului, ca un baton de salam, ci totodată se vor extrage o mulţime de informaţii cu caracter personal, informaţii ce se vor acumula automat în calculatoare, fără să mai fie nevoie de informatori. În orice clipă informaţiile cu caracter personal sau cele referitoare la afaceri vor putea fi sustrase şi puse la dispoziţia unor structuri criminale mafiote, după cum vedem că se întâmplă şi în prezent.

În al patrulea rând, noi, oamenii, ne-am obişnuit cu numele de familie. Imaginaţi-vă că aceste nume vor dispare încetul cu încetul din viaţa socială, şi noi vom deveni nişte numere (la număr), mister „x“ şi „y“, având în loc de nume un anumit cod.

Din punct de vedere tehnic, lumea actuală este gata pentru transferul de informaţie la cel mai înalt nivel electronic. Iată de ce în unele ţări europene şi în SUA sistemul introducerii generalizate a buletinelor electronice a fost temporar oprit. Ofensiva s-a declanşat împotriva Rusiei, Ucrainei, Belorusiei. Sistemul, la întreaga sa capacitate, urmează a fi instalat pretutindeni şi în acelaşi timp – la termenul stabilit.

Multă lume se bizuie pe dimensiunile teritoriale ale Rusiei, care vor împiedica aplicarea sistemului de control total în asemenea proporţii. Sigur, aici pot apărea unele complicaţii. Va fi mai dificil de instalat, dar nu imposibil. Şi să nu uităm ca această codificare este finanţată din surse occidentale, care acţionează cu un anumit scop. Scopul final fiind identificarea populaţiei de pe întreaga planetă. De ce au ei atâta nevoie de controlul economic total?

Obiectivul principal îl constituie anularea banilor, în februarie 2001 la consfătuirea instructivă a contabililor din marile întreprinderi, s-a anunţat că în decursul anului curent toţi vor primi codul numeric, iar pentru anul viitor s-a hotărât desfiinţarea codului Nr. 50, aceasta însemnând oprirea circulaţiei banilor în numerar în interiorul întreprinderii. După care se plănuieşte retragerea banilor de la populaţie şi trecerea la decontările prin virament cu ajutorul cartelei magnetice pe baza codului (barat) numeric personal.

Aşadar, acceptând de buna voie – nu există nici o lege în această privinţă – CNP-ul, contribuim cu toţii la realizarea unor astfel de proiecte tenebroase.

În cazul când anumite grupuri de populaţie rămân în afara sistemului, acesta, în ansamblu, nu poate funcţiona. Iată de ce, cu toate că nu există nici o lege în privinţa codificării, codul numeric este implantat peste tot locul într-un ritm susţinut. Mi s-a întâmplat să văd cum masele de oameni se îmbulzesc la ghişeele inspectoratelor fiscale pentru a obţine numărul, deşi nimeni nu-i sileşte. Din ce cauză? Şi de ce să se calce-n picioare unul pe altul? Pentru că au fost speriaţi, atâta tot. Deci o mică sperietură este suficientă ca să se pună-n mişcare masele colosale ale populaţiei.

Să ne imaginăm totuşi că banii au dispărut, şi ei chiar vor dispărea. În acest caz faimoasa cartelă, având la bază codul barat, va deveni singura noastră sursă de existenţă, singurul obiect pe care-1 mai avem la mână. Acum să presupunem ca ni s-a furat cartela, ori am pierdut-o. Normal, ne vom adresa organelor respective, cerând o altă cartelă în locul celei pierdute. Şi, probabil, ni se va răspunde că altă cartelă nu se dă, iar ca pe viitor să n-o mai pierdem, vor trebui luate măsuri de siguranţă, în acest moment ne vom ciocni nemijlocit de chestiunea pecetluirii. Reiese că am consimţit deja să ne pecetluim atunci când am primit codul barat. Deci, în temeiul respectivului cod adoptat în prezent, cetăţeanul va fi marcat cu un micro-cip, care va conţine toată informaţia culeasă – despre solvabilitatea sa, despre locul de trai, călătoriile sale, în genere despre întreaga situaţie a individului. Şi atunci oamenilor li se va propune să şi-1 pună pe frunte. Unora li se va propune, alţii vor fi constrânşi, cum s-o nimeri. Ce-i de făcut?

Cu această întrebare s-au adresat părintelui Paisie din Muntele Athos. Părintele a zis aşa – „dacă nu veţi lua buletinul electronic, este ca şi cum aţi stinge un foc mic cu un pahar de apă, iar să învingi ispitele când aţi luat buletinul şi va trebui să luaţi şi cip-ul pe mână sau pe frunte, va fi tot atât de greu, ca şi cum ar trebui să stingeţi o casă în flăcări“. Cel ce nimereşte în capcană, nu mai scapă. Scriptura spune clar: „Oricine se închină fiarei şi chipului ei, şi primeşte semnul ei pe fruntea sa, sau pe mâna sa, va bea şi acesta din vinul mâniei lui Dumnezeu, turnat neamestecat, în potirul mâniei Sale, şi se va chinui în foc şi pucioasă...“ (Apoc. 14, 9–10). Primejdia deci nu constă în acceptarea codului numeric barat, ci în urmările catastrofale ale acestui fapt. Dacă acceptăm codul, admitem şi posibilitatea aplicării lui pe frunte, într-un cuvânt, a pecetluirii, şi atunci datele problemei se schimbă. În ziua de azi încă ne mai putem duce la circa financiară, ca să depunem o cerere refuzând numărul, şi numărul nu ne va fi atribuit^30 – zic ei. În cazul acesta vom fi trecuţi în categoria cetăţenilor „cu probleme“. Dar de pe acum se vede că cetăţenii „cu probleme“ se vor afla în minoritate. Şi, desigur, nimeni nu va ţine cont de ei.

O mare parte din populaţie acceptă numărul în virtutea indiferenţei sale faţă de credinţă, de Sfânta Scriptură, îndeobşte faţă de chestiunile duhovniceşti. Totuşi, indolenţa şi nepăsarea nu pot să se prelungească la nesfârşit. Până la urmă fiecare dintre noi, într-un fel sau altul, va fi nevoit să-şi manifeste bunăvoinţa inimii sale privitor la cutare acţiune spirituală sau alta.

Aşadar, toţi aceia care nu vor lua numărul, vor fi incluşi în categoria cetăţenilor cu probleme. Ce se va întâmpla mai departe, vom afla. Va veni vremea, şi vom afla.

Ceilalţi vor începe, probabil, să-i persecute pe primii, învinovăţindu-i de toate neorânduielile care se vor petrece în jurul lor. Iată, vor zice, din pricina câtorva viaţa noastră s-a dezorganizat. Astfel, presiunea lumii va creşte.

În prezent, mulţi se înfricoşează, se agită. Cum s-a răstit la mine nu demult o bătrânică: „Şi eu cum îmi voi primi pensia?“ De parcă cineva îi răpeşte pensia. Misiunea noastră constă în a-i preveni pe oameni asupra consecinţelor duhovniceşti pe care le vor suporta în caz că vor lua codul, şi acel cod va deveni pentru ei o condiţie esenţială a existenţei pământeşti. Acesta este pericolul numărul unu, şi acest pericol e trecut sub tăcere de către autorităţi. Şi nu fără motiv – pentru că aceasta şi este fărădelegea săvârşită în taină. Cu alte cuvinte, codificarea reprezintă taina fărădelegii ce se săvârşeşte acum.

Întrebare: „în ultima vreme atât în atitudinea mirenilor cât şi a clerului se observă o oarecare placiditate cu privire la campania de codificare (mai curând silnică decât benevolă). Cum vă explicaţi această indiferenţă?

– Conştiinţa duhovnicească a multora dintre enoriaşi de-abia se trezeşte, iar simţul primejdiei s-a pierdut. De la slujitorii altarului se aşteaptă uneori imposibilul: ca ei să ne arate calea, s-o netezească şi să ne ducă de mână pe făgaşul creşterii duhovniceşti direct în Împărăţia cerească. În realitate este necesară o continuă nevoinţă molitvelnică, o curăţire a conştiinţei şi nădejdea neclintită în ajutorul lui Dumnezeu. În caz contrar, orice mărturisire a Adevărului dumnezeiesc din partea preotului rămâne zadarnică şi nu aduce nici un folos. Din acest motiv, o parte a clerului păstrează tăcerea şi se roagă pentru trezirea creştinilor din somnolenţa duhovnicească. Pur şi simplu, cuvintele preotului nu ating conştiinţa credinciosului.

Vlădica Ioan de Sankt Petersburg spunea că în vremurile noastre se repetă decăderea duhovnicească a omenirii din epoca primei veniri a lui Hristos pe pământ. Deşi cunoscătorii legămintelor dumnezeieşti din Vechiul Testament ştiau că în faţa lor se află Hristos Cel întrupat pentru mântuirea lor, totuşi, orbiţi fiind de răutatea lumii acesteia, L-au răstignit. Tot aşa şi la a Doua Venire, deşi poporul lui Dumnezeu cunoaşte profeţiile Sfântului Ioan Teologul, marea majoritate a creştinilor nu va şti să le deosebească în realitatea înconjurătoare. S-a scris că „satana îi va ispiti, dacă va fi cu putinţă, şi pe cei aleşi“, adică pe noi, creştinii ortodocşi.

De ce iudeii L-au răstignit pe Domnul? Pentru că starea duhovnicească a poporului era jalnică, o mare parte din iudei nu se orientau în profeţiile biblice şi credeau orbeşte în cele spuse de rabinii, care manevrau cunoştinţele din cărţi în scopurile lor personale. Acest dezastru duhovnicesc nu s-a abătut pe neaşteptate, ci a fost cultivat pe parcursul multor ani de apostazie, transmiţându-se din generaţie în generaţie.

În prezent starea poporului nostru pare tot atât de apăsătoare, cu toate că lăcaşurile Domnului sunt pline de creştini, iar Biserica sporeşte vizibil. Dar iată că inimile curate, în care poate să se odihnească Duhul lui Dumnezeu, se împuţinează mereu. De regulă, centrul de greutate al vieţii noastre nu se află în Biserică, ci în viaţa lumească, aici pe pământ. De aceea orice amintire despre cele duhovniceşti, şi îndeosebi despre evenimentele urmând să se săvârşească după cea de-a Doua Venire a lui Hristos, trezesc în noi sentimente de respingere şi refuz. Din Revelaţia Sfântului Ioan Teologul aflăm că pecetea antihristului va fi pusă practic fiecărui om. Şi doar puţini la număr vor fi acoperiţi de harul lui Dumnezeu, şi aceştia vor fi răpiţi la cer fără a cunoaşte moartea.

În sfânta Scriptură scrie: „Cel ce va răbda până la sfârşit se va mântui“ (Mt. 24, 13). Prin urmare, vremurile noastre necesită instruirea la şcoala răbdării, fiindcă vedem cu toţii nelegiuirile comise atât în ţara noastră cât şi în lume.

Sub ochii noştri se distruge sistemul de ocrotire al sănătăţii, sistemul de învăţământ, industria, agricultura, armata, care şi-a pierdut capacitatea de apărare a patriei şi de îngrozire a duşmanilor noştri. Iar aceşti duşmani există, n-au dispărut nicăieri, deşi acum ei îşi oferă insistent prietenia. Dar ştim bine cât de străine le sunt lor sentimentele prieteneşti faţă de ţara noastră pravoslavnică! Ţară, a cărei mentalitate nu se potriveşte nicidecum cu mentalitatea popoarelor apusene, care de multă vreme şi-au pierdut credinţa lor mântuitoare în Hristos. Cum ar putea ei să înţeleagă ţara noastră, traiul nostru şi cu atât mai mult sufletul poporului nostru? (În unele state americane este interzis calificativul de „ţară creştină“ aplicat Statelor Unite).

Vlădica Ioan ne-a prevenit că lepădarea de credinţă – apostazia – se va instala şi în mijlocul poporului nostru ca să nu rămână oameni nelămuriţi cu privire la cele duhovniceşti. Iar Domnul va despărţi oile de capre, precum glăsuieşte Sfânta Scriptură, adică pe oamenii care slujesc altui duh. Iată că limita dintre slujirea lui Dumnezeu şi slujirea satanei devine tot mai îngustă.

Dumnezeu Cel Atotmilostiv nu voieşte să prelungească agonia duhovnicească a lumii: „Că de nu ar scurta Dumnezeu zilele acestea, nu s-ar mântui nici un trup, dar pentru cei aleşi, pe care i-a ales, va scurta zilele acelea“ (Mc. 13, 20).

Referitor la chestiunea CNP-ului, în presa bisericească se fac auzite cele mai diferite opinii.

Arhiep. Evloghie de Suzdai şi Vladimir în general nu vede (spre deosebire de clerul său) nici o diferenţă între codul barat internaţional impus cetăţenilor şi un bilet de tramvai.

Ierom. Rafail (Berestov), pe aceeaşi pagină a ziarului „Rusia Ortodoxă“ Nr. l, 2000, spune că: „... unii păstori relativ înduhovniciţi, dar aflaţi sub înrâurirea nălucirii demonice, nu văd nimic primejdios, sfătuindu-i pe creştini să primească paşaportul şi cartela cu codul barat şi numărul de identificare, conţinând cei trei de şase – cifra numelui antihristului, în acest fel, ei îi duc în ispită pe păstoriţii lor, dar amar celor de la care vine ispita.

În acelaşi ziar citim articolul Arhim. Gheorghe (Capsanis), egumenul mănăstirii Grigoriu din Muntele Athos, în care este expusă poziţia argumentată a creştinului pravoslavnic.

Ierom. Hristodul Aghioritul scrie că „pe unii care stau în fotolii largi şi încăpătoare, care au salarii grase şi a căror activitate nu este controlată, pe aceştia nu-i interesează deloc cele ce le-am spus. Singurul lucru care-i interesează este ca, vânzându-le pe toate, vânzând tot, să aibă ei înşişi avantaje materiale, economice. Din lipsă de argumente care să justifice atitudinea lor de nejustificat, aceştia se cheltuiesc într-o luptă de exterminare, care are ca singură ţintă aruncarea cu noroi asupra tuturor acelora care spun adevărul. Pe aceştia îi caracterizează drept „fanatici“, „apucaţi“, „posedaţi“, „nebuni care cred în numerologie“, „para-religioşi, care se îmbogăţesc, informând poporul“. Ei încearcă cu orice chip să abată poporul şi să-i vatăme gândirea. Datorită faptului că noi suntem lipsiţi de viclenie, dar şi pentru că ei deţin toate mijloacele, reuşesc până la un anumit punct să strice judecata poporului şi astfel să-1 ameţească şi să închidă gura tuturor celor care strigă, denunţând înşelarea poporului.

Dorim să punem aici răspunsul pe care îl dau evreii farisei şi urmaşii lor de astăzi, fiecăruia care îndrăzneşte să tragă semnalul de alarmă al epocii noastre, răspuns care este: „în păcate te-ai născut tu întreg, şi tu ne înveţi pe noi?“ (Ioan 9, 34).

Veţi vedea până la ce punct au ajuns oamenii statului care din păcate, aşa cum ne-am informat, acţionează în colaborare cu feţe bisericeşti sau persoane din rândurile Bisericii, purtând răspunderea pentru multe probleme care chinuiesc Biserica şi ţara noastră“.

Arhim. Ambrozie (Iurasov) de la „Radio – Radonej“ declară că numărul trebuie luat, fiindcă, în caz contrar, unii cu nervii mai slabi ar putea să se sinucidă. (De aceeaşi părere este şi diac. Kuraev în broşura sa pe aceeaşi temă). „Ucigătoare“ logică, nimic de zis. Îndeobşte, adepţii acceptării CNP-ului nu prea stau bine cu argumentele, îi întrebi de una, şi ei îţi răspund cu totul altceva, (în fond, acesta este rodul mentalităţii mişcării ecumeniste).

Aşa că nu se poate spune despre cler că tace. Şi totuşi, cum ar trebui să procedeze cei neexperimentaţi în problemele duhovniceşti? Cel mai nimerit este să se informeze prin intermediul diverselor publicaţii, să se roage la Dumnezeu să-i înţelepţească şi să asculte cu luare-aminte vocea conştiinţei lor. Să ascultăm deci această voce şi să îndeplinim poruncile lui Dumnezeu lăsate nouă pe pământ.

– De cine să ascultăm? – a fost întrebat stareţul Paisie Aghioritul. Stareţul a răspuns: „Ascultaţi de duhovnicii voştri, dar mai mult ascultaţi de Biserica lui Dumnezeu. Creştinul să aibă răbdare să vadă cum va acţiona Biserica, pentru că mulţi pun întrebări, dar puţini înţeleg răspunsurile. Am scris limpede în cărticica mea „Semnele vremurilor“: fiecare să procedeze potrivit cu conştiinţa sa. Nu mi-am spus părerea mea, ci am formulat simplu cuvintele lui Hristos, ale Evangheliei, pentru că propria noastră părere trebuie s-o supunem voii lui Dumnezeu, exprimată în Evanghelie. Până când Biserica va acţiona, „tu rămâi în cele ce ai învăţat şi de care eşti încredinţat, deoarece ştii de la cine le-ai învăţat. Fiindcă de mic copil cunoşti Sfintele Scripturi, care pot să te înţelepţească spre mântuire, prin credinţa cea întru Hristos Iisus“ (II Tim. 3, 14

-15). Daca Biserica va lua o poziţie serioasă, se va respecta libertatea credincioşilor, aşa încât cel care vrea, îşi va lua noul buletin, iar cel care nu vrea, îl va păstra pe cel vechi. Cei ce vor să se folosească (lumeşte) vor lua noul buletin, iar ceilalţi, sărmanii, cei credincioşi, vor avea buletinul vechi“.

Fiecare creştin să fie cu luare-aminte. Să nu stingeţi flacăra dreptăţii lui Dumnezeu în voi înşivă şi atunci ambianţa, mediul, evenimentele înconjurătoare vor fi pe înţelesul tuturor, şi vor fi mai uşor de lămurit. Tema noastră include abc-ul vieţuirii duhovniceşti, însă majoritatea creştinilor nici abc-ul nu-l mai cunoaşte. Aşa cum turma fără minte se repede în toate părţile, aşa şi oamenii – fiecare trăieşte cu pasiunile sale, iar la biserică vin numai ca să nu-i mustre cugetul, pentru liniştea lor sufletească: afacerile lumeşti vin să le aşeze sub blagoslovenia lui Dumnezeu; adică şi lui Dumnezeu îi slujesc şi lumii. Însă Domnul ne-a preîntâmpinat că nu este cu putinţă a sluji la doi stăpâni: ori Îl iubim pe Dumnezeu şi trăim după legile lui Dumnezeu, ori înclinăm să trăim după legile lumeşti şi ne preocupăm exclusiv de viaţa pământească, de bunăstarea noastră, aici, lăsând problemele duhovniceşti „pe mai târziu“. Dacă nu-L vom mânia pe Dumnezeu şi vom păstra adevărul dumnezeiesc în noi, acest adevăr va deveni nu numai un fir călăuzitor în viaţă, ci vom avea mereu posibilitatea de a fi ajutaţi de Domnul. După cum se ştie, Domnul n-a venit să-i mântuiască pe cei drepţi, ci să-i întoarcă pe cei păcătoşi la pocăinţă.

28 „Şi era cumpănitura aurului ce venea lui Solomon într-un an, şase sute şasezeci şi şase de talanţi de aur. Afară de birul celor supuşi şi al neguţătorilor ce neguţătoreau şi al tuturor împăraţilor celor de dincolo şi al domnilor pământului“. (Biblia de la 1914; III Regi, cap. 10, versetul 15-l6.) De remarcat că în bibliile mai recente acest număr este scos din text. Mai recent un ierarh i-a chemat pe stareţii din subordinea sa şi i-a ameninţat că dacă un singur călugăr nu ia noul buletin, stareţul acela va fi schimbat. 29 Zona Schengen va fi, după cum se vede, un domeniu controlat în totalitate de Oculta internaţională. Se împlinesc profeţiile stareţilor de la Optina privitoare la izolarea Rusiei de către statele europene în vremurile antihristice (n. r.).

30 Valabil pentru Rusia, Ucraina şi Belorusia. Republica Moldova a primit deja buletinele cu cip-uri. Deci, „înapoi în Est“, cum bine spune Arhim. Iustin (Pârvu).

Întrebare: „Dac ă s-a pus problema codului la ultimul Sinod arhieresc?“ Am discutat cu unul dintre participanţii la acest Sinod – chestiunea respectivă în mod special n-a fost examinată^31. S-a dat citirii hotărârea chiliinică a Sfântului Sinod, votată în unanimitate. Însă de pe acum se vede că n-a rezultat nici o unanimitate, împotriva codificării au protestat vehement următorii arhierei: ep. Teodor de Kameneţ – Podolsk (Lavra Maicii Domnului de la Poceaev, reşedinţa P.S. Teodor, se află în fruntea luptei de rezistenţă împotriva codificării. Această împotrivire eroică a dus, în Ucraina, la anularea deciziei de codificare forţată la nivel de stat, Lavra Poceaevska a fost şi rămâne un bastion ortodox de rezistenţă împotriva catolicismului şi uniatismului), Arhiep. Augustin de Lvov, Mitr. Agatanghel al Odesei. De asemenea o parte a clerului rus, nu mă refer la arhierei, s-a arătat a fi preocupată de actuala stare de lucruri. Unii dintre arhierei, însă, ca de pildă, Arhiep. Victor de Tver, i-au înfruntat cu înverşunare şi fără să-şi ascundă iritarea, pe cei care au îndrăznit să protesteze. Nu există o poziţie unitară. Nu voi începe să analizez aici motivele divergenţelor, ele nu sunt greu de observat şi de înţeles. Este suficient să ne amintim de Sinodul ecumenic din anul 325, când sute de episcopi, care acceptaseră erezia ariană, încercau să înfrângă rezistenţa a doi episcopi. Însă Duhul lui Dumnezeu, Care a pogorât asupra lui Spiridon al Trimitundei şi asupra lui Nicolae Făcătorul de minuni, a binevestit în chip atât de minunat Adevărul, încât el s-a descoperit tuturor.

Trebuie cerută o dezbatere deschisă şi amănunţită a divergenţelor iscate la un sinod local şi nu arhieresc. Doar o hotărâre sobornicească cu privire la o chestiune atât de însemnată pentru viaţa fiecărui creştin ortodox ar putea să aibă vreo pondere. Desigur, putem să ne prefacem că nu există nici o tangenţă între codificare şi Apocalipsă, deşi circulara Sfântului Sinod vădeşte, totuşi, îngrijorare. Istoria Bisericii ne este cunoscută, actuala stare de lucruri nu prezintă o excepţie, şi doar fermitatea mărturisirii noastre de credinţă poate să cheme în ajutor mâna lui Dumnezeu, pentru a destrăma păienjenişul complicatelor uneltiri şi stratageme.

Domnul ne-a lăsat nouă Biserica Sa, care ne înţelepţeşte întru Dumnezeu, în ea noi obţinem nu numai pacea sufletului, nu numai mângâiere în necazuri şi scârbe, ci ne facem fii ai lui Dumnezeu.

Menirea salvatoare a Bisericii Ortodoxe, însemnătatea ei, se păstrează până-n zilele noastre. Este unicul aşezământ de pe pământ, unica instituţie, care ne poate acorda ajutorul mântuitor, prin care Domnul îl poate ajuta pe oricare om. Mai întâi de toate, Tainele lui Hristos nu numai că însănătoşesc sufletul şi trupul nostru, ci tămăduiesc şi mintea noastră. Domnul ne dă cuget bun. Mi s-a întâmplat să observ la unii dintre enoriaşii noştri, simpli cu inima, unele cugetări atât de înţelepte, pe care nici un teolog nu le-ar fi putut concepe.

Domnul iubeşte pe cei simpli cu inima. În chestiuni duhovniceşti nu se cuvine să filosofăm după cheful intelectului, ci mai curând să ne străduim să dobândim cuget dumnezeiesc, care se dă inimilor simple şi iubitoare, apte să recepţioneze adevărul, principiul viu, şi nu numai să-l recepţioneze, ci şi să-l trăiască. Iată cum acei, puţini la număr, care cu orice preţ vor dori să păstreze în sine acest adevăr, aceia se vor şi mântui.

Mulţi dintre noi cunoaştem din cărţi despre prigoana creştinilor din primele secole ale creştinismului. Mamele, mergând la chinuri, îşi luau şi copilaşii. Tiranii se minunau. Conştiinţa lor împietrită nu putea să înţeleagă cum de creştinii, pregătindu-se de moarte, îşi luau cu ei şi copiii. Vedeţi cum oamenii îl iubeau pe Dumnezeu?! Bineînţeles că noi acum, în multe privinţe, atât în ce priveşte curăţia sufletească, cât şi dispoziţia inimii, ne deosebim de creştinii care vieţuiau în acele vremuri, deşi, cu toate acestea, duhul lui Dumnezeu întotdeauna este acelaşi. De ce să gândim că adevărul poate fi divers? Nu exista adevăruri diferite, pentru că Duhul lui Dumnezeu este unul. Mărturisind de-a pururi una şi aceeaşi, El nu poate să conducă la nici un fel de divergenţe de păreri. Dacă şi apar păreri deosebite privitoare la chestiunile duhovniceşti, acest lucru se întâmplă nu pentru că Duhul lui Dumnezeu vesteşte tuturor în chip diferit, ci din cauza tentativelor de denaturare a dumnezeiescului Duh.

Cum se poate ca un păstor să spună că e totuna: a primi sau a nu primi numărul. Doar un năimit poate susţine aşa ceva, un păstor năimit căruia nu-i pasă de soarta turmei păstorite, iar atunci când vine lupul, nu-i apără pe cei ce i-au fost încredinţaţi. Despre toate acestea Domnul ne previne în Evanghelie (In. 10, 12-13). De asemenea ne preîntâmpină că „dacă orb pe orb va călăuzi, amândoi vor cădea în groapă“ (Mt. 15, 14). Aşa a fost şi cu două mii de ani în urmă. Oamenii puneau preţ mai curând pe viaţa înconjurătoare, decât pe realităţile duhovniceşti revelate lor de către proorocii lui Dumnezeu.

31 La 26 – 27 decembrie la Moscova a avut loc şedinţa ordinară a sfântului Sinod a Bisericii Ortodoxe Ruse, condus de P.F. Patriarh al Moscovei şi al întregii Rusii, Alexie al II-lea, dar nici la această şedinţă sinodală n-au clarificat mare lucru.

Întrebare: „P ărinte, în ce constă pericolul acceptării acestor numere, şi dacă este posibil să ne eschivăm de la codificarea generală^32?“

– În prezent există o astfel de posibilitate, în orice caz, nominal, încă există. Noi acum putem să depunem o cerere de refuz. Mulţi creştini ne relatează că la serviciu se văd siliţi să primească codul, într-un colectiv municipal format din 40 de oameni, s-au găsit doi care au declarat că nu vor lua numărul. Dar cât de diferit s-au comportat aceştia! Unul a refuzat categoric şi n-a luat numărul, altul, însă, a început să şovăie. S-a dus la un preot, care l-a prevenit asupra pericolului, dar nu s-a mulţumit cu atât. S-a dus la altul, care i-a dat blagoslovenie, şi în cele din urmă a luat numărul. Ce s-a întâmplat, însă, cu cel care n-a primit numărul?

Nu s-a întâmplat nimic. I-a telefonat directorul şi l-a întrebat:

„Ai luat numărul?

– Nu, şi nici n-am de gând!

– Şi dacă vei fi concediat, tot nu-l iei? – întreabă directorul.

– Nu-l iau şi gata!

– În acest caz, zice directorul, poţi să lucrezi mai departe, eu nu te silesc.“

Vedeţi cum fermitatea duhovnicească aplicată într-o chestiune de mântuire a sufletului trezeşte respectul involuntar chiar şi la acele persoane, care nu posedă o concepţie duhovnicească mai solidă?

Fermitatea propriilor convingeri ne îngrădeşte de orice ezitări. Nu ne putem bizui pe noi înşine, sau pe contabil, care poate să şi modifice sau să schimbe ceva, ci ne punem nădejdea numai şi numai în mila lui Dumnezeu, în milosârdia lui Dumnezeu. De ce oamenii s-au dezvăţat de a se încrede în ajutorul lui Dumnezeu? Simplu, pentru că sau dezvăţat de a-L iubi pe Dumnezeu! Pentru noi, şeful e mai presus decât Dumnezeu Însuşi. Daca şeful a zis că ne dă afara din serviciu, noi am şi dat fuguţa în patru labe la circa financiară, ca să luăm numărul. Şi n-am fost decât ameninţaţi, încă nu ne-a făcut nimic.

Uitaţi-vă la primii creştini – nimic mai simplu, decât să te închini idolilor, atât – şi nici un fel de cazne. Vrei să fii creştin, n-ai decât, numai că trebuie să te închini la draci. Iar oamenii mergeau bucuroşi la chinuri şi dobândeau mântuirea. Cu alte cuvinte, printr-o singură acţiune de manifestare a voinţei lor ferme, ei îşi căpătau mântuirea. Noi, deşi s-ar părea că slujim lui Dumnezeu, că vieţuim în prietenie cu Dumnezeu, dar ne lipseşte fermitatea să ne împăcăm cu El. O stare duplicitară, contradictorie. Orice duplicitate, însă, este periculoasă, extrem de periculoasă pentru om.

32 Portiţa de scăpare de a evita preluarea cărţii electronice. Deocamdată (în România) exista o portiţă de scăpare pentru creştinii care, din motive de credinţă, refuză să semneze pe un astfel de document. Un Ordin, cu numărul 1190 din 31 iulie 2001, al Ministerului de Interne, conţine un articol care precizează că „persoanele care refuză cartea de identitate din motive religioase“ primesc buletine de tip vechi. Ofiţerul care ne-a citit acest text ne-a spus că Ordinul MI este de circulaţie internă şi nu ajunge la public. Deocamdată este suficient să depui o cerere la Poliţie când preschimbi documentul şi se aprobă, pe motive de conştiinţă religioasă, eliberarea buletinului de tip vechi. Deocamdată! Nu ştim ce va fi anul viitor. Nici ce conţinut va avea legea scoasă de Parlament. De întrebat nu ne întreabă nimeni. De aceea, creştinii care vor să-şi apere identitatea în Hristos trebuie să se trezească, să formeze asociaţii şi să preîntâmpine prin proteste introducerea obligatorie a cărţii electronice de identitate. Fireşte, ierarhia Bisericii Ortodoxe ar trebui să fie în fruntea noastră, aşa cum este în Grecia. (n. ed.)

Întrebare: „înseamnă că acceptarea acestor numere denotă faptul că suntem pământeşti, lumeşti?“

– Desigur, mulţi spun că lor le este totuna, că ei şi-au trăit traiul, iar acum nu se străduiesc decât pentru copii.

Iubiţi fraţi şi surori, oare Domnul, având grijă de noi, nu va purta de grijă şi de copiii noştri? Ce este de preferat: să trăieşti o viaţă îndelungată pe pământ ori să obţii mântuirea întru Domnul? Sfânta Scriptură, Apocalipsa Sfântului Ioan Teologul ne spune că oamenii, care vor primi pecetea antihristului pe trupul lor, vor fi loviţi de bube rele şi ucigătoare, şi vor fi supuşi unor chinuri, încât „în zilele acelea vor căuta oamenii moartea, dar nu o vor afla; vor dori să moară, moartea însă va fugi de ei“ (Apoc. 9,6). Iar în cap. 14 al Apocalipsei Sfântului Ioan Teologul scrie clar că, cei însemnaţi cu pecetea antihristului n-au nici o nădejde de scăpare. Ei vor fi pedepsiţi nu numai aici pe pământ, ci încă şi mai crunt – în iad, prin veşnicele chinuri. Noi toţi ştim aceste lucruri şi vi le spunem acum, nu pentru că am vrea să vă înfricoşăm. Citiţi Apocalipsa Sfântului Ioan Teologul!

Sfânta Scriptură conţine în toată plinătatea adevărul lui Dumnezeu, pe care noi, cu mintea noastră mărginită, cu greu îl putem recepta. Iată de ce Domnul a vorbit în pilde, pentru ca noi să-L putem înţelege mai bine. El vedea bine cât de materialnici erau oamenii. Acelaşi lucru se petrece şi astăzi. Cunoaştem Sfânta Scriptură, cunoaştem proorociile Sfântului Ioan Teologul, care ne-au fost transmise de Domnul Însuşi, dar gândul ne stă tot la subterfugii.

Mulţi spun că ei vor face semnul Sfintei Cruci peste acest număr, şi nu vor păţi nimic. Dacă-s aşa de credincioşi, să încerce, să facă Sfânta Cruce peste un demonizat şi dacă iese demonul din om, atunci mai discutăm.

Întrebare: „P ărinte, oare se poate spune că noi trăim acum chiar în acele vremuri când se apropie împlinirea profeţiilor Sfântului Apostol Ioan Teologul despre zilele din urma?“

– În 1978, aceast ă întrebare i-a fost pusă stareţului Paisie. Voi răspunde cu cuvintele stareţului, care a spus clar: „Copiii tăi vor fi martorii împlinirilor profeţiilor din Noul Testament“. Noi nu vorbim de soroace, nici nu ne ocupăm aici de preziceri, ca nişte femei isterice. Bătrânilor înduhovniciţi, ca unor vase curate ale lui Dumnezeu, leau fost revelate, din mila lui Dumnezeu şi astfel de taine.

Aceea şi întrebare i-a fost adresată Domnului de către Apostoli. Domnul le-a răspuns: „Învăţaţi de la smochin pilda: când mlădiţa lui se face fragedă şi odrăsleşte frunze, cunoaşteţi că vara este aproape. Asemeni şi voi, când veţi vedea toate acestea, să ştiţi că este aproape, la uşi“ (Mt. 24,32).

Vedem şi simţim cum lumea se mişcă tot mai aproape şi mai aproape de acele vremi, însuşi tabloul evenimentelor din lumea duhovnicească nu mai lasă nici o îndoială, în Apocalipsa scrie direct că oamenii vor primi pecetea, însă nu spune că toţi vor fi pecetluiţi. Cel ce se va feri de pecetluire şi va manifesta tărie de caracter, voinţă fermă, credinţă tare, va scăpa de groaznicul destin, atât în această viaţă, cât şi în cealaltă, unde ne vom afla după moarte. Dacă ne vom gândi la împărăţia lui Dumnezeu, şi nu la împărăţia pământească, atunci şi legile împărăţiei cereşti vor deveni pentru noi esenţiale şi vitale. Dacă noi toţi nu vom putea gândi în afara dumnezeiescului adevăr, atunci nici răul nu se va atinge de noi, sub acea formă în care se va revărsa asupra celorlalţi. În această privinţă nădejdea să ne-o punem numai în mila lui Dumnezeu. Chiar şi în vremurile din urmă, Domnul ne va acorda nemărginita Sa milostivire, păstrând Biserica noastră mântuitoare, după cum s-a zis, până la sfârşit, şi „porţile iadului nu o vor birui“ (Mt. 16,18).

Întrebare: „P ărinte, de ce pentru multă lume împlinirea profeţiilor legate de vremurile din urmă suscită o stare de depresie, posomoreală şi frică? Pentru mulţi aşteptarea venirii Domnului nostru Iisus Hristos este echivalentă cu o catastrofă iremediabilă, cu o pedeapsă cerească?“

– Frica pricinuită de păcatele comise umbreşte bucuria celei de-a Doua Veniri, deşi atâtea şi atâtea generaţii de creştini o aşteptau însetaţi. Deştepţii au râs şi continuă să râdă de ei. Numai că, cei însetaţi de întâlnire, aceia L-au şi întâlnit pe Hristos – nu pe pământ, ci în împărăţia lui Dumnezeu. Păcătoşenia noastră, ca un văl des, acoperă ochii duhovniceşti, şi aceasta, de asemeni, este un semn al vremurilor.

Domnul ne acordă timpul necesar ca să trăim creştineşte, ne dă posibilitatea să ne orânduim viaţa, dar în caz că omul nu înaintează, el începe să se degradeze şi merge spre pierzanie. Pământul nu este un tărâm al veşniciei – este un tărâm vremelnic, care astăzi ţi s-a dat, iar mâine ţi s-a luat. Aici încă putem să facem o alegere, iar dincolo – nimic nu se mai poate schimba. Cei care s-au deprins să vieţuiască cu Dumnezeu, vor spori în Domnul, vor spori în dreptate, se vor învrednici de milostivirea lui Dumnezeu, iar cei care L-au tăgăduit pe Dumnezeu, luptând împotriva Lui, cu siguranţă, vor merge în iad.

Îmi amintesc povestirea unei surori de caritate, care, în timpul r ăzboiului cu nemţii, lucra într-un spital militar; în salonul ei se afla un ofiţer rănit mortal – o schijă de obuz i-a smuls intestinele. Aflându-se în această stare îngrozitoare, a zăcut trei zile, răcnind de durere, separat de ceilalţi cu un paravan confecţionat dintr-un cearşaf alb, pentru că nu mai era nimic de făcut. Sora de caritate, miloasă, trecând l-a însemnat cu seninul Sfintei Cruci prin paravan. Drept răspuns a auzit înjurături pline de indignare. Rănitul striga scos din fire: „Aaaa..., tu să-mi faci mie cruce!... Eu am omorât mii dealde tine, iar ţie ţi-a trecut prin minte să-mi faci cruce?“ Şi căuta pistolul ca s-o împuşte pe tânăra nevinovată. Deci, omul acesta, vânzându-se diavolului, a simţit semnul Sfintei Cruci făcut prin paravan şi a fost cuprins de furie. Trei zile şi trei nopţi s-a chinuit, murind fără să se căiască.

Domnul ne va ajuta şi nouă, cum le-a ajutat primilor creştini, care erau sfâşiaţi de fiare sălbatice sau erau supuşi la multe alte chinuri. Hristos a pătimit pentru toţi, şi ei la rândul lor erau mistuiţi de dorinţa de a pătimi pentru Hristos.

Iat ă cum Hristos ne acoperă prin milostivirea Sa, iar noi, mici la suflet cum suntem, ne închipuim că am reuşit în toate şi vrem să păstrăm tot ce-am agonisit numai pentru noi, pe vecie. Vecii vecilor nu vor fi aici. Tot ce ni s-a dat pentru un timp – se va lua de la noi. „Căci pământ eşti şi în pământ te vei întoarce“ (Facerea 3, 19).

E îngrozitor s ă părăseşti această lume fără nimic, înseamnă că în zadar ai trăit pe pământ.

Pentru a se mântui, omul trebuie să atingă un anumit nivel duhovnicesc. Noi, însă, ne gândim la cele pământeşti, dobitoceşti, sufleteşti, iar cele dumnezeieşti rămân pecetluite cu şapte peceţi.

Domnul Se va lepăda de noi, dacă nu vom reuşi să trezim în noi înşine sentimentul de căinţă, dacă nu ne vom strădui să ne curăţim de murdăria pe care am acumulat-o aici. Iată pentru ce avem nevoie de Biserică, de Dumnezeu, de iubirea de oameni.

Întrebare: „În încheierea convorbirii noastre, v-aş ruga, părinte, să răspundeţi la o întrebare atât de importantă – în ce constă, realmente, după părerea dvs., pericolul evoluţiei evenimentelor actuale din lume la nivel duhovnicesc? Şi de ce anume trebuie să ne temeni noi, creştinii ortodocşi?“

– Controlul economic total va preg ăti instaurarea împărăţiei antihristului; aceasta ne-o adevereşte textul Apocalipsei. Fără un puternic sistem economic, care să-i permită să cucerească întreaga lume, antihristul nu va veni, deoarece nu va putea să conducă lumea, fără să-i aibă ca ostateci pe majoritatea oamenilor. (Cardinalul Ratzinger însuşi a trasat o paralelă între „noua ordine mondială“ americană şi venirea antihristului). Orice împotrivire din partea noastră contribuie la amânarea acelor evenimente, care totuşi vor trebui să se înfăptuiască.

Dup ă părerea mea, primejdia cea mai mare este să ne lăsăm expuşi acestei prelucrări totale. Oamenii, însă, nu vor să audă de aşa ceva. Gândul le stă la ce vrei şi ce nu vrei: la agonisirea de averi, la distracţii, plăceri – un ospăţ al ciumaţilor – şi toate acestea astăzi când ne aflăm în preajma unor evenimente fatale. Pretutindeni domneşte lipsa de grijă şi nepăsarea duhovnicească care, sunt întreţinute şi de către mijloacele de informaţie în masă, care servesc cu slugărnicie aceluiaşi scop, deoarece s-a plătit deja pentru tot. Iar cine plăteşte, acela comandă şi muzica. Aşa şi în viaţa noastră actuală. Nu mai are nici un rost să ne punem speranţa în unele personalităţi sau altele, în cine ştie ce împrejurări favorabile. Desigur, Dumnezeu Cel Atotputernic poate să îngrădească ţara noastră de molima universală, măcar pentru un timp oarecare, deşi Apocalipsa Sfântului Ioan Teologul nu ne dă speranţa că până la urmă vom reuşi să ocolim această cursă. Domnul poate să amâne timpul, pentru ca o parte a poporului nostru să se mântuiască, iar noi, dreptmăritorii creştini, credem în profeţiile Sfinţilor Părinţi, precum că în vremurile din urmă se va proslăvi duhovniceşte împărăţia rusească, în care se vor aduna cei mai aleşi oameni de pe pământ, ca la sfârşit să fie toţi împreună. Credem în asta, dar avem nevoie de pocăinţă. Trebuie să fim vigilenţi şi să ne orientăm mai atent în lume. Să nu ne lăsăm captivaţi de pasiuni şi de hazardul legilor pământene, fiindcă toate acestea ne îndepărtează „cu succes“ de Dumnezeu^33. Totul depinde de faptul dacă am trăit sau nu în Hristos. Nimic nu poate fi ascuns de Ochiul atotvăzător. Despre Dumnezeu vorbesc mulţi dintre teologii contemporani, (mai ales cei care au studiat în Apus, care a apus de la dreapta credinţă) dar sunt ei oare capabili să arate calea cea dreaptă a mântuirii aproapelui?

33 În cartea sa consacrată problemelor mediului înconjurător, vicepreedintele Statelor Unite, Al. Gore i- a numit pe creştinii care nu considerăpământul ca fiind casa lor („căci nu avem aici cetate stătătoare, ci o căutăm pe aceea ce va săfie“(Evr. 13,14), duşmani ai societăţii şi ai progresului.

Mântuirea noastr ă stă în nădejdea atotcuprinzătoare în Domnul, şi în lumina acestei iubiri vom putea să vedem adevărata natură a lumii acesteia, pentru ca să prevedem primejdia fără greş şi să preîntâmpinăm dezamăgirile.

Revenind la chestiunea codific ării, aş dori să mai adaug, că nimeni nu ne poate da binecuvântare să luăm codul barat. Domnul ne-a dat voinţă liberă, care trebuie preţuită şi păzită, pentru că nu există dar de la Dumnezeu mai preţios şi mai mântuitor.

Am v ăzut cândva cum se sacrifică oile. Înfiorătoare privelişte! Imaginaţi-vă o turmă de cinci mii de oi mânate în ţarcul abatorului. Animalele simt miros de sânge, încep să se agite. Cum s-o scoţi la capăt cu ele? După cum s-a dovedit, e simplu: capul turmei este scos de pe banda rulantă, urcat pe esplanadă, şi întreaga turmă se aliniază la rând.

Berbecul însu şi este ultimul care împărtăşeşte soarta turmei.

Noi, cei scufundaţi în agitaţia lumii, în naivitatea noastră uităm uşor de noi înşine. Haideţi să nu uităm că lucrarea mântuirii noastre este lucrarea liberei noastre voinţe omeneşti. Domnul ne-a dat această voinţă, iar noi s-ar cuveni s-o înmulţim în Domnul, şi nu în fărădelegi. Iată de ce este: „fericit bărbatul, care n-a umblat în sfatul păcătoşilor“ (Psalm 1, 1).

De ce grăieşte Domnul despre fericirea celor ce nu merg în sfatul necinstei şi în calea păcătoşilor nu stau? De ce? De aceea că, într-adevăr, lumea noastră arde-n foc şi pară! Şi numai acela va scăpa de foc, care va rămâne credincios Domnului, legămintelor Sale, neţinând seama de nimic, de nici un fel de împrejurări pe care ni le poate zugrăvi închipuirea sau ni le poate istorisi altcineva. Amin! Vino, Doamne Iisuse! (Apoc. 22, 20).

Atentatele din Statele Unite – sensul duhovnicesc al evenimentelor

Am vrea s ă vă atragem atenţia asupra evenimentelor, care au marcat o etapă nouă în conflictul dintre lumea musulmană şi cea iudaică. Recent aceste lumi s-au ciocnit iarăşi, exact în momentul când premierul Izraelului, Ariel Sharon, a vizitat Muntele Templului. Indiscutabil vizita a avut un caracter provocator, deoarece premierul n-a venit întâmplător la Muntele Templului, ci a venit tocmai pentru a inspecta locul planificat pentru construcţia celui de-al treilea templu^34, în care, conform Talmudului, va fi încoronat noul rege (al Izraelului), pe care evreii îl numesc „maşiah“, adică „mesia“. După cum ştim, Mesia, Adevăratul Mesia, Domnul nostru Iisus Hristos a şi venit în lume, în urmă cu două mii de ani. Un al doilea mesia nu va mai fi, ci se aşteaptă numai a doua venire a Unicului Mesia, Domnul nostru Iisus Hristos, Care Se va arăta în slavă.

În pofida acestui fapt, înc ăpăţânarea talmudiştilor nu are limite, ei continuânduşi politica lor religioasă de expansiune.

Utilitariştii reţelelor de calculatoare au remarcat, probabil, propaganda masivă a presupusei veniri în viitorul apropiat al acestui „maşiah“, propagandă care se face acum practic pe toate site-urile legate de religia mozaică şi de fundamentalismul iudaic. Ei afirmă că în curând „maşiah“ (adică antihristul) va fi înscăunat, adică „uns“ rege al Izraelului.

După semne, toate aceste lucruri se încadrează perfect în slovele revelatoare ale Apocalipsei Sfântului Ioan Teologul. Ne aflăm la o răscruce teribilă. Ce forţă ar putea împiedica răspândirea răului mondial? Bineînţeles, această forţă nu poate fi decât rugăciunea către Dumnezeu. După cum vă amintiţi, atunci când Avraam L-a întrebat pe Dumnezeu de va păstra cetatea dacă se vor găsi zece drepţi în ea, Dumnezeu i-a făgăduit că o va cruţa. Prin urmare, trebuie de avut în vedere că Moscova şi alte oraşe sunt apărate prin rugăciunea drepţilor credincioşi.

Radio Radonej

34 Ultima încercare a reconstrucţiei templului din Ierusalim a avut loc pe vremea împ ăratului roman Iulian Apostatul (361-363), încercare care s-a soldat cu un eşec total.

Sfântul Apostol Ioan Evanghelistul, autorul cărţii profetice Apocalipsa

„Eu, Ioan, fratele vostru şi împreună cu voi părtaş la suferinţa şi la împărăţia şi la răbdarea în Iisus, fost-am pe insula ce se cheamă Patmos, pentru cuvântul lui Dumnezeu şi pentru mărturia lui Iisus“ (Apocalipsa 1,9).

Acest sfânt, Ioan Cuvânt ătorul-de-Dumnezeu, era din Betsaida Galileii, fiu al lui Zevedei, care era pescar. Deci, pescuind el odată cu fiii săi, a venit Iisus şi stând pe ţărm, i-a chemat pe fiii lui Zevedei, zicând: „Iacob şi Ioan, veniţi după mine şi vă voi face pe voi pescari de oameni“. Şi, lăsând el pe tatăl lor în corabie, au mers după Iisus şi mult i-a iubit pe dânşii.

Sfântul Ioan Evanghelistul a fost unul din cei doisprezece apostoli, ale şi de Iisus, şi era cel mai tânăr din ceata apostolilor, drept aceea şi predania Bisericii arată că el a trăit până aproape de sfârşitul veacului apostolic, adică aproape de anul 100.

Sfântul Ioan a fost unul din apostolii cei mai apropia ţi ai Domnului Iisus. în Evanghelia sa, el se numeşte „ucenicul pe care îl iubea Iisus“ (Ioan 21,20); este ucenicul care la cină s-a rezemat la pieptul Domnului şi aşa s-a împărtăşit din Tainele lui Hristos; este ucenicul căruia Domnul, când era răstignit pe cruce, i-a încredinţat-o pe preacurata Sa Maică, iar după înălţarea Domnului la cer, Ioan a devenit unul din stâlpii Bisericii lui Hristos, împreună cu Sfinţii Apostoli Petru şi Iacov, ruda Domnului.

La rândul ei, Tradiţia Bisericii ne înştiinţează că, după adormirea Maicii Domnului, Sfântul Apostol Ioan a mers la Efes, în Asia, unde a propovăduit credinţa lui Iisus. Apoi, din porunca lui Domiţian împăratul (81-86), Apostolul Ioan a fost surghiunit în insula Patmos şi acolo a vieţuit multă vreme. Tot în această insulă a scris şi Evanghelia sa, cele trei Epistole şi cartea Apocalipsei.

Apostolul Ioan scrie: „Am fost în Duh, în zi de duminic ă, şi am auzit, în urma mea, glas mare de trâmbiţă, care zicea: „Ceea ce vezi scrie în carte şi trimite celor şapte Biserici: la Efes, şi la Smirna, şi la Pergam, şi la Tiatira şi la Sardes, şi la Filadelfia, şi la Laodiceea“. (Apocalipsă 1, 10-11). Deci, în timpul Sfintei Liturghii sau după Liturghia slujită de către Sfântul Apostol, el a fost în Duh, după cum spune în Apocalipsă. Se cuvine să luăm aminte că această stare nu este un lucru obişnuit, ci presupune o dreaptă şi vie credinţă, o intensă vieţuire duhovniceasca petrecută în rugăciune şi fapte de nevoinţă, ducând la o desăvârşită curăţie a inimii şi a trupului.

Sfântul Apostol Ioan, având toate aceste virtu ţi, a primit de la Dumnezeu darul profeţiei şi al previziunii, mulţumită cărora a văzut desfăşurându-se în faţa lui istoria viitoare a omenirii, până la izbânda finală a Bisericii şi glorificarea universului întreg. (Apocalipsă, cap. 20 şi cap. 21).

În clipa când Domnul în Slav ă S-a înfăţişat înaintea Sfântului Ioan, la Patmos a avut loc un cutremur de pământ atât de puternic, încât stânca din partea superioară a peşterii s-a despicat din perete până la ieşire, unde s-a format o triplă fisură, simbolizând Sfânta Treime.

Aceast ă peşteră, în care s-a scris descoperirea Mântuitorului făcută lui Ioan, a devenit un loc sfânt şi venerat în toată Europa, întrucât aici S-a arătat Stăpânul în Slavă.

Apocalipsa este cea mai puternică, cea mai minunată şi însemnată solie, pe care Domnul a transmis-o Bisericii Sale! „Fericit, fericit este cel ce citeşte şi cel ce ascultă cuvintele proorociei şi păstrează cele scrise în aceasta!... Fericit este cel ce priveghează şi păstrează veşmintele sale... Fericiţi cei ceşi spală veşmintele lor, ca să aibă stăpânire peste pomul vieţii, şi prin porţi, sa intre în cetate!“ (Apocalipsă 1-3; 16-15; 22-14).

Cartea Apocalipsei nu este nicidecum pesimistă, cum cred unii, ci este plină de optimism, deoarece se sfârşeşte cu făgăduinţa Domnului asupra biruinţei definitive a „Mielului jertfit“ şi a sfintei transformări a universului întreg (Apocalipsă 21).

„Şi am văzut cer nou şi pământ nou. Căci cerul cel dintâi şi pământul cel dintâi au trecut: şi marea nu mai este... Şi am văzut cetatea sfântă, noul Ierusalim, pogorânduse din cer, de la Dumnezeu, gătită ca o mireasă, împodobită pentru Mirele ei. Şi am auzit, din tron, un glas puternic, care zicea: Iată cortul lui Dumnezeu este cu oamenii şi El va sălăşlui cu ei şi ei vor fi poporul Lui şi Însuşi Dumnezeu va fi cu ei. Şi va şterge orice lacrimă din ochii lor şi moarte nu va mai fi; nici plângere, nici strigăt, nici durere nu va mai fi, căci cele dintâi au trecut“ (Apocalipsă 21,1-4).

Interpretarea ortodoxă a Apocalipsei este corectă în contextul Bibliei, sfârşitul lumii fiind profeţit prin semne catastrofale. Protestanţii şi sectarii, de asemenea, au scris foarte mult despre Apocalipsă, luând-o ca temei pentru doctrina milenaristă şi apropierea sfârşitului lumii.

Sfântul Ieronim istoriseşte că Sfântul Apostol Ioan, ajuns la adânci bătrâneţi, cerea să fie dus la adunările creştinilor şi, în loc de lungi cuvântări, se mulţumea să repete mereu: „Fiilor, iubiţi-vă unii pe alţii“. Ascultătorii îl întrebau de ce repeta el aceleaşi îndemnuri, la care Sfântul Apostol răspundea, zicând: „Aceasta este porunca Domnului, şi de se va împlini numai aceasta, este de-ajuns!“

Sfântul Ioan a murit în pace, la Efes, la vârsta de 104 ani, în anul 111 d. Hristos. Biserica Ortodoxă prăznuieşte adormirea Sfântului Ioan Evanghelistul pe data de 26 septembrie.

La mormântul Sfântului Ioan de la Efes multe secole la rând se petreceau minuni nenumărate, în fiecare dimineaţă credincioşii găseau lespedea de pe mormânt acoperită cu un fel de mană albă, care era adunată şi folosită de către ei pentru tămăduirea diferitelor boli.

Conform tradiţiei apostoleşti, Sfântul Ioan se va întoarce pe pământ pentru a propovădui credinţa şi a chema omenirea la pocăinţă împreună cu sfinţii Ilie şi Enoh, înainte de a Doua Venire a Domnului nostru Iisus Hristos.

Cei patru îngeri de la Eufrat.

1. Şi a trâmbiţat al cincilea înger, şi am văzut o stea căzută din cer pe pământ şi i s-a dat cheia fântânii adâncului.

2. Şi a deschis fântâna adâncului şi fum s-a ridicat din fântână, ca fumul unui cuptor mare, şi soarele şi văzduhul s-au întunecat de fumul fântânii.

3. Şi din fum au ieşit lăcuste pe pământ şi li s-a dat lor putere, precum au putere scorpiile pământului.

4. Şi li s-a poruncit să nu vatăme iarba pământului şi nici o verdeaţă şi nici un copac, fără numai pe oamenii care nu au pecetea lui Dumnezeu pe frunţile lor.

5. Şi nu li s-a dat ca să-i omoare, ci ca să fie chinuiţi cinci luni; şi chinul lor este la fel cu chinul scorpiei, când a înţepat pe om.

6. Şi în zilele acelea vor căuta oamenii moartea şi nu o vor afla şi vor dori să moară; moartea însă va fugi de ei.

7. Iar înfăţişarea lăcustelor era asemenea unor cai pregătiţi de război. Pe capete aveau cununi ca de aur, şi feţele lor erau ca nişte feţe de oameni.

8. Şi aveau păr ca părul de femei şi dinţii lor erau ca dinţii leilor.

9. Şi aveau platoşe ca platoşele de fier, iar vuietul aripilor lor era la fel ca vuietul unei mulţimi de care şi de cai, care aleargă la luptă.

10. Şi aveau cozi şi bolduri asemenea scorpiilor; şi puterea lor e în cozile lor, ca să vatăme pe oameni cinci luni.

11. Şi au ca împărat al lor pe îngerul adâncului, al cărui nume, în evreieşte, este Abaddon, iar în elineşte are numele Apollion.

12. Întâiul „vai“ a trecut; iată vine încă un „vai“ şi încă unul după acestea.

13. Şi a trâmbiţat al şaselea înger. Şi am auzit un glas, din cele patru cornuri ale altarului de aur, care este înaintea lui Dumnezeu.

14. Zicând către îngerul al şaselea, cel ce avea trâmbiţa: Dezleagă pe cei patru îngeri care sunt legaţi în râul cel mare, Eufratul.

15. Şi au fost dezlegaţi cei patru îngeri, care erau gătiţi spre ceasul şi ziua şi luna şi anul acela, ca să omoare a treia parte din oameni.

16. Şi numărul oştilor era de douăzeci de mii de ori câte zece mii de călăreţi, căci am auzit numărul lor.

17. Şi aşa am văzut, în vedenie, caii şi pe cei ce şedeau pe ei, având platoşe ca de foc şi de iachint şi de pucioasă; iar capetele cailor semănau cu capetele leilor şi din gurile lor ieşea foc şi fum şi pucioasă.

18. De aceste trei plăgi: de focul şi de fumul şi de pucioasa, care ieşea din gurile lor, a fost ucisă a treia parte din oameni.

19. Pentru că puterea cailor este în gura lor şi în cozile lor; căci cozile lor sunt asemenea şerpilor, având capete, şi cu acestea vatămă.

20. Dar ceilalţi oameni care nu au murit de plăgile acestea, nu s-au pocăit de faptele mâinilor lor, ca să nu se mai închine demonilor şi idolilor de aur şi de argint şi de aramă şi de piatră şi de lemn, care nu pot nici să umble.

21. Şi nu s-au pocăit de uciderile lor, nici de fermecătoriile lor, nici de desfrânarea lor, nici de furtişagurile lor.

(Apocalipsa, cap. 9) †

8. Iar partea celor fricoşi şi necredincioşi şi spurcaţi şi ucigaşi şi desfrânaţi şi fermecători şi închinători de idoli şi a tuturor celor mincinoşi este în iezerul care arde, cu foc şi cu pucioasă, care este moartea a doua.

(Apocalipsa, cap. 21,8) †

10. Apoi mi-a zis: Să nu pecetluieşti cuvintele proorociei acestei cărţi, căci vremea este aproape.

11. Cine e nedrept, să nedreptăţească înainte. Cine e spurcat, să se spurce încă. Cine este drept, să facă dreptate mai departe. Cine este sfânt, să se sfinţească încă.

12. Iată, vin curând şi plata mea este cu mine, ca să dau fiecăruia, după cum este fapta lui.

13. Eu sunt Alfa şi Omega, cel dintâi şi cel de pe urmă, începutul şi sfârşitul.

14. Fericiţi cei ce spală veşmintele lor, ca să aibă stăpânire peste pomul vieţii şi prin porţi să intre în cetate!

15. Afară câinii şi vrăjitorii şi desfrânaţii şi ucigaşii şi închinătorii de idoli şi toţi cei ce lucrează şi iubesc minciuna!

16. Eu, Iisus, am trimis pe îngerul Meu, ca să mărturisească vouă acestea, cu privire la Biserici. Eu sunt rădăcina şi odrasla lui David, steaua care străluceşte dimineaţa.

17. Şi Duhul şi mireasa zic: Vino. Şi cel ce aude să zică: Vino. Şi cel însetat să vină, cel ce voieşte să ia în dar apa vieţii.

18. Şi eu mărturisesc oricui ascultă cuvintele proorociei acestei cărţi: De va mai adăuga cineva ceva la ele, Dumnezeu va trimite asupra lui pedepsele ce sunt scrise în cartea aceasta;

19. Iar de va scoate cineva din cuvintele cărţii acestei proorocii, Dumnezeu va scoate partea lui din pomul vieţii şi din cetatea sfântă şi de la cele scrise în cartea aceasta.

20. Cel ce mărturiseşte acestea zice: Da, vin curând. Amin! Vino, Doamne Iisuse!

21. Harul Domnului Iisus Hristos cu voi cu toţi! Amin. (Apocalipsa, cap. 22).

†

„Apoi am văzut cerul deschis, şi iată că s-a arătat un cal alb! Cel ce sta pe el Se cheamă „Cel credincios“ şi „Cel adevărat“, şi El judeca şi Se luptă cu dreptate... Şi oştile din cer Îl urmau călări pe cai albi...

Ş i fiara a fost prinsă. Şi împreună cu ea a fost prins proorocul mincinos, care făcuse înaintea ei semnele, cu care amăgise pe cei ce primiseră semnul fiarei, şi se închinaseră icoanei ei. Amândoi aceştia au fost aruncaţi de vii în iezerul de foc, care arde cu pucioasă.

Iar ceilalţi au fost ucişi cu sabia, care ieşea din gura Celui ce şedea călare pe cal. Şi toate păsările s-au săturat din carnea lor“.

(Apocalipsa, cap. 19, 11-21)

În amintirea părintelui Arhim. Serghie († 2002), de la mănăstirea Noul-Neamţ.

Digitally signed by Apologeticum DN: cn=Apologeticum, c=RO, o=Apologeticum, ou=Biblioteca teologica digitala, email=apologeticum2003@yahoo.com Reason: I am the author of this document Location: Romania Date: 2005.06.14 23:44:14 +03'00' CUPRINS

Cuvânt înainte 3

Viaţa Sfântului Lavrentie 7

Fără prescuri eu voi muri 14

Da ce vă poate spune un moşneag? 15

„Până la urmă vei fi a noastră“ 17

„Să umbli la biserică, şi să treci şi pe la mine!“ 18

Un lucru bun, Dumnezeu întotdeauna îl va binecuvânta! 20

Eu doar nu sunt cornută 20

A văzut Duhul Sfânt trecând de la unul la altul 23

Îngerul tău păzitor a pecetluit deja dorinţa ta 27

Stau sufletele în focurile iadului precum peştişorii

puşi în saramură în butoaie 28

Înţeleptul „bunicuţ” 30

Părintele era foarte nemulţumit de cei care scurtau slujbele 32

Nu toţi se vor salva în mănăstire şi nu toţi vor muri din lume 36

Tare îmi este milă de tinerii preoţi 41

La doctori cuţitele sunt ascuţite, dar mulţi n-au binecuvântare 45

Carne nu putem mânca, dar pe oameni, da! 48

Ascultă-mă cu atenţie şi ţine minte ceţi spun 52

Roagă-te la moaştele Sfântului Teodosie! 56

Toate acestea sunt pentru deşteptarea poporului 60

Tu du-te, căci eu mă voi ruga! 65

Focul binecuvântat 68

M-am încurcat cu deşertăciunile vieţii lumeşti 72

Pe ea să n-o primiţi, că este baptistă 72

Malahovska 75

Ori pe Mirele ceresc, ori un mire pământesc 79

Antihristul – un singur împărat 80

Ultimele zile ale Părintelui, moartea şi înmormântarea lui 87

Despre taina fărădelegii care se lucrează 89

Cei patru îngeri de la Eufrat 102

Table of Contents

Sfântul Lavrentie, de la Cernigov

Viaţa, învăţăturile şi minunile făcute de Dumnezeu prinacest mare Părinte

CUVÂNT ÎNAINTE

Viaţa Sfântului Lavrentie

Fără prescuri eu voi muri

Da ce vă poate spune un moşneag?

„Până la urmă vei fi a noastră“

„Să umbli la biserică, şi să treci şi pe la mine!“

Un lucru bun, Dumnezeu întotdeauna îl va binecuvânta!

Vaca zburda prin curte

Eu doar nu sunt cornută

A văzut Duhul Sfânt trecând de la unul la altul

Îngerul tău păzitor a pecetluit deja dorinţa ta

Stau sufletele în focurile iadului precum peştişorii puşi la saramură în butoaie

Înţeleptul „bunicuţ“

Părintele era foarte nemulţumit de cei care scurtau slujbele

Nu toţi se vor salva în mănăstire şi nu toţi vor muri din lume

La doctori cuţitele sunt ascuţite, dar mulţi n-au binecuvântare

Carne nu putem mânca, dar pe oameni, da!

Ascultă-mă cu atenţie şi ţine minte ceţi spun

Roagă-te la moaştele Sfântului Teodosie!

Toate acestea sunt pentru deşteptarea poporului

Tu du-te, căci eu mă voi ruga!

Focul binecuvântat

M-am încurcat cu deşertăciunile vieţii lumeşti

Pe ea să n-o primiţi, că este baptistă

Malahovska.

Ori pe Mirele ceresc, ori un mire pământesc

Antihristul – un singur împărat

ULTIMELE ZILE ALE PĂRINTELUI, MOARTEA ŞI ÎNMORMÂNTAREA LUI

Despre taina fărădelegii care se lucrează

Cei patru îngeri de la Eufrat