Filocalia - treptele desavarsirii ortodoxe

Ce este filocalia (sursa ro.wikipedia.org)

Filocalia este o culegere din scrierile pustnicilor, monahilor, clericilor ortodocși.

"Filocalia", care înseamnă în limba greacă "iubirea de frumusețe divină" sau "iubirea de virtute", este o culegere de texte scrise de 25 de Sfinți Părinți. Antologia aceasta fusese întocmită de Sfinții Nicodim de la Muntele Athos (1749-1809) și Macarie de Corint (1730-1805)[1] și publicată, pentru prima dată, la Veneția, în 1782.[2]

Ea poate fi reprezentată ca o întreagă documentație pentru desăvârșirea spirituală a fiecarui creștin, fiind împărțită în general pe mai multe planuri/teme/subiecte/autori.

Nota Redactorului:

Varianta aceasta a Filocaliei am realizat-o dupa site-ul:http://www.filocalia.ro/ (carora le multumim pe aceasta cale), iar apoi s-a formatat, s-a facut cuprinsul, s-a comparat cat de cat cu pdf-urile extrase de echipa Apologeticum: http://archive.org/details/Filocalia.

Varianta curenta nu este perfecta: e.g. anumite scrieri apar in doua locuri, dar pe cat posibil am pus note unde este cazul.

In acest moment, cei care doresc sa citeasca Filocalia in format electronic, au urmatoarele solutii:

In format epub (nu poze):

(Aceasta pe care o cititi. Sursa initiala: https://sites.google...todoxe/Download). Din epub se poate transforma in numeroase alte formate, toate accepta cautare, reorganizarea informatiei, etc.)

Format PDF:

http://www.scribd.com/collections/2362448/Filocalia

sau 

http://archive.org/details/Filocalia

Pe internet: 

http://www.filocalia.ro/ - aceasta varianta este putin reorganizata.

Inca o posibilia varianta electronica (non pdf/poze):

Am citit de inca o varianta, pe care noi nu am reusit inca sa o obtinem: Comanda la echipa Apologeticum: http://bibliotecateologica.wordpress.com/produse/ (daca este mai buna, va rugam sa ne informati).

Doamne ajuta!

Echipa Aplicatii Romanesti pe Android

https://sites.google...todoxe/Download

https://play.google....e=search_result

http://ortodox.maryhit.com

ISAIA PUSTNICUL

Despre pazirea mintii in 27 capete

1. Este în firea mintii mânia împotriva patimilor. Caci daca nu se mânie omul împotriva tuturor celor semanate de vrajmasul într-însul, nu va vedea nici curatie întru sine. Când a aflat Iov lucrul acesta, a blestemat pe vrajmasii sai zicând: "Necinstitilor si defaimatilor, lipsiti de tot binele, nuv-am socotit vrednici nici de câinii turmelor mele!" 'Iar cel ce vrea sa ajunga la^mânia cea fireasca, taie toate voile sale, pâna când întareste în sine voia cea dupa fire a mintii.

2. Când, împotrivindu-te, vei birui oastea vrajmasilor si o vei vedea ca fuge de la tine slabita,, sa nu ti se bucure inima. Caci rautatea duhurilor este în urma lor. Ei pregatesc un razboiu si mai rau decât cel dintâi si aduna forte înapoia cetatii, poruncindu-le sa nu se miste din loc. Daca te vei împotrivi lor mai departe, luptându-te, vor fugi de la fata ta întru slabiciune. Dar daca te vei înalta întru inima ta, pe motiv ca i-ai izgonit si vei parasi cetatea, se vor ridica unii de la spate, altii din fata si bietul suflet se va pomeni împresurat de ei fara scapare. Cetatea este rugaciunea; lupta este împotrivirea prin Iisus Hristos; iar baza de unde pornim lupta noastra este mânia.

3. Sa stam deci, iubitilor, întru frica lui Dumnezeu, pazind si supraveghind lucrarea virtutilor. Sa nu dam pricina de sminteala constintii noastre, ci sa luam aminte la noi însine întru frica lui Dumnezeu, pâna x;ând se va desrobi si ea llov301-2 dinpreuna cu noi, ca sa se faca între noi ei ea unire deplina. Ea va fi atunci paznica noastra, aratândii-ne fiecare lucru de care trebue sa ne ferim. Daca însa nu o vom asculta, se va departa de la noi si ne va parasi si vom cadea în mâinile vrajmasilor, care nu vor mai avea mila de noi. Caci iata cum ne-a învatat Stapânul nostru, zicând:"împaca-te cu pârâsul tau, pâna esti înca pe cale cu el"... 'si cele urmatoare. P.ârâsul este constiinta, fiindca se împotriveste omului ce vrea sa faca voia trupului, iar daca acesta nu vrea sa o asculte îl da pe mâna vrajmasilor sai.

4. Când vede Dumnezeu ca mintea 1 s-a supus Lui din toata puterea si nu are alt ajutor fara numai pe El singur, o întareste zicând: "Nu te teme fiul meu Iacob, prea micule la numar Israil"; si iarasi: "Nu te teme ca te-am rascumparat; te-am numit cu numele Meu si al Meu esti tu. De va fi sa treci prin apa, cit ane voi fi si puhoaiele nu te vor înghiti. Iar de va fi sa treci prin foc, nu vei fi ars, iar flacara nu te va mistui. Caci Eu sunt Domnul Dumnezeul tau, Sfântul lui Israil, cel ce te mântuieste".2

5. De va auzi mintea aceasta încurajare, va îndrazni împotriva vrajmasului, zicând: "Cine vrea sa bata razboiu cu mine? Sa vie de fata! Cine este potrivnicul meu? Sa se apropie de mine! Iata, Domnul este ajutorul meu, cine ma va asupri? Voi toti ca o haina va veti învechi si veti fi mâncati de molii".3 . S * . _

6. Daca inima ta uraste pacatul prin fire, va iesi biruitoare si se va departa de la toate ce nasc pacatul. Pune muncile înaintea ta si vei cunoaste ca ajutorul tau ramâne cu tine. Iar tu întru nimica sa nu-L întristezi pe Dumnezeu, ci ^15,25 2Is. 43,2-3 3Isaia 50,8-9. : Ś plângând înaintea Lui, zi asa: "A Ta este mila, ca sa ma izbavesti pe mine. Doamne; caci fara ajutorul Tau, îmi este cu neputinta sa scap din mâinile vrajmasilor meii". Fii cu luare aminte si la inima ta si El te va pazi de tot raul.

7. Dator e^te monahul sa închiza toate portile sufletului sau, adica toate "simturile, ca sa nu mai faca greseli prin ele. Gaci de se va vedea mintea pe sine nestapânita de nimic, se va pregati pentru nemurire, aducându-si simturile sale la un loc si facându-le un singur trup.

8. Când se va slobozi mintea de toata nadejdea din luniea vazuta, sa stii ca acesta e semn ca a murit în tine pacatul. o

9. Când se va elibera mintea, se va înlatura tot ce e la mijloc între ea si Dumnezeu.

10. Când se va izbavi mintea de toti vrajmasii ei si se va linisti, se va afla într-un veac nou, cugetând la cele noua si nestricacioase. "Deci unde este stârvul, acolo se vor aduna si vulturii1".

11. Dracii se învalue si se acopera pentru o vreme în viclesugul lor, ca doar îsi va lasa omul.sloboda inima, socotind ca s-a izbavit de lupta. Iar daca se întâmpla aceasta, sar dintr-o data asupra bietului suflet si îl rapesc ca pe o vrabie. Si daca se afla mai puternici decât bietul suflet, îl pravalesc fara mila în pacate mai grele ca cele de la început, pentru care s-a rugat sa fie iertat. Sa stam deci cu frica lui Dumnezeu si sa strâjuim inima, desavârsind lucrarea noastra. Caci pazind virtutile, împiedecam rautatea vrajmasilor.

12. Iisus Hristos, învatatorul nostru, stiind vrajmasa lor neândurare si milostivindu-se de neamul omenesc, ne-a lMt. 24, 28; Le. 17,37. poruncit sa pazim inima cu strictete, zicând:"Fîti gata în tot ceasul, ca nu stiti în care ceas vine furul; deci nu cumva venind sa va gaseasca dormind"; si iarasi: "Vedeti sa nu se îngreuieze inima voastra întru desfrânare, betie si griji lumesti si sa vie peste-voi fara de veste ceasul acela"1. Deci ia seama la inima ta, fiind cu luare aminte la simturile tale. Si daca se va întovarasi cu tine pomenirea lui Dumnezeu, vei prinde pe tâlharii care te prada de ea. Caci cel ce se deprinde sa deosebeasca precis gândurile, recunoaste pe cele ce vreau sa intre si sa-l spurce, fiindca acestea turbura mintea ca sa se fa,câ mândra si trândava. Dar cei ce cunosc rautatea lor, ramân neturburatî, rugându-se Domnului.

13. De nu va urî omul toata lucrarea lumii acesteia nu va putea sluji lui Dumnezeu, Deci care este slujirea lui Dumnezeu? Numai aceasta: sa nu avem nimic strain în minte în vremea când ne rugam Lui, nici placere când îl binecuvântam, nici rautate când îl cântam, nici ura când luam partea Lui, nici râvna rea ca sa ne împiedice sa zabovim cugetând la el si sa ne aducem aminte de EL Caci toate aceste lucruri întunecate se fac zid care închide nefericitul suflet, de nu poate sluji curat lui Dumnezeu. Fiindca acestea îl retin în vazduh si nu-1 lasa sa mearga în întâmpinarea lui Dumnezeu si sâ-L binecuvânteze întru ascuns si sa-L primeasca în camara inimii, ca sa fie luminat de EL Iata de ce se întuneca mintea totdeauna si nu se poate apropia de Dumnezeu, daca nu are grija sâcâie acestea de la sine întru cunostinta.

14. Când mintea va izbavi simtirile sufletului de voile trupului si le va aduce la nepatimire si va desface sufletul de voile trupului, atunci, daca va vedea Dumnezeu nerusinatele 1Lc. 21,34. patimi navalind asupra sufletului, ca sa-i traga simtirile în pacat, si va striga mintea întru ascuns pe Dumnezeu neâncetat, îi va trimite ajutorul Sau si le va alunga pe toate deodata.

15. Rogu-te, câta vreme esti în trup, sa nu lasi sloboda inima ta. Caci precum plugarul nu se poate bizui pe vreo roada ce se arata în tarina sa, mai înainte de a o aduna în hambarele sale, fiindca nu stie ce i se poate întâmpla, tot asa nu poate omul da drumul inimii sale "câta vreme are suflare în narile sale".' Si precum omul nu stie ce patima îl va întâmpina pâna la cea din urma suflare, tot asa nu poate slobozi inima sa pâna are rasuflare; ci trebue sa strige totdeauna catre Dumnezeu, dupa ajutorul si mila Lui,

16' Cel ce nu afla ajutor în vremea razboiului, nu poate nadajdui nici în pace. -

17. Abia când cineva se va desface de cele de-a stânga (de cele rele)5 îsi va cunoaste cu de-amanuntul toate pacatele ce le-a facut înaintea lui Dumnezeu. Caci nu-si vede omul pacatele sale, de nu se va desface de ele eu amaraciune. Dar cei ce au ajuns la masura aceasta, nu au aflat plânsul ci rugaciunea si rusinea înaintea lui Dumnezeu, aducându-si aminte de urâta lor tovarasie cu patimile. Sa ne luptam, deci, fratilor, dupa puterea noastra, si din preuna cu noi va lucra si Dumnezeu dupa multimea milelor Sale. Chiar daca nu ne-am pazit inima ca parintii nostrii, sa ne sârguim dupa putere sa pazim trupurile noastre fara de pacat, precum cere Dumnezeu si sa credem ca, tinând seama de vremea foametei ce am apucat-o, va face si cu noi mila pe care a facut-o cu Sfintii Sai.

18. Cel ce si-a închinat întreaga inima cautarii lui Dumnezeu întru evlavie si dupa adevar, nu poate avea parerea ^ov.27,3- câ a ajuns placut înaintea iui Dumnezeu. Caci câta vreme ii mustra constiinta pentru unele lucrari împotriva firii, nu este cu totul liber. -Câta vreme este cineva care îl mustra este si cineva care îl învinovateste; iar câta vreme atârna asupra lui învinuirea, nu e de fata slobozenia. Daca însa mai pe urma, luând seama la tine în vremea rugaciunii, vezi ca nimic nu te învinovateste de pacat, sa stii ca esti slobod si ai intrat in sfânta Lui odihna dupa voia Sa Daca vezi ca roada cea buna s-a împuternicit de n"o mai înabuse neghina vrajmasului, si ca nu din voia lor si din viclesug s-au departat protivnicii, încetând a mai razboi simturile tale; si daca nourul face umbra deasupra cortului si soarele nu te aide ziua, nici luna noaptea; daca se afla întru sine ispravita toata pregatirea cortului, ca sa stai si sa4 strajuîesti dupa voia lui Dumnezeu, sa stii câ ai biruit cu ajutorul lui Dumnezeu, Iar atunci sr El face umbra deasupra cortului, caci al Lui este. Pâna când însa tine razboiul* omul petrece în frica si cutremur, cugetând ca poate birui sau poate fi biruit azi, ori poate birui sau poate fi biruit mâine. Caci lupta strânge inima. Dar nepatimirea nu e tulburata de razboiu. Cel-ajuns la nepatimire a primit rasplata si^iu mai are grija de desbinarea celor trei, caci s-a facut pace între ei prin Dumnezeu. Iar cei trei sunt: sufletul, trupul si duhul. Deci când cei trei se fac una prin lucrarea Duhului Sfânt nu se mai pot desparti. Asadar sa nu te socoti pe tine ca ai murit pacatelor, eâta vreme esti suparat de vrajmasii tai, fie în vremea privegherii, fie în vremea somnului. Caci câta vreme nefericitul om este pe arena de lupta, nu poate avea siguranta.

19. Când se întareste mintea si se pregateste sa urmeze dragostei, care stinge toate patimile trupului si nu mai lasa sa stapâneasca ceva din cele potrivnice firii asupra inimii, se împqtriveste la toate cele opuse firii, pâna când le va desparti de cele firesti.

20. Gerceteaza-te, frate, în fiecare zi, ca sa-ti cunosti inima si sa vezi ce patimi se afla în ea înaintea lui Dumnezeu; si lapada-le din inima ta, ca sa nu vie osânda rea asupra ta.

21. Fii deci cu luare aminte la inima ta, frate, si ia seama la vrajmasii tai, caci sunt vicleni în'rautatea lor. încredinteaza-te în inima ta de cuvântul acesta: nu poate face cele bune, omul care savârseste cele rele. De aceea ne-a învatat Mântuitorul sa piiveghiem, zicând: "Strâmta este poarta si îngusta calea ce duce la vieata; si putini sunt cei ce o afla pe ea".1

22. Fii deci cu luare aminte la tine, ca nu cumva ceva din cele ale pierzarii sa te desfaca de Dumnezeul dragostei. Stapâneste-ti Inima ta si nu fi nepasator, zicând: "Cum o voi pazi, om pacatos fiind?" Caci când va parasi omul pacatele sale si se va întoarce la Dumnezeu, pocainta sa îl va naste a doua oara si-1 va face cu totul nou.

23. Dumnezeeasca Scriptura cea Veche si Noua vorbeste pretutindeni despre pazirea inimii. întâi cântaretul David striga: "Fiii oamenilor, pâna când veti fi grei la inima?"; si iarasi: "Inima lor este desarta". Iar despre cei ce cugeta cele desarte spune: "Zis-a întru inima sa: nu ma voi clati"; si iarasi; zis-au întru inima lor: uitat-a Dumnezeu". $:' câte ca acestea. Monahul este dator sa înteleaga scopu: Scripturii,scatre cine graieste si când graiesteT si sa tin. neâncetat lupta nevointii. Sa fie cu luare aminte la atacurii (momelile) vrajmasului, Si ca un cârmaciu sa tae valurile *Matei 7,13-14. o calauzit de harul lui Dumnezeu. Sa nu se întoarca din cale, ci sa fie cu luare aminte numai la sine si sa yorbeasca în liniste cu Dumnezeu cu gând neclatit si cu minte neiscoditoare.

24 AK împrejurarile cer de la noi rugaciune, precum valurile, vijeliile si furtunile cer cârmaciu. Caci suntem supusi la atacul (3tpoT{5oXTt) gândurilor, atât ale virtutii, cât si ale pacatului. Iar stapân peste patimi se zice ca este gândul cel evlavios si iubitor de Dumnezeu. Deci ni se cade noua, celor ce râvnim linistea, sa deosebim si sa despartim cu luare aminte si cu întelepciune virtutile si pacatele, si sa aflam care virtute trebue sa o cultivam când sunt de fata parintii si fratii si pe care s-o lucram când suntem singuri. Trebue sa mai stim care este virtutea prima, care a doua, a treia; si care patima este sufleteasca si care trupeasca; si din care virtute ne rapeste mândria, mintea, din care se iveste slava desarta prin care se apropie mânia si din care se iveste lacomia pântecelui. Caci datori suntem sa curatim gândurile, precum si orice înaltare ce ar creste împotriva cundstintii de Dumnezeu.

25. Cea dintâi virtute este nepurtarea de grija, adica moartea fata de orice om si de orice lucru. Din aceasta se naste dorulde Dumnezeu. Iar aceasta naste mânia cea dupa fire, care se împotriveste oricarui atac încercat de vrajmasul. Atunci gaseste salas în om frica lui Dumnezeu, iar prin frica se face aratata dragostea.

26. Trebue sa alungam din inima momeala 7ipOTJk$.T|) gândului, prin împotrivire cucernica în vremea rugaciunii, ca sa nu ne aflam cu buzele vorbind cu Dumnezeu, iar cu inima cugetând cele necuvenite. Caci nu primeste Dumnezeu rugaciune turbure dispretuitoare de la cel ce se îndeletniceste cu linistea Scriptura ne îndeamna pretutindeni sa pazim simturile sufletului. De se va supune voia monahului legii lui Dumnezeu si dupa legea Lui va ocârmui mintea cele supuse ei (ânteleg toate miscarile sufletului, dar mai ales mânia si pofta, caci acestea sunt supuse puterii ratiunii), am savârsit.virtutea si am;împlinit dreptatea, îndreptând pofta spre Dumnezeu si voia spre voile Lui, iar mânia împotriva diavolului si a pacatului. Spre ce lucrare naziiim prin urmare? Spre mediatia cea ascunsa.

27. De se va semana vreun gând urât în inima ta, sezând în chilia ta priveste si împotriveste-te pacatului, ca nu cumva sa te birue. Sârgueste-te sa-ti aduci aminte de Dumnezeu; gândind ca îti poarta de grije si ca cele ce le graesti întru inima ta sunt descoperite înaintea Lui. Zi deci sufletului tau: Daca te temi ca pacatosii, cari-s ca si tine, sa nu vaza pacatele tale, cu cât mai mult trebue sa te temi de Dumnezeu, care ia aminte la toate? Iar din sfatuirea aceasta cu tine însuti vine în sufletul tau frica lui Dumnezeu. Si daca ramâi în ea, ramâi neclintit de patimi, precum este scris: "CeL ce Mdajduesc spre Domnul, sunt.ca muntele Sionului; nu se va clati în veac celce locueste în Ierusalim". Si la tot lucrai pe eare-1 faci, sa ai pe Dumnezeu înainte si sa cugeti ca vede orice gând al tau, si nu vei pacatui niciodata. A Lui fie slava în veci. Amin. .

Isihie Sinaitul (n.r. intreg, duplicat)

Către Teodul - Scurt cuvânt de folos sufletului şi mântuitor despre trezvie şi virtute

Aşa numitele cuvinte despre împotrivire şi rugăciune

Suta întâia

1. Trezvia este o metodă duhovnicească durabilă, urmărită cu râvnă, care, cu ajutorul lui Dumnezeu, izbăveşte pe om cu totul de gânduri şi cuvinte pătimaşe şi de fapte rele; urmărită astfel, ea îi dăruieşte apoi cunoştinţa sigură a lui Dumnezeu cel necuprins, atât cât e cu putinţă, şi dezlegarea tainelor dumnezeieşti şi ascunse. Ea împlineşte toată porunca lui Dumnezeu din Vechiul şi Noul Testament şi aduce tot binele veacului ceva să vie. Ea e propriu zis curăţia inimii, care, din pricina măreţiei şi a frumuseţii ei, sau mai bine zis din neatenţia şi negrija noastră, e azi atât de rară printre monahi. Pe aceasta o fericeşte Hristos, zicînd: "Fericiţi cei curaţi cu inima căci aceia vor vedea pe Dumnezeu". Aşa fiind, ea se cumpără foarte scump. Trezvia dăinuind mult în om, se face călăuză a vieţii drepte şi plăcute lui Dumnezeu. Iar urcuşul în aceasta ne deprinde cu contemplaţia şi cu felul cum trebuie să punem în mişcare, în chip cuvenit, cele trei părţi ale sufletului şi să ne păzim fără greşeală simţurile. Ea sporeşte în fiecare zi cele patru virtuţi generale, în cel ce se împărtăşeşte de ea.

2. Marele legiuitor Moise, mai bine zis Duhul Sfânt, arătând lipsa de cusur, curăţenia, lărgimea cuprinzătoare şi puterea înălţătoare a acestei virtuţi, şi învăţându-ne cum trebuie să o începem şi să o deprindem, zice: "Ia aminte la tine, să nu fie vreun cuvânt ascuns în inima ta". Cuvânt ascuns numeşte arătarea, ca simplu gând, a vreunui lucru rău, urât de Dumnezeu.2 Pe aceasta Părinţii o numesc momeală (atac) aruncata în inimă de diavolul. Îndată ce aceasta se arata minţii, îi urmează gândurile noastre, care intră în vorbă cu ea în chip pătimaş.

3. Trezvia e calea a toată virtutea şi porunca lui Dumnezeu. Ea e numită şi liniştea inimii (isihia). Iar desăvârşită pînă la golirea de orice nălucire, e tot ea şi pază a minţii.

4. Cel ce s-a născut orb nu vede lumina soarelui. Tot aşa cel ce nu e călăuzit de trezvie nu vede cu îmbelşugare razele harului de sus, nici nu se va slobozi de lucrurile, de cuvintele şi de gândurile rele şi urâte de Dumnezeu. Acesta la moarte nu va scăpa liber de căpeteniile tartarului.

5. Atenţia e liniştea neîncetată a inimii faţă de orice gând. Ea răsuflă şi cheamă pururea şi neîncetat numai pe Hristos Iisus, Fiul lui Dumnezeu şi Dumnezeu, şi împreună cu El se împotriveşte cu bărbăţie vrăjmaşilor. Şi numai Lui se mărturiseşte, care are toată puterea să ierte păcatele. Dar îmbrăcându-se neîncetat, prin această chemare, în Hristos, care singur cunoaşte în chip ascuns inimile, sufletul încearcă în tot felul să ascundă de toţi oamenii dulceaţa lui şi lupta dinăuntru, ca nu cumva vicleanul să facă să înainteze răutatea lui şi să surpe, pe nebăgate de seamă, lucrarea cea bună.

6. Trezvia e fixarea stăruitoare a gândului şi aşezarea lui în poarta inimii ca să privească gândurile hoţeşti care vin şi să asculte ce zic şi ce fac ucigaşele şi care este chipul făurit şi înălţat de diavoli, care încearcă să amăgească nuntea prin năluciri. însuşindu-ne aceste osteneli, ele ne învaţă, cu multă ştiinţă, iscusinţa războiului minţii.

7. Frica îndoită, părăsirile din partea lui Dumnezeu şi întâmplările povăţuitoare ale încercărilor dau naştere atenţiei ca supraveghetoare continuă în mintea omului, care încearcă astfel să astupe izvorul gândurilor şi faptelor rele. Pentru ea sunt deci şi părăsirile şi încercările neaşteptate din partea lui Dumnezeu, pentru îndreptarea vieţii noastre. Şi mai ales pentru cei ce au gustat odihna acestei bunătăţi, dar pe urmă sunt fără grijă. Iar continuarea naşte deprinderea; iar aceasta o îndesire a trezviei; în sfârşit aceasta, prin însuşirea ei, face cu putinţă contemplarea liniştită a războiului de mai înainte. Ei îi urmează rugăciunea stăruitoare a lui Iisus şi liniştea dulce şi fără năluciri a minţii şi starea care vine din Iisus.

8. Cugetarea fixându-se şi chemând pe Hristos împotriva vrăjmaşilor şi căutându-şi scăparea la El, ca o fiară înconjurată de mulţi câini, şi aşezându-se pe sine înăuntrul cetăţii, priveşte cu mintea de departe asalturile spirituale ale nevăzuţilor vrăjmaşi; iar prin faptul că stă mereu cu Făcătorul de pace Iisus împotriva lor, rămâne nevătămată de ei.

9. Dacă eşti veghetor, ţi s-a dat să fii şi văzut prezent din orele de dimineaţă, dar să şi vezi pe alţii. Ştii ce zic; iar de nu, fii cu luare aminte şi vei înţelege.

10. Corpurile mărilor constau din apă multă. Iar fiinţa şi fundamentul trezviei, al atenţiei, al liniştii sufleteşti adânci şi abisul vederilor fericite si negrăite, al smereniei recunoscătoare, al dreptăţii şi al dragostei constă din trezvia cea mai deplină şi din rugăciunea fără gânduri a lui Iisus Hristos, care trebuie făcută strâns şi des, neîncetat şi cu osteneală, fără să slăbeşti.

11. "Nu tot cel ce-Mi zice Doamne, Doamne, va intra în Împărăţia Cerurilor, ci cel ce face voia Tatălui Meu. Iar voia Tatălui aceasta e: Cei ce iubiţi pe Domnul, urâţi cele rele. Aşadar, deodată cu rugăciunea lui Iisus Hristos, să urâm şi gândurile rele; şi iată că am făcut voia lui Dumnezeu.

12. Domnul nostru şi Dumnezeu cel întrupat ne-a pus înainte ca pildă a toată virtutea şi ca model al întregului neam omenesc şi ca ridicare din vechea cădere viaţa Sa a tot virtuoasă în trup, ca pe o zugrăvitură. Iar împreună cu toate virtuţile Sale, pe care ni le-a arătat, este şi aceea că după Botez, suindu-se în pustie, începe lupta mintală cu post, diavolul apropiindu-se de El ca de un om simplu. Şi prin acest mod al biruinţei, Stăpânul ne-a învăţat şi pe noi, nevrednicii, cum trebuie să purtăm lupta faţă de duhurile răutăţii, adică în smerenie, cu post, cu rugăciune şi cu trezvie; El care n-avea trebuinţă de ele, ca cel ce era Dumnezeu şi Dumnezeul Dumnezeilor.

13. Iar câte sunt, după mine, felurile (modurile) trezviei, în stare să cureţe mintea, treptat, de gândurile pătimaşe, iată că nu mă voi lenevi să ţi le însemnez într-un grai neîmpodobit şi nemeşteşugit. Căci n-am socotit că, asemenea povestirilor de război, să ascund în acest tratat folosul prin cuvinte, mai ales pentru cei mai simpli. Iar tu, fiule Teodule, ia aminte la cele ce. citeşti.

14. Aşadar, un fel (mod) al trezviei e să-fi supraveghezi des fantezia,5 adică atacul ca, neavând fantezia la dispoziţie, Satana să nu poată făuri gânduri mincinoase, pentru a le înfăţişa minţii spre amăgire mincinoasă.

15. Altul constă în a avea pururea inima tăcând adânc si liniştită de orice gând; şi să ne rugăm.

16. Altul să chemăm cu smerenie neîncetat pe Domnul Iisus Hristos în ajutor.

17. Alt mod stă în a avea în suflet neîncetat amintirea morţii.

18. Toate aceste lucrări, iubitule, împiedică gândurile rele, ca nişte portari. Iar despre trebuinţa de a căuta la cer şi a socoti pământul ca nimic, lucru de folos împreună cu altele, voi grăi în alt loc mai pe larg, dacă Dumnezeu îmi va da cuvânt

19. Dacă tăiem numai pentru puţină vreme pricina patimilor şi ne ocupăm cu vederile duhovniceşti, dar nu stăruim în ele, făcând din aceasta lucrul nostru, cu uşurinţă ne întoarcem iarăşi la patimile trupului, fără să culegem alt rod de acolo, decât întunecarea desăvârşită a minţii şi abaterea spre cele materiale.

20. Cel ce se luptă înlăuntru trebuie să aibă în aceeaşi clipă aceste patru: smerenie, atenţie deplină, împotrivire şi rugăciune. Smerenie - fiindcă lupta lui este faţă de dracii cei mândri, potrivnici smereniei; şi ca să aibă în mâna inimii ajutorul lui Hristos, pentru că Hristos urăşte pe cei mândri. Atenţie - ca să-şi facă inima pururea fără de nici un gând, chiar bun dacă ar părea. Împotrivire - pentru ca atunci când ar cunoaşte cu agerime pe cel ce vine, îndată să se opună cu mânie celui viclean. "Şi voi răspunde, zice, celor ce mă ocăresc: oare nu lui Dumnezeu se va supune sufletul meu?"7 Rugăciune - ca îndată după împotrivire să strige către Hristos într-un suspin negrăit; şi atunci cel ce se luptă va vedea pe vrăjmaş risipindu-se prin numele sfânt şi închinat al lui Iisus Hristos, ca praful de vânt, sau ca fumul ce se mistuie, împreună cu nălucirile lui.

21.Cel ce nu are rugăciune curată de gânduri nu are armă pentru luptă. Iar rugăciune numesc pe aceea care se lucrează necontenit în adâncurile sufletului, ca prin chemarea lui Iisus vrăjmaşul ce se luptă într-ascuns să fie biciuit şi ars.

22. Tu eşti dator să priveşti cu o căutătură ageră şi încordată a minţii, ca să cunoşti pe cei ce intră. Iar cunoscându-i, îndată să zdrobeşti, prin împotrivire, capul şarpelui. Şi o dată cu aceasta, strigă cu suspin către Hristos şi vei simţi ajutorul nevăzut dumnezeiesc şi atunci vei vedea luminând departe curăţia şi dreptatea inimii.

23. Precum cel ce ţine în mână o oglindă, dacă stă în mijlocul multora şi priveşte în ea îşi vede faţa aşa cum este, dar vede şi pe a altora, care se apleacă spre aceeaşi oglindă, tot astfel cel ce se apleacă spre inima sa îşi vede starea sa în ea, dar vede şi feţele negre ale Arapilor spirituali.

24. Dar mintea nu poate să biruiască nălucirea drăcească numai prin sine. Să nu cumva să îndrăznească aceasta. Căci fiind vicleni, se prefac că sunt biruiţi, dar pe de altă parte o fac să cadă prin slava deşartă. Prin chemarea lui Iisus însă

25. Vezi să nu-ţi faci păreri înalte despre tine, ca Israel cel de odinioară, şi să te predai şi tu vrăjmaşilor spirituali. Căci acela, fiind izbăvit de Egipteni prin Dumnezeul tuturor, şi-a născocit sie-şi ca ajutor idol turnat.

26. Iar prin idol turnat să înţelegi mintea noastră slabă, care, câtă vreme cheamă pe Iisus Hristos împotriva duhurilor răutăţii, le izgoneşte uşor şi cu ştiinţă măiastră pune pe fugă puterile nevăzute şi războinice ale vrăjmaşului. Dar când îndrăzneşte nesăbuită să se reazeme cu totul pe sine, se rostogoleşte ca pasărea zisă Oxypteros (repede zburătoare). "Spre Dumnezeu, zice, a nădăjduit inima mea şi am fost ajutat si a înflorit iarăşi trupul meu.8 Sau: "Cine, afară de Domnul, mă va ridica pe mine şi va sta împreună cu mine împotriva nenumăratelor gânduri uneltite cu viclenie?"9 Iar cel ce se nădăjduieşte în sine şi nu în Dumnezeu va cădea cădere jalnică.

27 Chipul şi rânduiala liniştii inimii acesta este: Dacă vrei să lupţi, să-ţi fie mica gânganie a păianjenului pururea pildă. Iar de nu, încă nu te-ai liniştit cum trebuie cu mintea. Acela vânează muşte mici. Iar tu, dacă faci aşa şi vrei să-ţi câştigi liniştea sufletului cu osteneală, nu înceta să ucizi pururea "pruncii babiloneşti. Căci pentru această ucidere vei fi fericit de Duhul Sfânt, prin David.

28. Precum nu e cu putinţă să se vadă Marea Roşie pe cer în mijlocul stelelor şi precum nu poate omul să umble pe pământ fără să respire aerul acesta, aşa nu e cu putinţă să ne curăţim inima noastră de gânduri pătimaşe şi să izgonim pe vrăjmaşii spirituali din ea, fără chemarea deasă a lui Iisus Hristos.

29. Dacă petreci pururi în inima ta cu cuget smerit cu pomenirea morţii, cu învinuirea de sine, cu împotrivire si cu chemarea lui Iisus Hristos şi umbli cu luare aminte în fiecare zi cu aceste arme, pe calea strâmtă, dar aducătoare de bucurie şi de desfătare a minţii, vei ajunge la sfintele vedenii (contemplaţii) ale Sfinţilor şi ţi se vor lumina taine adânci de către Hristos, "în care sunt ascunse comorile înţelepciunii şi ale cunoştinţei"10 şi "în care locuieşte toată plinătatea Dumnezeirii trupeşte".11 Căci vei simţi lângă Iisus că Duhul Sfânt saltă în sufletul tău. Pentru că de la El se luminează mintea omului să privească cu faţa descoperită. "Căci nimeni nu numeşte pe Iisus Domn, fără numai în Duhul Sfânt",12 care adevereşte în chip tainic pe Cel căutat.

30. Dar iubitorii de învăţătură trebuie să mai ştie şi aceea că pizmaşii draci adeseori ascund şi retrag de la noi războiul, pizmuindu-ne vrăjmaşii pentru folosul, cunoştinţa şi urcuşul spre Dumnezeu ce le-am avea din război şi pentru ca, nepurtând noi de grijă, să ne răpească fără de veste mintea şi să ne facă iarăşi neatenţi cu cugetul. Căci scopul necontenit şi lupta lor este să nu ne lase să fim cu luare aminte la inima noastră, cunoscând bogăţia adunată în suflet din atenţia de fiecare zi. Dar noi să ne ridicăm atunci cu pomenirea Domnului nostru Iisus Hristos spre vederi

(contemplaţii) duhovniceşti şi războiul iarăşi vine în minte; dar toate să le facem numai cu sfatul, ca să zic aşa, al Domnului însuşi, şi cu smerenie.

31. Căci petrecând în chinovie, trebuie să tăiem toată voia noastră din proprie hotărâre şi cu dragă inimă însuşi Dumnezeu fiind cu proestosul nostru. Şi aşa să ne facem şi noi ca nişte lucruri de vânzare, lipsite de voinţă. Iar ca metodă în acestea se cuvine să nu punem în mişcare iuţimea fără judecată şi împotriva fini, şi pe urmă să ne aflăm fără îndrăzneală în războiul nevăzut. Căci voia noastră, netăiată de noi de bună voie, obişnuieşte să se mânie pe cei ce încearcă să o taie fără să vrem. Iar din aceasta, iuţimea stârnindu-se cu lătrături rele, nimiceşte cunoştinţa luptei, pe care abia cu multă osteneală a putut-o dobândi. Căci iuţimea are putere stricătoare. Dacă e mişcată spre gânduri drăceşti, le strică şi le omoară pe acelea; dacă iarăşi se tulbură împotriva oamenilor, strică gândurile cele bune din noi. Aşadar iuţimea, precum văd, e stricătoare a oricărui fel de gânduri, fie rele, fie de-a dreapta, dacă se nimeresc. Căci ea ni s-a dat de Dumnezeu ca armă şi ca arc, dacă nu e folosită în amândouă părţile. Iar dacă lucrează în chip diferit, e stricătoare. Căci eu am cunoscut un câine, de altfel îndrăzneţ împotriva lupilor, care sfâşia oile.

32. Astfel trebuie să fugim de semeţie, ca de veninul de aspidă şi să ocolim multele întâlniri ca pe nişte şerpi şi pui de vipere. Căci acestea pot să ne ducă repede la desăvârşita uitare a războiului celui dinlăuntru şi să coboare sufletul de la bucuria înaltă, pe care o are inima din curăţie. Fiindcă blestemata uitare se opune atenţiei ca apa focului şi în toată vremea o războieşte cu puterea. Căci de la uitare ajungem la negrijă, iar de la negrijă la dispreţ la lâncezeală şi la pofte necuviincioase. Şi aşa ne întoarcem iarăşi îndărăt, ca şi câinele la vărsătura sa. Să fugim aşadar de semeţie, ca de un venin de moarte. Iar răul uitării şi cele ce izvorăsc din ea le vindecă sigur paza mintii si chemarea neîncetată a Domnului nostru Iisus Hristos. Căci fără El nu putem face nimic.

33. Nu se întâmplă şi nu e cu putinţă să te împrieteneşti cu şarpele şi să-1 porţi la sân, nici să dezmierzi, să slujeşti şi să iubeşti în tot chipul trupul (afară de cele de trebuinţă şi de nevoie) şi să îngrijeşti totdeodată de virtutea cerească. Căci şarpele muşcă pe cel ce-1 îngrijeşte, iar trupul întinează în plăceri pe cel ce-1 slujeşte. Când trupul greşeşte, să fie lovit fără cruţare ca un rob fugar, plin de must, să cunoască pe stăpânul biciului. Să nu petreacă în crâşmă; ţărâna stricăcioasă, roaba şi întunecata să nu uite pe stăpâna nestricăcioasă.13 Până la moarte să nu te încrezi în trupul tău. "Voia trupului este duşmană lui Dumnezeu",14 căci nu se supune legii lui Dumnezeu; şi "trupul pofteşte împotriva duhului "Iar cei ce sunt în trup nu pot plăcea lui Dumnezeu. Noi însă nu suntem în trup, ci în duh.

34. Lucrul înfrânării e să mişte pururea mânia spre războiul dinlăuntru şi spre dispreţuirea de sine; al înţelepciunii să mişte raţiunea spre trezvie deplină şi necontenită şi spre contemplarea duhovnicească; al dreptăţii să îndrepte partea poftitoare spre virtute şi Dumnezeu; iar al Bărbăţiei să călăuzească cele cinci simţuri şi să le păzească să nu se întineze prin ele omul nostru cel dinlăuntru, care este inima, şi cel dinafară, care este trupul.

35. "Peste Israel mărirea Lui;"17 adică peste mintea văzătoare coboară frumuseţea slavei lui Dumnezeu, pe cât e cu putinţă. "Şi puterea Lui în nouri", adică în sufletele luminoase, care privesc în dimineţi spre Cel ce şade de-a dreapta Tatălui şi le trimite lumină, aşa cum îşi trimite soarele razele sale în nourii curaţi, arătându-şi frumuseţea sa.

36. Păcătuind unul, zice dumnezeiasca Scriptură, va pierde bunătate mare, adică păcătuind mintea, pierde mâncărurile şi băuturile de ambrozie din capitolul dinainte.

37. Nu suntem mai tari ca Samson, nici mai înţelepţi ca Solomon, nici mai cunoscători ca David, nici mai iubitori de Dumnezeu ca Petru verhovnicul. Să nu ne încredem, aşadar, în noi. Căci zice Scriptura: "Cel ce se încrede în sine va cădea cădere jalnică.

38. Să învăţăm de la Hristos smerită cugetare; de la David umilinţă; iar de la Petru să plângem pentru căderile ce ni se întâmplă. Dar să nu deznădăjduim ca Samson, ca Iuda şi ca Solomon cel prea înţelept.

39. "Căci diavolul umblă răcnind ca un leu, căutând pe cine să înghită",18 împreună cu puterile sale. Prin urmare, să nu înceteze niciodată atenţia inimii, trezvia, împotrivirea şi rugăciunea către Hristos Iisus, Dumnezeul nostru. Căci ajutor mai mare, afară de Iisus, nu vei afla în toată viaţa ta. Fiindcă numai Domnul singur cunoaşte, ca Dumnezeu, vicleniile, meşteşugirile şi înşelăciunile dracilor.

40. Aşadar sufletul să se încreadă în Hristos şi să-1 cheme pe El şi să nu se înfricoşeze nicidecum. Căci nu luptă singur, ci cu înfricoşatul Împărat Iisus Hristos, Făcătorul tuturor celor ce sunt, trupeşti şi netrupeşti, sau văzute şi nevăzute.

41. Precum ploaia cu cât mai multă cade pe pământ cu atât îl înmoaie mai mult, aşa şi sfântul nume al lui Iisus, strigat de noi fără gânduri, cu cât îl chemăm mai des, înmoaie pământul inimii noastre şi îl umple de bucurie şi veselie.

42. Cei neîncercaţi e bine să ştie şi aceasta, că noi cei greoi şi povârniţi spre pământ cu trupul şi cu cugetul nu putem în nici un alt chip, decât prin necontenita trezvie a minţii şi prin chemarea lui Iisus Hristos, Dumnezeul şi Făcătorul nostru, să biruim pe vrăjmaşii netrupeşti şi nevăzuţi, care ne vreau răul şi sunt iscusiţi în a ni-1 face, care sunt ageri şi uşori şi încercaţi în războiul pe care-1 poartă din anii de la Adam şi până astăzi. De aceea celor neîncercaţi rugăciunea lui Iisus Hristos să le fie mijlocul de a proba şi de a cunoaşte binele. Iar celor încercaţi să le fie făptuirea, probarea şi liniştea cel mai bun mod şi învăţător al binelui.

43. Precum copilul mic şi fără răutate, văzând pe vreun făcător de năluciri, se bucură şi se ia după el din nevinovăţie, aşa şi sufletul nostru, fiind simplu şi bun (căci aşa a fost creat de bunul Stăpân) se desfată de momelele nălucirilor diavolului; şi, amăgit, aleargă spre cel rău ca la cineva bun, precum aleargă porumbiţa spre cel ce întinde curse puilor ei. Şi aşa îşi amestecă gândurile sale cu nălucirea momelii diavoleşti. Dacă întâlneşte faţa unei femei frumoase, sau altceva oprit cu totul de poruncile lui Iisus Hristos, voieşte să plănuiască ceva cu ele, ca să prefacă în faptă ceea ce i s-a arătat frumos. Şi atunci, căzând la consimţire, preschimbă, prin mijlocirea trupului, în faptă nelegiuirea din cugetare, spre osânda proprie.19

44. Acesta-i meşteşugul vicleanului; şi cu aceste săgeţi otrăveşte tot sufletul. De aceea nu e fără primejdie să lăsăm să intre în inima noastră gândurile, înainte ca mintea să ne fi fost mult cercată în război, şi mai ales la început. Fiindcă într-o clipă sufletul nostru se încântă de momelile diavoleşti, se îndulceşte de ele şi le urmează. Ci trebuie numai să le înţelegem şi îndată să le tăiem de cum răsar şi ne atacă (ne momesc). Dar după ce, prin războire îndelungată în acest lucru minunat, mintea s-a exercitat în el şi-1 înţelege şi a dobândit deprinderea neîncetată a războiului, încât pătrunde cu adevărat gândurile, şi cum zice Proorocul: "Poate stăpâni uşor vulpile cele mici", atunci trebuie să lase gândurile să vină înăuntru, apoi să le războiască în Hristos, să le vădească cu ştiinţă şi să le doboare.

45. Precum e cu neputinţă ca printr-un şanţ să" treacă foc şi apă deodată, tot aşa este cu neputinţă să intre în inimă păcatul, de nu va bate mai întâi în uşa inimii prin nălucirea momelii viclene.

46. Întâi este momeala (atacul); al doilea, însoţirea sau amestecarea gîndurilor noastre cu ale dracilor vicleni, al treilea, consimţirea (învoirea) minţii de a se afla între cele două feluri de gânduri ce se sfătuiesc în chip păcătos; al patrulea este fapta din afară, sau păcatul. Dacă, prin urmare, mintea va fi atentă prin trezvie, prin împotrivire şi chemarea Domnului Iisus, va pune pe fugă nălucirea momelii de la răsărirea ei, cele ce urmează din ele rămânând fără împlinire. Căci cel viclean, fiind minte netrupească, nu poate amăgi altfel sufletele decât prin nălucire şi gânduri. Despre momeală David zice: "În dimineţi am ucis pe toţi păcătoşii pământului"22 şi celelalte; iar despre consimţire, marele Moise zice: Si nu te vei învoi cu ei".

47. Mintea cu minte se încaieră la luptă în chip nevăzut; mintea drăcească cu mintea noastră. De aceea e de trebuinţă să strigăm către Hristos ca să depărteze mintea drăcească, iar biruinţa să ne-o dea nouă, ca un iubitor de oameni.

48. Chip al liniştii din inimă să-ţi fie cel ce are o oglindă şi se uită în ea; şi atunci vei vedea cele scrise spiritual în inima ta, rele şi bune.

49. Ia seama să nu ai niciodată în inima ta nici un gând, nici neraţional, nici raţional, ca aşa să cunoşti cu uşurinţă pe cei de alt neam, adică pe cei întâi născuţi ai Egiptenilor.

50. Cât de bună, de plăcută, de luminoasă şi de dulce, cât de frumoasă şi de strălucitoare virtute este trezvia, călăuzită de Tine, Hristoase, pe drum bun şi umblând cu multă smerenie a minţii omeneşti, care veghează. Căci îşi întinde până la mare şi până în adâncul vederilor ramurile ei şi până la râurile tainelor desfătătoare şi dumnezeieşti mugurii ei; şi adapă mintea, arsă de multă vreme, din pricina necredinţei, de sărătura duhurilor rele şi a cugetului duşmănos al trupului, care este moarte.

51. Trezvia se aseamănă scării lui Iacov, deasupra căreia stă Dumnezeu şi pe care umblă Sfinţii îngeri. Căci şterge din noi tot răul. Ea taie vorbăria, ocărârea şi toată lista relelor văzute, neîngăduind să fie lipsită, din pricina lor, nici măcar pentru puţină vreme de dulceaţa proprie.

52. Să o cultivăm, fraţii mei, pe aceasta cu râvnă. Şi zburând în vederile ei cu cuget curat, împreună cu Iisus, să începem a ne privi păcatele noastre şi viaţa de mai înainte. Ca frânţi şi umiliţi de amintirea păcatelor noastre, să avem nedezlipit de noi ajutorul lui Iisus Hristos, Domnul nostru, în războiul nevăzut. Căci de ne vom lipsi de ajutorul lui Iisus, prin mândrie, sau slavă deşartă, sau iubire de noi înşine, vom pierde curăţia inimii, prin care Dumnezeu se face cunoscut omului; fiindcă pricină a bunului al doilea, precum ni s-a făgăduit, este cel dintâi.

53. Mintea atentă la lucrarea ei ascunsa va dobândi împreună cu celelalte bunuri, care izvorăsc din lucrarea neîncetată a păzirii de sine, si izbăvirea celor cinci simţuri de relele din afara. Căci fiind neîncetat atentă prin virtutea şi prin trezvia sa, şi vrând să se desfăteze cu gândurile cele bune, nu îngăduie să fie furată prin cele cinci simţuri, când se apropie de ea gândurile materiale şi deşarte. Ci cunoscând înşelăciunea lor, le retrage de cele mai adeseori înlăuntrul său.

54. Stăruie înlăuntrul minţii si nu vei obosi în ispite; dar dacă pleci de acolo, rabdă cele ce-ţi vin asupra.

55. După cum celor ce s-au hrănit fără socoteală le foloseşte absintul amar, aşa celor cu purtări păcătoase le e de folos să pătimească rele.

56. Deci de nu vrei să pătimeşti rele, să nu vrei nici să faci rele. Pentru că lucrul dintâi urmează fără abatere celui de al doilea. Căci ceea ce seamănă fiecare, aceea va şi secera. Semănând deci cu voia cele rele, şi secerându-le fără voie, suntem siliţi să ne minunăm de dreptatea lui Dumnezeu.

57. Mintea se orbeşte prin aceste trei patimi: prin iubirea de argint, prin slava deşartă şi prin plăcere.

58. Cunoştinţa şi credinţa, tovarăşele firii noastre, nu se slăbesc pentru nimic altceva, decât din pricina acelora.

59 Iuţimea, mânia, războaiele, uciderile şi toată lista celorlalte rele, din pricina acelora s-au întărit atât de mult între oameni.

60. Cel ce nu cunoaşte adevărul, acela nu poate nici să creadă cu adevărat. Căci cunoştinţa premerge după fire credinţei. Cele spuse de Scriptură n-au fost spuse numai ca să le înţelegem, ci ca să le şi facem.

61. Să ne apucăm deci de lucru. Căci înaintând aşa, pas cu pas, vom afla că nu numai nădejdea în Dumnezeu, ci şi credinţa tare, cunoştinţa mai lăuntrică, izbăvirea de ispite, darurile harismelor, mărturisirea din inimă şi lacrimile stăruitoare le vin credincioşilor numai prin rugăciune; dar nu numai acestea, ci şi răbdarea necazurilor ce vin peste noi, iertarea sinceră a aproapelui, cunoaşterea legii duhovniceşti, aflarea dreptăţii lui Dumnezeu, cercetarea Duhului Sfânt, darea comorilor duhovniceşti şi toate câte le-a făgăduit Dumnezeu să le dea oamenilor credincioşi, atât aici cât şi în veacul viitor. Scurt vorbind, este cu neputinţă ca sufletul să se arate după chipul lui Dumnezeu altfel decât prin darul (harisma) lui Dumnezeu şi prin credinţa omului, stăruind în minte cu multă smerenie de cuget şi cu rugăciunea ce nu se împrăştie.

62. Am spus din experienţă că este cu adevărat un mare bun ca cel ce voieşte să-şi curăţească inima să cheme necontenit pe Domnul Iisus împotriva vrăjmaşilor spirituali. Dar iată cum se acoperă cuvântul spus de mine din experienţă cu mărturiile Scripturii: "Pregăteşte-te, zice, Israile, să chemi numele Domnului Dumnezeului Tău". Iar Apostolul zice: "Rugaţi-vă neîncetat".23 Domnul nostru de asemenea zice: "Fără de Mine nu puteţi face nimic; cel ce rămâne întru Mine şi Eu întru el, acela aduce rod mult".24 Şi iarăşi: "De nu va rămânea în Mine, se va scoate afară ca mlădiţa".25 Mare bun este rugăciunea. Căci ea cuprinde toate bunurile, ca una ce curăţeşte inima, în care Dumnezeu se face văzut celor credincioşi. .

63. Bunul smereniei e greu de câştigat. Aceasta fiindcă e aducător de înălţare şi iubit de Dumnezeu şi pierzător aproape al tuturor relelor urâte de Dumnezeu şi aflătoare în noi. Vei afla uşor într-un om lucrările parţiale ale altor virtuţi. Dar căutând în el mireasma smereniei, anevoie o vei găsi. De aceea trebuie multă trezvie pentru a dobândi bunul acesta. Scriptura zice că diavolul este necurat, fiindcă a lepădat de la început acest bun al smeritei cugetări şi a iubit mândria. De aceea e şi numit duh necurat în toate Scripturile. Căci ce necurăţie trupească poate să-şi adune cel ce este cu totul necorporal, netrupesc, neaşezat într-un loc, ca să i se zică, din această latură, necurat? Este vădit că din pricina mândriei a fost numit necurat, deoarece din înger curat şi luminos s-a arătat pe urmă spurcat. Căci necurat este înaintea Domnului tot cel ce se înalţă cu inima. Fiindcă primul păcat este, zice, mândria. De aceea a zis şi mândrul Faraon: "Pe Dumnezeul tău nu-1 ştiu şi pe Israel nu-1 voi lăsa să plece".26

64. Sunt multe lucrările minţii, care pot să ne aducă darul bun al smeritei cugetări, dacă vom fi cu grijă la mântuirea noastră. De pildă, amintirea păcatelor cu cuvântul, cu fapta şi cu gândul şi alte multe ajută la sporirea smeritei cugetări, dacă sunt adunate în contemplaţie. Smerenie adevărată câştigi cineva şi când măreşte în sine faptele săvârşite în fiecare zi de cei apropiaţi între care petrece şi le pune alăturea cu ale sale. În felul acesta, văzând mintea puţinătatea proprie şi cât e de departe de desăvârşirea fraţilor, omul se va socoti pe sine pământ şi cenuşă şi nu om, ci un câine oarecare, ca unul ce e mai prejos şi mai puţin în toate decât toţi oamenii raţionali de pe pământ.

65 Zice gura lui Hristos, stâlpul Bisericii,marele nostru Părinte Vasile: "Mult ne ajută să nu păcătuim, nici să cădem în ziua următoare în aceleaşi greşeli, ca, după încheierea zilei, să cercetăm în conştiinţa noastră noi înşine cele ale noastre: ce am greşit şi ce am săvârşit după dreptate? Aceasta o făcea şi Iov pentru sine şi pentru copiii săi. Căci socotelile din fiecare zi luminează ceea ce se face sau e de făcut în fiecare ceas^ Şi iarăşi tot el zice: "Măsura e lucrul cel mai bun".

66. Iar altul dintre înţelepţii în cele dumnezeieşti a zis: "începutul rodirii este floarea şi începutul făptuirii înfrânarea". Prin urmare, să ne înfrânăm; iar aceasta, cu măsură şi cu cântar, cum ne învaţă Părinţii. Toată ziua celor douăsprezece ceasuri să o petrecem întru păzirea minţii. Căci făcând aşa, vom putea să stingem, cu Dumnezeu, păcatul şi să-1 micşorăm printr-o anumită silă. Deoarece silită este şi petrecerea virtuoasă, prin care se dă împărăţia Cerurilor.

67. Calea spre cunoştinţă este nepătimirea şi smerenia, fără de care nimeni nu va vedea pe Domnul.

68. Cel ce se ocupă neîncetat cu cele dinlăuntru este cumpătat. Dar nu numai atât, ci şi contemplă, cunoaşte pe Dumnezeu şi se roagă. Aceasta este ceea ce zice Apostolul: "Umblaţi în duh, si pofta trupului să nu o săvârşiţi".27

69. Cel ce nu ştie să umble pe calea duhovnicească, nu poartă grijă de cugetările pătimaşe; ci toată preocuparea lui se mişcă în jurul trupului. Iar urmarea e că sau petrece în lăcomia pîntecelui, în desfrânare, în întristare,

în mânie şi pomenirea răului şi prin aceasta îşi întunecă mintea, sau se dedă la o nevoinţă fără măsură şi-şi tulbură înţelegerea.

70. Cel ce s-a lepădat de lucruri, de pildă de femeie, de bani şi de cele asemenea, a făcut pe omul din afară monah, dar încă nu şi pe cel dinlăuntru. Dar ce1 ce s-a lepădat şi de înţelesurile pătimaşe ale acestora, l-a făcut şi pe cel din lăuntru, care este mintea. Pe omul din afară uşor îl face cineva monah, numai să vrea; dar nu puţină luptă se cere pentru a face pe omul dinlăuntru monah.

71. Cine s-a izbăvit atunci în neamul acesta cu totul de înţelesurile pătimaşe şi s-a învrednicit pentru totdeauna de rugăciunea curată şi nematerială, ceea ce este semnul monahului dinlăuntru?

72. Multe patimi sunt ascunse în sufletele noastre. Ele se dau pe faţă abia atunci când apar pricinile.

73. Nu-ţi închina toată atenţia ta trupului ci hotărăşte-i lui nevoinţa după putere. Şi toată mintea ta întoarce-o spre cele dinăuntru. Căci "nevoinţa trupească la puţin foloseşte, iar evlavia spre toate e de folos".28

74. Când patimile s-au potolit, vine mândria. Iar aceasta se întâmplă fie pentru că n-au fost tăiate pricinile, fie pentru că s-au retras dracii cu viclenie.

75. Smerenia şi reaua pătimire slobozesc pe om de tot păcatul. Cea dintâi taie patimile sufletului, cea de a doua pe ale trupului. De aceea zice Domnul: "Fericiţi cei curaţi cu inima, că aceia vor vedea pe Dumnezeu",29 adică pe El şi vistieriile ascunse în El, când se vor curaţi pe ei prin dragoste şi înfrânare. Şi aceasta cu, atât mai mult, cu cât vor întinde curăţirea.

76. Păzirea minţii e un turn din care pot fi privite raţiunile fiecărei virtuţi, precum turnul de odinioară al lui David preînchipuia tăierea împrejur a inimii.

77. Precum privind cu simţurile cele vătămătoare, ne păgubim, aşa se întâmplă şi cu mintea.

78. Precum cel ce a rănit inima plantei a uscat-o întreagă, aşa să înţelegi şi despre inima omului. Trebuie să fii cu luare aminte chiar în clipa aceea, pentru că tâlharii nu stau fără lucru.

79. Domnul, vrând să arate că toată porunca trebuie împlinită, pe de altă parte că înfierea s-a dăruit oamenilor în sângele Său, zice: "Când veţi face cele poruncite vouă, ziceţi că robi netrebnici suntem şi ceea ce am fost datori să facem, aceea am făcut"30. De aceea Împărăţia Cerurilor nu este plata faptelor, ci harul Stăpânului gătit slugilor credincioase. Iar sluga nu cere slobozirea ca plată, ci mulţumeşte, ca un îndatorat, şi o primeşte după har.

80. Hristos a murit pentru păcatele noastre, după Scripturi, şi celor ce slujesc Lui bine le dăruieşte slobozirea. Căci zice: "Bine, slugă bună şi credincioasă, peste puţine ai fost credincioasă, peste multe te voi pune; intră întru bucuria Domnului tău"31. Dar încă nu e slugă credincioasă cel ce se bazează numai pe cunoştinţă, ci cel ce crede prin ascultare lui Hristos care a poruncit. Căci cel ce cinsteşte pe Stăpân face cele poruncite de El. Iar greşind sau neascultând, rabdă cele ce vin asupra sa ca cele ce i se cuvin. Fiind deci iubitor de învăţătură, fă-te şi iubitor de osteneală. Căci cunoştinţa simplă îngâmfă pe om.

81. Încercările ce ne vin pe neaşteptate ne învaţă cu bun rost să ne facem iubitori de osteneală.

82. E proprie stelei lumina din jurul ei; tot aşa e proprie cinstitorului şi temătorului de Dumnezeu simplitatea şi smerenia. Căci nu este alt semn care să facă cunoscuţi şi să arate pe ucenicii lui Hristos, ca cugetul smerit şi înfăţişarea umilită. Aceasta o strigă toate cele patru Evanghelii. Iar cel ce nu vieţuieşte aşa, adică întru smerenie, cade din părtăşia Celui ce s-a smerit pe Sine până la cruce şi moarte, care este şi legiuitorul cu fapta al dumnezeieştilor Evanghelii.

83. "Cei ce însetaţi, zice, mergeţi la apă"32 iar cei însetaţi de Dumnezeu umblaţi întru curăţia minţii. Dar cel ce zboară spre înălţime prin curăţia ei trebuie să privească şi spre pământul puţinătăţii sale, fiindcă nimeni nu e mai înalt ca cel smerit. Căci precum când lipseşte lumina, toate sunt neguroase şi întunecate, tot aşa lipsind smerita cugetare, toate ale noastre sunt deşarte şi toate silinţele noastre după Dumnezeu sunt putregăioase.

84." Iar sfârşitul cuvântului tot auzi-1: teme-te de Dumnezeu şi păzeşte poruncile Lui"33 şi cu mintea şi cu simţirea. Căci dacă te sileşti să le păzeşti cu mintea, puţină trebuinţă vei avea de osteneli trupeşti ca să le păzeşti. Căci zice David:" Voit-am să fac voia Ta şi legea Ta în mijlocul pântecelui meu".34 De nu va face omul în mijlocul pântecelui, adică în mijlocul inimii, voia lui Dumnezeu şi legea lui, nu o poate face cu uşurinţă nici în afară. Şi va zice către Dumnezeu cel fără trezvie şi nepăsător: Nu vreau să cunosc căile tale. Desigur o va spune aceasta pentru lipsa iluminării dumnezeieşti, de care e plin cel părtaş de ea, devenind tot mai neclintit în cele dumnezeieşti.

85. Precum sarea cea văzută îndulceşte pâinea şi orişice mâncare şi păstrează vreme îndelungată nestricate unele cărnuri, aşa să înţelegi că face şi păzirea minţii cu dulceaţa ei spirituală prin lucrarea ei minunată. Căci îndulceşte în chip dumnezeiesc şi pe omul dinlăuntru şi pe cel dinafară şi izgoneşte puterea gândurilor rele şi ne păzeşte necontenit în cele bune.

86. Din momeală ies multe gânduri, iar din acestea fapta văzută cea rea. Dar cel ce stinge îndată cu Iisus pe cea dintâi a scăpat de cele următoare şi se va îmbogăţi în dulcea cunoştinţă dumnezeiască, prin care va afla pe Dumnezeu, care este pretutindeni. Iar slujindu-şi oglinda minţii în El, se luminează necontenit, ca un geam (vitraliu) curat de soarele văzut. Şi atunci mintea, ajunsă la cel mai de pe urmă bun dorit, se va odihni în El de orice altă privire (contemplaţie).

87. Deoarece tot gândul intră în inimă prin închipuirea (nălucirea) vreunor lucruri sensibile, lumina fericită a dumnezeirii va lumina mintea atunci când aceasta se va odihni de toate şi va părăsi orice formă ce vine din acestea. Căci strălucirea aceea se arată minţii curate când dispar toate gândurile (chipurile).

88. Cu cât eşti mai atent la cugetare, cu atât te vei ruga cu mai mult dor lui Iisus. Şi iarăşi, cu cât îţi încetezi cugetarea cu mai puţină grijă, cu atât te vei depărta mai mult de Iisus. Precum primul lucru luminează desăvârşit văzduhul minţii, aşa căderea de la trezvie şi de la dulcea chemare a lui Iisus îi întunecă cu totul. Că lucrul este firesc să fie aşa, precum am spus, şi nu altfel, o vei afla prin experienţă, din probarea cu lucrul. Căci virtutea şi mai ales o lucrare ca aceasta, născătoare de lumină şi de desfătare, nu se poate învăţa decât prin experienţă.

89. Pricina pentru care se cheamă necontenit Iisus, cu dragoste plină de dulceaţă şi de bucurie, este faptul că văzduhul inimii este plin de bucurie şi de linişte, datorită atenţiei desăvârşite. Iar pricina pentru care se curăţă desăvârşit inima este Iisus Hristos, Fiul lui Dumnezeu şi Dumnezeu, pricinuitorul şi binefăcătorul bunătăţilor. "Eu sunt, zice, Dumnezeu Cel ce face pace.35

90. Sufletul, care s-a umplut de binefaceri şi s-a îndulcit de Iisus, răsplăteşte pe binefăcător cu bucurie şi dragoste, prin mărturisire, mulţumind şi chemând cu voluptate pe Cel ce-1 umple de pace; căci îl vede în mijlocul său spiritual, împrăştiind nălucirile duhurilor rele.

91. "Şi a privit, zice David, ochiul minţii mele întru vrăjmaşii mei"36 spirituali; "şi întru cei vicleni ce se răscoală împotriva mea va auzi urechea mea". Şi am văzut răsplata păcătoşilor, făcută de Dumnezeu M mine.

92. Iar când nu sunt în inimă năluciri, mintea se ţine în starea cea după fire, fiind gata să se mişte spre toată vederea (contemplaţia) desfătătoare, duhovnicească şi de Dumnezeu iubitoare.

93. Aşadar, precum am spus, trezvia şi rugăciunea lui Iisus se susţin una pe alta. Căci atenţia supremă vine din rugăciunea neîncetată; iar rugăciunea din trezvia şi atenţia supremă.

94. Pedagog bun şi al sufletului şi al trupului este pomenirea neîncetată a morţii care, trecând peste toate cele de până atunci, să privim de acum la ea însăşi mereu, la patul pe care vom sta aşezaţi în preajma morţii, şi la celelalte. .'_

95. Nu trebuie, fraţilor, să îmbrăţişeze somnul cel ce voieşte să rămână mereu neprihănit. Ci trebuie să aleagă una din două: sau să cadă şi să se piardă după ce a fost dezbrăcat de virtuţi, sau să stea pururea cu mintea înarmată. Căci şi vrăjmaşul stă pururea cu oastea sa în linie de bătaie.

96. Din pomenirea şi chemarea neîncetată a Domnului nostru Iisus Hristos se naşte o anumită stare dumnezeiască în mintea noastră. Aceasta, dacă nu neglijăm rugăciunea neîncetată a minţii către El, trezvia strânsă şi lucrarea de supraveghere, ci, săvârşind pururea şi la fel acest lucru, chemăm pe Domnul Iisus Hristos, strigând cu ardoarea inimii, încât sfântul nume al lui Iisus să se aşeze la mijloc. Căci continuarea este maica deprinderii, fie că e vorba de virtute, fie de păcat. Iar aceasta se stăpâneşte pe urmă, ca şi firea. Ajungând mintea în starea aceasta, caută pe vrăjmaşi, ca un câine care vânează37 un iepure în tufişuri. Căci aşa caută şi mintea gândurile cele rele. Dar acela ca să-1 mănânce, iar aceasta ca să le risipească.

97. Deci oricând şi oridecâteori se întâmplă să se înmulţească în noi gândurile rele, si aruncăm în mijlocul lor chemarea Domnului nostru Iisus Hristos şi le vom vedea îndată împrăştiindu-se ca fumul în văzduh, cum ne învaţă experienţa; iar mintea rămânând singură, să înceapă iarăşi lucrarea atenţiei şi a chemării neîncetate. Şi de câte ori pătimim aceasta în urma împrăştierii, să facem aşa.

98. Căci precum nu e cu putinţă a intra în luptă cu trupul gol, sau a înota în apă mare cu veşmintele, sau a trăi fără a respira, aşa este cu neputinţă a învăţa războiul cel mintal şi ascuns, a-1 urmări cu meşteşug şi a-1 împrăştia, fără smerenie şi necontenită rugă către Hristos.

99. David cel prea mare în făptuire zice către Domnul: "Puterea mea prin tine o voi păstra".38 Aşadar puterea de a păzi în noi liniştea mintală a inimii,39 din care nasc toate virtuţile, ne vine din ajutorul Domnului care a dat şi poruncile şi care, strigat noi neîncetat, alungă de la noi uitarea păcătoasă, care strică liniştea inimii, ca apa focul. De aceea, monahiile, să nu dormi spre moarte din negrijă, ci biciuieşte pe vrăjmaşi cu numele lui Iisus; şi cum a zis oarecare înţelept,40 să se lipească numele lui Iisus de răsuflarea ta41 şi atunci vei cunoaşte folosul liniştirii.

100. Când ne învrednicim, nevrednicii, cu frică şi cu cutremur de dumnezeieştile şi preacuratele taine ale lui Hristos, Dumnezeul şi Împăratul nostru, atunci şi mai mult să arătăm trezvia, păzirea minţii şi osârdia, ca focul cel dumnezeiesc, sau trupul Domnului nostru Iisus Hristos, să mistuie păcatele noastre şi necurăţiile mici şi mari. Căci intrând în noi, El alungă îndată din inimă duhurile viclene ale răutăţii şi ne iartă păcatele făcute mai înainte şi atunci mintea rămâne fără tulburarea gândurilor rele. Şi dacă după aceea ne vom păzi cu osârdie mintea şi vom sta în poarta inimii noastre, când ne vom învrednici iarăşi de ele, dumnezeiescul trup ne va lumina şi mai mult mintea şi o va face asemenea unei stele.

Suta a doua

1. Uitarea obişnuieşte să stingă paza minţii, cum stinge apă focul. Dar rugăciunea necontenită a lui Iisus, împreună cu trezvia încordată, o nimiceşte cu totul din inimă. Căci rugăciunea are lipsă de trezvie, precum lampa de lumina făcliei.

2. trebuie să ne ostenim pentru păzirea celor cinstite. Iar cinstite cu adevărat sunt acelea care ne păzesc de tot păcatul prin simţuri si prin minte. Acestea sunt: paza minţii, împreună cu chemarea lui Iisus Hristos; privirea neîncetată în adâncul inimii; liniştea necontenită a cugetării, ca să zic aşa chiar şi din partea gândurilor ce ni se par de-a dreapta; şi silinţa de-a ne afla goliţi de gânduri, ca să nu ne înşele hoţii. Căci deşi ne ostenim stăruind în inimă, dar şi mângâierea e aproape.

3 Căci inima păzită neîncetat, chiar dacă nu i se îngăduie să primească formele, chipurile şi nălucirile duhurilor întunecate şi viclene, obişnuieşte totuşi să nască din ea gânduri luminoase. Precum cărbunele naşte flacăra, tot aşa cu mult mai mult Dumnezeu, care locuieşte în inimă de la Botez, dacă află văzduhul cugetării noastre curat de vânturile răutăţii şi păzit de supravegherea minţii, aprinde puterea noastră de înţelegere spre contemplaţie, ca flacăra ceara.

4. Trebuie să învârtim pururea în cuprinsul minţii noastre numele lui Iisus Hristos, precum se învârteşte fulgerul în văzduhul tăriei, când e să înceapă ploaia. Aceasta o ştiu cu exactitate cei ce au experienţa-minţii şi a războiului dinăuntru. Deci să purtăm după o ordine războiul minţii astfel: întâi atenţie; pe urmă cunoscând că vrăjmaşul a aruncat un gând, să-1 lovim în inimă cu cuvinte de mânie şi de blestem; în al treilea rând, să ne rugăm îndată împotriva lui, adunându-ne inima în chemarea lui Iisus Hristos, ca îndată să se risipească năluca drăcească, ca să nu se ia mintea după nălucire, ca un prunc amăgit de oarecare făcător de năluciri (scamator).

5. Să ne ostenim ca David, strigând: Doamne Iisuse Hristoase. "Răguşească gâtlejul nostru şi să nu slăbească ochii minţii noastre de la a nădăjdui întru Domnul Dumnezeul nostru". Să ne amintim pururea de pilda judecătorului nedreptăţii,43 pe care a spus-o Domnul ca să ne arate că suntem datori să ne rugăm totdeauna şi să nu slăbim; şi vom afla câştig şi izbăvire.

6. Precum cel ce priveşte la soare e cu neputinţă să nu-şi umple privirile de lumină îmbelşugată, la fel cel ce se apleacă să privească văzduhul inimii nu se poate să nu se lumineze.

7. Precum e cu neputinţă a trăi viaţa aceasta fără a mânca şi a bea, tot aşa e cu neputinţă ca, fără paza minţii şi curăţia inimii, care este şi se numeşte trezvia, să ajungă sufletul la o stare duhovnicească şi plăcută de Dumnezeu, sau să se izbăvească de păcatul cu mintea, chiar de se sileşte cineva, de teama muncilor, să nu păcătuiască.

8. Dar şi cei ce se reţin printr-o anumită sforţare de la păcatul cu fapta vor fi fericiţi înaintea lui Dumnezeu, a îngerilor şi a Oamenilor, fiindcă au luat cu sila împărăţia Cerurilor.

9 Acesta este folosul minunat, pe care-1 are mintea din linişte: Toate păcatele bat mai întâi numai prin gânduri la uşa minţii, încât dacă ar fi primite de cugetare, s-ar face apoi păcate sensibile şi groase. Dar pe toate le taie virtutea cugetătoare a trezviei, nelăsându-le să intre în omul nostru lăuntric şi să se prefacă în fapte rele, Iar aceasta o face prin înrâurirea şi ajutorul Domnului nostru lisus Hristos.

10. Vechiul Testament este chipul nevoinţei trupeşti, exterioare şi sensibile, iar Sfânta Evanghelie, care este Noul Testament, este chipul atenţiei, adică al curăţiei inimii. Şi precum Vechiul Testament n-a desăvârşit şi n-a întărit pe omul dinăuntru în cinstirea de Pumnezeu ("că pe nimenea, zice Apostolul, n-a desăvârşit legea"),44 ci a împiedicat numai păcatele groase (căci doar pentru curăţia sufletească e mai mare lucru a tăia şi gândurile de la inimă şi amintirile rele, (ceea ce este propriu Evangheliei) decât a împiedica scoaterea ochiului şi a dintelui aproapelui), tot aşa se poate spune şi despre dreptatea şi nevoinţa trupească, adică despre post, înfrânare, culcarea pe jos, starea în picioare, privegherea şi celelalte, care se obişnuiesc în legătură cu trupul şi fac să se liniştească partea afectivă (pasională) a trupului de păcatul cu fapta. Cum am zis despre Vechiul Testament, bune sunt şi acestea, căci ele sunt o strunire a omului nostru din afară şi un paznic împotriva patimilor cu fapta, ba mai mult, ele ne păzesc, sau ne împiedică şi de la păcatele cu mintea, de pildă, ne izbăvesc, cu ajutorul lui Dumnezeu, de pizmă, de mânie şi de celelalte.

11. Curăţia inimii, sau observarea şi păzirea minţii, al cărei chip este Noul Testament, dacă e ţinută de noi cum trebuie, taie toate patimile şi toate relele, dezrădăcinându-le din inima, şi aduce în schimb bucurie, bună nădăjduire, străpungere, plâns şi lacrimi, cunoştinţă de noi înşine şi de păcatele noastre, pomenirea morţii, smerenie adevărată, iubire nesfârşită faţă de Dumnezeu şi de oameni şi dragoste dumnezeiască din inimă.

12. Precum nu se poate să nu taie aerul dinafară gel ce umblă pe pământ, tot aşa e cu neputinţă să nu fie războită pururea inima omului către draci, sau să nu fie tulburată de ei într-ascuns, chiar" dacă săvârşeşte multă nevoinţă trupească.

13 Dacă vrei să nu fii numai la arătare monah bun, îngăduitor şi unit totdeauna cu Dumnezeu, ci să fii într-adevăr şi de fapt aşa, îngrijeşte cu toată puterea de virtutea atenţiei, care este paza şi observarea minţii, o dulceaţă desăvârşită a inimii, o linişte fără năluciri, o stare fericită a sufletului, lucru care nu se află în mulţi.

14. Căci aceasta se numeşte filosofia minţii. Urmăreşte-o întru multă trezvie şi râvnă fierbinte, împreună cu rugăciunea lui Iisus, cu smerenie, cu neîncetare, în tăcerea buzelor sensibile şi inteligibile, cu înfrânarea de la mâncări şi băuturi şi de la tot lucrul vinovat; urmăreşte-o pe calea cugetării, cu ştiinţă, cu chibzuială şi ea te învaţă, împreună cu Dumnezeu, cele ce nu le ştiai, iar cele ce mai înainte îţi erau cu neputinţă să le primeşti în minte, (ca unul ce umblai în întunericul patimilor şi al faptelor întunecate şi erai acoperit de uitare şi de vălmăşeala adâncului), ţi le va face cunoscute, ţi le va lumina şi ţi le va face înţelese.

15. Precum văile înmulţesc grâul, astfel înmulţeşte aceasta tot binele în inima ta. Mai bine zis, Domnul Iisus Hristos, fără de care nu putem face nimic, ţi le va da acestea. La început îţi va n aceasta scară, pe urmă carte de citit. înaintând apoi, ţi se va descoperi ca cetate a Ierusalimului ceresc şi vei vedea limpede cu mintea pe Hristos, împăratul puterilor lui Israel (împreună cu Părintele Său, Cel de o fiinţaşi cu Duhul Sfânt, Cel vrednic de închinare).45

16. Dracii ne duc pururea spre păcătuire prin nălucire şi minciună. De fapt, prin nălucirea iubirii de argint şl a câştigului l-au făcut pe ticălosul de Iuda să vândă pe Domnul şi Dumnezeul tuturor. Şi prin minciuna unei odihne trupeşti fără preţ, a cinstei, a câştigului şi a slavei, l-au dus la spânzurătoare şi i-au pricinuit moartea veşnică. Ticăloşii l-au răsplătit cu ceea ce era contrar nălucirii sau momelii lor.

17. Priveşte, cum prin nălucire, minciună şi făgăduieli goale, ne fac să cădem duşmanii mântuirii noastre. Dar însuşi Satana s-a rostogolit aşa ca un fulger din înălţimi, fiindcă i s-a nălucit că este la fel cu Dumnezeu. Şi iarăşi aşa 1-a despărţit pe Adam de Dumnezeu, dându-i nălucirea demnităţii dumnezeieşti. Şi la fel obişnuieşte să-i amăgească vrăjmaşul cel mincinos şi viclean pe toţi cei ce păcătuiesc.

18. Inima ni se acreşte de veninul gândurilor răutăţii, când uitarea ne desface pentru multă vreme de atenţia şi de rugăciunea lui Iisus, din pricina negrijii noastre. Dar iarăşi ne îndulcim de simţirea şi de dulceaţa unei bucurii fericite, când săvârşim cele spuse mai înainte, cu tărie, cu râvnă şi cu sârguinţă în atelierul minţii noastre. Căci atunci râvnim să umblăm în liniştea inimii, nu pentru altceva, ci pentru dulcea plăcere şi desfătare ce-o dă ea sufletului.

19. Ştiinţa ştiinţelor şi meşteşugul meşteşugurilor e meşteşugul gândurilor viclene. Deci este un mod desăvârşit şi un meşteşug minunat împotriva lor. El stă în a privi în Domnul nălucirea momelii şi a păzi cugetarea, precum păzim ochiul sensibil şi privim ager cu el la ceea ce vine, poate, să-1 lovească şi depărtăm, cât putem, orice gunoi din el.

20. Precum zăpada nu va naşte flacără, sau apa foc, sau spinul smochină, aşa nu se va libera inima nici unui om de gânduri, de cuvinte şi de fapte drăceşti, dacă n-a curăţit cele dinlăuntru, n-a unit trezvia cu rugăciunea lui Iisus, n-a ajuns la smerenie şi linişte sufletească şi nu s-a sârguit pe acest drum cu râvnă multă. Sufletul fără atenţie va fi în chip necesar sterp de tot gândul bun şi desăvârşit, ca un catâr neroditor. In el nu este înţelegerea prudenţei duhovniceşti. Căci numai dulcele şi bunul nume al lui Iisus aduce cu adevărat pace sufletului şi golire de gândurile pătimaşe.

21. Când sufletul e învoit cu trupul în cele rele, atunci zidesc amândouă cetate slavei deşarte, turn mândriei şi gândurilor necredincioase ce locuiesc în ele. Dar Domnul tulbură unirea lor şi o desface cu frica gheenei, silind sufletul stăpân să vorbească şi să cugete lucruri străine şi potrivnice sufletului. Din această frică se naşte şi învrăjbire, deoarece cugetul trupului este vrăjmaş lui Dumnezeu şi nu vrea să se supună legii lui Dumnezeu.

22. Faptele din fiecare zi trebuie să le cântărim şi să observăm în fiecare ceas şi seara să le facem cât putem de uşoare prin pocăinţă, dacă vrem să biruim cu Hristos asupra răutăţii. Şi trebuie să luăm seama dacă săvârşim toate faptele noastre sensibile şi văzute după Dumnezeu, înaintea lui Dumnezeu şi numai pentru Dumnezeu, ca să nu fim furaţi în chip neraţional de simţuri.

23 Dacă câştigăm în fiecare zi, cu Dumnezeu, din trezvia noastră, nu trebuie să umblăm printre oameni fără grijă, ca să nu ne păgubim prin multe întâlniri primejdioase, ci mai degrabă trebuie să dispreţuim cele deşarte, pentru frumuseţea şi câştigul dulce şi vrednic de iubit al virtuţii.

24. Suntem datori să mişcăm cele trei părţi ale sufletului în chip cuvenit şi potrivit cu firea, cum au fost create de Dumnezeu: Mânia, împotriva omului nostru din afară şi a şarpelui Satan. Mâniaţi-vă, zice, împotriva păcatului, adică mâniaţi-vă pe voi înşivă şi pe diavolul. "Mâniaţi-vă, ca să nu păcătuiţi împotriva lui Dumnezeu". Pofta trebuie să o mişcăm spre Dumnezeu şi virtute. Iar raţiunea să o punem în fruntea acestora amândouă cu înţelepciune şi cu ştiinţă, spre a porunci, a sfătui, a pedepsi şi a stăpâni cum stăpâneşte împăratul peste robi; şi atunci raţiunea din noi le cârmuieşte pe acestea după Dumnezeu. Iar dacă patimile se răscoală împotriva raţiunii şi vreau să o conducă, să punem raţiunea peste ele. Căci zice fratele Domnului: "Dacă nu greşeşte cineva în cuvânt, acela e bărbatul desăvârşit, puternic să înfrâneze şi întreg trupul" şi celelalte.46 Fiindcă, vorbind adevărat, toată nelegiuirea şi păcatul se săvârşesc prin acestea trei, precum toată virtutea şi dreptatea se susţin iarăşi prin acestea trei.

25 Mintea se întunecă şi rămâne neroditoare atunci când grăieşte cuvinte lumeşti, sau când, primindu-le în cuget, stă de vorbă cu ele, sau când trupul împreună cu mintea se ocupă în deşert cu niscai lucruri supuse, simţurilor, sau când monahul se dedă la deşertăciuni. Căci atunci îndată pierde căldura, străpungerea, îndrăznirea în Dumnezeu şi cunoştinţa. Căci cu cât suntem mai atenţi la minte, ne luminăm, şi cu cât suntem mai neatenţi, ne întunecăm.

26. Cel ce urmăreşte şi caută în fiecare zi pacea şi liniştea minţii, acela va dispreţui cu uşurinţă tot ce e supus simţurilor, ca să nu ostenească în deşert. Iar dacă îşi nesocoteşte conştiinţa sa, va dormi cu amar în moartea uitării, pe care dumnezeiescul David se roagă să nu o doarmă. Căci zice şi Apostolul: "Cel ce cunoaşte binele şi nu-1 face păcat are".

27. Mintea vine de la nepăsare iarăşi la rânduiala şi la trezvia sa, dacă va începe să fie iarăşi cu grijă şi dacă vom mişca puterea de activitate a minţii noastre cu râvnă fierbinte.

28. Nu va înainta asinul de la moară în afară de cercul în care a fost legat, nici mintea nu va înainta în virtutea ce o desăvârşeşte, dacă nu-şi va fi îndreptat cele dinăuntru ale sale. Căci fiind mereu oarbă cu ochii dinăuntru, nu poate să vadă virtutea şi pe Iisus strălucind în lumină.

29 Un cal sprinten şi falnic saltă cu desfătare când îşi primeşte călăreţul; iar mintea desfătându-se se va desfăta în lumina Domnului, intrând în dimineţi izbăvită de gânduri. Ea va porni de la puterea filosofiei sale active, ridicându-se pe ea însăşi spre o putere negrăită, care contemplă virtuţi şi lucruri tainice. Şi primind în inimă abis înalt de înţelesuri dumnezeieşti de la Cel nesfârşit, i se va arăta ei, cât e cu putinţă inimii, Dumnezeul Dumnezeilor. Iar mintea uimită slăveşte cu dragoste pe Dumnezeu, Cel care-I văzut şi vede şi pentru aceasta şi aceea mântuieşte pe cel ce-şi aţinteşte astfel privirea spre EL

30. Inima ajunsă la linişte prin cunoaştere (în chip gnostic) va vedea abis înalt; iar urechea liniştii va auzi de la Dumnezeu lucruri nespus de fericite.

31. Călătorul, care începe să facă o cale lungă, anevoie de umblat şi plină de necazuri, gândindu-se să nu se rătăcească la întoarcere, aşează nişte semne şi nişte ţăruşi în drumul său, ca să-i facă uşoară întoarcerea la ale sale. Iar bărbatul care călătoreşte cu trezvie îşi înseamnă cuvintele (auzite), gândindu-se şi el la acelaşi lucru.

32. Dar călătorului, întoarcerea de unde a plecat îi este pricină de bucurie, pe când celui ce umblă cu trezvie, întoarcerea înapoi îi este spre pierderea sufletului raţional şi semn de cădere de la faptele, cuvintele şi înţelesurile plăcute lui Dumnezeu; şi în vremea somnului sufletesc, aducător de moarte, va avea gândurile ca nişte ace care îl trezesc, aducându-i aminte de lunga toropeală şi de nepăsarea care i-a venit din negrijă.

33. Căzând noi în necazuri, în descurajări şi deznădăjduiri, trebuie să facem înăuntrul nostru ceea ce a făcut David: să ne vărsăm inima înaintea lui Dumnezeu şi rugăciunea şi necazul nostru să le vestim Domnului. Căci ne mărturisim lui Dumnezeu, care poate cârmui cu înţelepciune cele ale noastre, şi poate uşura necazul nostru, dacă ne e spre folos, şi ne poate izbăvi de întristarea pierzătoare şi stricăcioasă.

34. Mânia pornită spre oameni împotriva firii şi întristarea care nu e după Dumnezeu şi trândăvia strică de asemenea gândurile bune şi cunoscătoare. Pe acestea Domnul le împrăştie prin mărturisire, sădind înăuntru bucurie.

35. Iar gândurile împlântate şi fixate în inimă fără voia noastră, se şterg prin rugăciunea lui Iisus, făcută, cu trezvie din adâncurile de înţelegere ale inimii.

36. Ajungând la strâmtorarea multor gânduri neraţionale, vom afla uşurare şi bucurie, dacă ne vom învinui pe noi înşine cu adevărat şi fără patimă, sau dacă vom mărturisi toate Domnului, ca unui om. Prin acestea două vom afla cu siguranţă odihnă de orice.

37. Sfinţii Părinţi privesc pe legiuitorul Moise ca pe un chip al minţii. Căci el vede pe Dumnezeu în rug, i se umple faţa de slavă, e făcut Dumnezeu al lui Faraon de către Dumnezeul Dumnezeilor, bate Egiptul, scoate pe Israel şi dă legea, care luate figurat, după duh, sunt fapte şi drepturi de-ale minţii.

38. Iar Aaron, fratele legiuitorului este socotit chip al omului din afară. De aceea şi noi, mustrându-1 pe acesta cu mânie, ca Moise pe Aaron care a greşit, îi zicem: "Ce ţi-a greşit Israel, că te-ai grăbit să-i depărtezi pe ei de la Domnul Dumnezeul cel viu, Atotţiitorul?"

39 Domnul, când era să învie pe Lazăr din morţi, ne-a arătat împreună cu alte bunuri şi pe acela că trebuie să strunim prin ameninţări moliciunea şi petrecerea veselă a sufletului şi să îmbrăţişăm o vieţuire aspră, adică dosădirea de sine, ca sufletul să poată fi izbăvit de iubirea de sine, de slava deşartă şi de mândrie.

40. Precum fără corabie mare nu e cu putinţă a trece marea, aşa fără chemarea lui Iisus Hristos nu e cu putinţă a izgoni momeala gândului rău.

41. împotrivirea obişnuieşte să aducă la tăcere, iar chemarea (lui Iisus Hristos) să izgonească din inimă gândurile. Căci atunci când momeala ia chip în suflet prin nălucirea lucrului sensibil, de pildă când faţa celui ce ne-a supărat, sau nălucirea frumuseţii femeieşti, sau a aurului, sau a argintului, vin una câte una în cugetul nostru, îndată ni se dau pe faţă gândurile ţinerii de minte a răului, ale curviei şi ale iubirii de argint care pricinuiesc nălucirile inimii. Şi dacă mintea noastră e încercată şi disciplinată, având deprinderea de a observa şi de a vedea curat şi limpede nălucirile şi înşelăciunile amăgitoare ale celor răi, stinge cu uşurinţă, prin împotrivire şi prin rugăciunea lui Iisus Hristos, săgeţile aprinse ale diavolului îndată ce s-au arătat, neîngăduind fanteziei pătimaşe să se mişte deodată cu momeala şi să modeleze cu patimă gândurile noastre după forma, ce ni s-a arătat, sau să stea de vorbă cu ea în chip prietenos, sau să gândească, mult la ea, sau să-şi dea învoire" cu ea. Căci din acestea urmează neapărat, ca nopţile zilelor, faptele rele.

42. Dacă însă mintea noastră este neîncercată în iscusinţa trezviei, îndată se amestecă în chip pătimaş cu chipul ce i s-a nălucit, oricare ar fi, şi stă de vorbă cu el, primind întrebări necuvenite şi dând răspunsuri. Şi atunci gândurile noastre se amestecă cu nălucirea drăcească, aceasta crescând şi sporind şi mai mult; ca să pară minţii, care a primit-o şi pe care a prădat-o, vrednică de iubit, frumoasă şi plăcută. Mintea păţeşte atunci acelaşi lucru care s-ar întâmpla, de pildă, dacă s-ar arăta un câine undeva într-o livadă, unde se nimeresc şi nişte miei, care, fiind fără răutate, aleargă la câinele ce li se arată ca la maica lor, necâştigând din apropierea câinelui altceva, decât că se umplu de necurăţia şi de putoarea aceluia. în acelaşi chip şi gândurile noastre aleargă prosteşte spre toate nălucirile drăceşti din minte şi amestecându-se, precum am spus, cu acelea, pot fi văzute voind împreună să dărâme Troia, ca Agamemnon cu Menelaos. Căci aşa se sfătuiesc şi ele ce trebuie să facă spre a trece în faptă, prin trup, frumoasa şi dulcea nălucire ce li s-a arătat în chip amăgitor prin înrâurirea drăcească. Aşa se înfăptuiesc înăuntru căderile sufletului. Pe urmă cele dinăuntru ale inimii se prelungesc şi în afară în chip necesar.

43. Mintea e un lucru uşor şi fără răutate, care lesne se ia după năluciri şi anevoie se reţine de la nălucirile nelegiuite, dacă nu are gândul stăpânitor peste patimi, care să o împiedice necontenit şi să o ţină în frâu.

44. Contemplaţia şi cunoştinţa sunt călăuze ale vieţii curate şi pricinuitoare ale acesteia, pentru faptul că cugetarea fiind înălţată de ele ajunge la dispreţuirea plăcerilor şi a altor lucruri sensibile şi dulci ale vieţii, socotindu-le fără preţ.

45. Iar viaţa atentă în Iisus Hristos este, la rândul ei, maică a contemplaţiei şi a cunoştinţei şi născătoare a treptelor dumnezeieşti şi a înţelegerilor prea înţelepte, dacă s-a însoţit cu smerenia, cum zice dumnezeiescul Prooroc Isaia: "Cei ce aşteaptă pe Domnul vor muta

tăria, vor primi aripi şi vor fi făcuţi să zboare, prin Domnul"

46. Greu şi neplăcut lucru pare oamenilor a se linişti sufleteşte de orice gând. Şi într-adevăr e anevoios şi ostenitor. Nu e greu numai pentru cei neînvăţaţi cu războiul să-şi închidă şi să-şi îngrădească partea netrupească, ci şi pentru cei ce au dobândit iscusinţa luptei nemateriale dinăuntru. Dar cel ce L-a sălăşluit în pieptul său pe Domnul Iisus prin rugăciune neîncetată nu va osteni urmându-I Lui, după cuvântul Proorocului. Şi unul ca acesta nu va dori zi petrecută omeneşte, pentru frumuseţea, desfătarea şi dulceaţa lui Iisus; iar pe duşmanii săi, necredincioşii draci, care umblă împrejur, nu se va teme, grăindu-le din poarta inimii şi, prin Iisus, izgonindu-i din spate.

47. Când sufletul va fi zburat prin moarte în văzduh, având în porţile cerului pe Hristos cu sine şi pentru sine, nu se va teme nici acolo de vrăjmaşii săi, ci va grăi către ei din porţi cu îndrăznire, ca şi acum. Numai să nu slăbească până la ieşirea lui să strige către Domnul Iisus Hristos, Fiul lui Dumnezeu, ziua şi noaptea. Şi El va face izbăvirea lui degrabă, după făgăduinţa Sa nemincinoasă, pe care a spus-o despre judecătorul nedreptăţii: "Zic vouă că va face izbăvirea lor degrabă"50 şi în viaţa de acum şi după ieşirea sufletului din trup.

48. Plutind pe marea mintală (inteligibilă), încrede-te în Iisus. Căci El îţi zice tainic înăuntrul inimii tale: "Nu te teme, fiul meu Iacob, puţinule la număr Israele; nu te teme vierme Israele, Eu te apăr şi te sprijinesc". Deci dacă Dumnezeu e cu noi, care e răul care să poată ceva împotriva noastră? Cu noi este Cel ce a fericit pe cei curaţi cu inima şi a rânduit că Iisus cel dulce şi singurul curat vrea să intre dumnezeieşte şi să locuiască în inimile curate. De aceea să nu încetăm, după dumnezeiescul Pavel, a ne deprinde mintea spre evlavie. Căci cu dreptate s-a spus că evlavia este aceea care smulge din, rădăcină seminţele celui rău. Fiindcă evlavia e calea raţiunii, sau calea judecăţii, sau calea gândului.51

49. "Întru mulţimea păcii se va desfăta",52 după David, cel ce nu primeşte faţă de om, judecând nedreptate în inima sa, adică primind chipuri de ale duhurilor rele şi prin chipuri cugetând păcatul; sau judecând rău în pământul inimii sale şi prin aceasta predând păcatului pe cele drepte. Căci marii şi cunoscătorii Părinţi au numit într-unele scrieri de ale lor şi pe draci oameni, pentru facultatea lor raţională, cum este locul din Evanghelie, unde zice Domnul: "Un om rău a făcut aceasta"53 şi a amestecat în grâu neghină. Iar răul de la aceştia ne vine pentru că nu ne împotrivim repede; de aceea suntem biruiţi de gândurile rele.

50. După ce am început să vieţuim cu atenţie la minte, dacă împreunăm smerenia cu trezvia şi însoţim rugăciunea cu împotrivirea, vom merge bine pe drumul cugetării, înfrumuseţînd, măturând, împodobind şi curăţind casa inimii noastre de răutate, călăuziţi de numele cel sfânt şi închinat al lui Iisus Hristos, ca de un sfeşnic de lumină. Dacă ne vom încrede însă numai în trezvia sau atenţia noastră, repede vom cădea răsturnându-ne, fiind împinşi de vrăjmaşi, şi ne vor răpune viclenii şi înşelătorii; şi tot mai mult ne vom prinde în mrejele gândurilor rele, ba chiar vom fi sfâşiaţi cu uşurinţă de către ei, neavând ca suliţă puternică numele lui Iisus Hristos. Căci numai cuţitul acesta preacinstit, învârtit foarte des în inima ce nu se îngrijeşte decât de una, ştie să strângă şi să taie gândurile venite de la aceia, să le ardă şi să le îngroape, ca focul paiele.54

51. Lucrul trezviei necontenite, sau folosul şi marele câştig pe care-1 aduce ea sufletului, este să vadă îndată nălucirile gândurilor care au luat chip în minte; iar al împotrivirii este să respingă şi să dea pe faţă gândul care încearcă să intre în văzduhul minţii noastre prin nălucirea (închipuirea) vreunui lucru supus simţurilor. Dar ceea ce stinge şi împrăştie îndată orice intenţie a vrăjmaşilor, orice gând, orice nălucire, orice formă şi orice statuie rea, este chemarea Domnului. Căci de fapt şi noi înşine vedem în minte înfrângerea lor prin Iisus, marele nostru Dumnezeu, şi izbăvirea noastră, a smeriţilor, a neînsemnaţilor şi a netrebnicilor.

52. Cei mai mulţi nu ştim că toate gândurile nu sunt nimic altceva decât numai năluciri de ale lucrurilor sensibile şi lumeşti. Iar dacă stăruim mult timp în rugăciune, cu trezvie, rugăciunea goleşte cugetarea de toată nălucirea materială a gândurilor rele. Iar pe de altă parte îi face cunoscute gândurile vrăjmaşilor şi marele câştig al rugăciunii şi al trezviei. "Şi cu ochii tăi vei privi şi răsplătirea păcătoşilor spirituali vei vedea"55 şi tu însuţi cu mintea, şi vei înţelege, zice David, dumnezeiescul cântăreţ.

53 Să ne aducem aminte, dacă se poate, necontenit, de moarte. Prin această aducere aminte se naşte în noi lepădarea grijilor şi a tuturor deşertăciunilor, paza minţii şi rugăciunea neîncetată, neîmpătimirea trupului, scârba de păcat şi, dacă trebuie să spunem adevărul, aproape toată virtutea izvorăşte din aceasta. De aceea, dacă se poate, să ne folosim de acest lucru, ca de răsuflarea proprie.

54. Inima golită desăvârşit de închipuiri va naşte înţelesuri dumnezeieşti şi tainice, care saltă în mijlocul ei, cum saltă peştii şi se dau peste cap delfinii în marea liniştită. Şi precum marea e mişcată de adierea subţire, aşa adâncul inimii de Duhul Sfânt. "Iar fiindcă sunteţi fii, zice, a trimis Dumnezeu pe Duhul Fiului Său în inimile voastre, care strigă: Avva, Părinte!"56

55. Orice monah va avea frică şi va sta departe de lucrul duhovnicesc, înainte de a se îndeletnici cu trezvia minţii, fie pentru că nu cunoaşte frumuseţea ei, fie pentru că, cunoscând-o, nu o poate urmări, din pricina tenii. Dar frica se va risipi fără doar şi poate, când va începe lucrarea de păzire a minţii, care este şi se numeşte filosofia activă a minţii.57 Căci atunci va fi ca unul care a aflat calea care a zis: "Eu sunt calea, învierea şi viaţa".58

56. Şi iarăşi va fi înfricat văzând mulţime de gânduri şi mulţime de prunci babiloneşti. Dar şi această frică o risipeşte Hristos, dacă ne bazăm necontenit pe El, ca pe fundamentul cugetării; iar pruncii babiloneşti îi aruncăm la pământ, izbindu-i de această Piatră,59 împlinindu-ne, potrivit cuvântului, pofta noastră cu privire la ei: "Cel ce păzeşte, zice, porunca, nu va cunoaşte cuvânt rău".60 "Căci fără de mine, zice, nu puteţi face nimic".61

57. Monah cu adevărat este acela care a dobândit trezvie; iar trezvie adevărată a dobândit cel ce este monah în inimă.

58. Viaţa oamenilor se desfăşoară în repetare de ani, de luni, de săptămâni, de zile, de nopţi, de ceasuri şi de minute. în aceasta trebuie, aşadar, să ne desfăşurăm şi noi lucrările virtuoase, adică trezvia, rugăciunea şi dulceaţa inimii, în liniştea osârduitoare până la ieşirea noastră.

59. Va veni peste noi ceasul înfricoşat al morţii; va veni şi a-1 ocoli nu este cu putinţă. Fie ca Stăpânul lumii şi al văzduhului, venind atunci, să găsească fărădelegile noastre puţine şi neînsemnate, ca să nu ne vădească, adeverindu-ne, şi să plângem fără folos. "Căci sluga aceea, zice, care a cunoscut voia Stăpânului său şi n-a lucrat după voia lui ca o slugă, se va bate mult".62

60. "Vai celor ce şi-au pierdut inima", zice; ce se vor face când îi va cerceta Domnul? De aceea trebuie să ne sârguim, fraţilor.

6l. Gândurilor simple şi fără patimă le urmează cele pătimaşe, precum am aflat într-o îndelungată experienţă şi observare. Precum şarpele urmează porumbelului ce intră în cuibul lui,63 socotesc că cele dintâi deschid intrarea celor de al doilea, şi cele nepătimaşe celor pătimaşe.

62. Cu adevărat omul trebuie să se taie, prin hotărâre liberă, în două; şi trebuie să se rupă cu cea mai înţeleaptă înţelegere, precum am spus! Se cuvine cu adevărat să se facă el însuşi duşman neîmpăcat al său. Deci trebuie să avem faţă de noi înşine dispoziţia ce o are cineva faţă de un om care 1-a necăjit şi nedreptăţit cumplit, ba chiar mai mult decât atâta, dacă vrem să împlinim marea şi cea dintâi poruncă, adică să dobândim vieţuirea lui Hristos, fericita smerenie, felul vieţii din trup a lui Dumnezeu. De aceea zice Apostolul: "Cine mă va izbăvi de trupul morţii acesteia?"64 Căci nu se supune legii lui Dumnezeu. Arătând apoi că a supune trupul voii lui Dumnezeu face parte din cele ce stau în puterea noastră, a zis: "Căci dacă ne-am judeca pe noi înşine, n-am fi judecaţi; dar judecându-ne Domnul, ne pedepseşte".65

63. începutul rodirii este floarea, iar începutul observării minţii înfrânarea în mâncări şi băuturi, lepădarea şi respingerea oricărui fel de gânduri şi liniştea inimii.

64. Celor ce suntem întăriţi în Hristos şi am început să umblăm în trezvie fără greş, întâi ea ni se arată în minte ca un sfeşnic, ţinut oarecum de mâna minţii noastre şi călăuzindu-ne pe cărările cugetării; pe urmă, ca o lună atotluminoasă, rotindu-se pe cerul inimii; mai apoi ni se arată ca soare Iisus însuşi împrăştiind raze de dreptate, adică arătându-se pe Sine şi pe ale Sale ca nişte lumini atotstrălucitoare ale vederilor.

65 Iar acestea le descoperă tainic minţii ce urmează poruncii Lui, care zice: "Tăiaţi împrejur învârtoşarea inimii voastre" . Precum s-a spus, trezvia sârguincioasă învaţă pe om înţelesuri fericite. Căci Dumnezeu nu caută la faţă. De aceea zice Domnul: Ascultaţi-mă şi înţelegeţi "că celui ce are i se va da şi-i va prisosi, iar celui ce nu are, şi ceea ce i se pare că are se va lua de la dânsul".67 "Iar celor ce iubesc pe Dumnezeu, toate li se lucrează spre bine". Deci cu mult mai mult i se vor lucra lui virtuţile.

66. Nu va umbla corabia multe mile fără apă; şi nu va înainta deloc paza minţii fără trezvie împreunată cu smerenie şi cu rugăciunea lui Iisus Hristos:

67. Temelia casei sunt pietrele. Iar această virtute are şi ca temelie şi ca acoperiş închinatul şi sfântul nume al Domnului nostru Iisus Hristos. Uşor va naufragia un cârmaci smintit în vreme de furtună, dacă a izgonit corăbierii, a aruncat lopeţile şi pânzele în mare, iar el doarme. Dar mai uşor va fi scufundat de către draci sufletul, care nu s-a îngrijit de trezvie şi n-a chemat numele lui Iisus la începutul momelelor (atacurilor).

68. Spunem prin scris ceea ce ştim, şi mărturisim, celor ce vreau să asculte, ceea ce am văzut străbătând calea, dacă vreţi să primiţi cele spuse. Căci însuşi El a spus: "De nu va rămâne cineva întru mine, se va scoate afară ca viţa şi o vor aduna şi o vor arunca în foc şi va arde"; "iar cel ce rămâne întru mine şi eu întru el multă roadă va aduce".69 Căci precum nu e cu putinţă soarelui să lumineze fără lumină, aşa nu e cu putinţă să se curăţească inima de întinăciunea gândurilor de pierzare, fără rugăciunea numelui lui Iisus. Iar dacă e adevărat aceasta, precum văd, să ne folosim de ea, ca de răsuflarea noastră. Căci ea este lumină, iar acelea întuneric; şi acela este Dumnezeu şi Stăpânul, iar acelea slugile dracilor.

69. Paza minţii poate fi numită în chip cuvenit şi pe dreptate născătoare de lumină, născătoare de fulger, aruncătoare de lumină şi purtătoare de foc Căci întrece, grăind adevărul, nenumărate şi multe virtuţi trupeşti. De aceea această virtute trebuie numită cu numele cinstite de mai înainte, pentru luminile strălucitoare ce se nasc durea. Aceia dintre păcătoşi, netrebnici,întinaţi, neştiutori, neînţelegători şi nedrepţi, care se îndrăgostesc de ea, pot să se facă prin Iisus Hristos, drepţi, de treabă, curaţi, sfinţi şi înţelegători. Ba nu numai atâta, ci pot şi contempla şi teologhisi cele tainice. Iar făcându-se contemplativi (văzători), înoată în această lumină preacurată şi nesfârşită, se pătrund de ea cu pătrunderi negrăite şi locuiesc şi petrec împreună cu ea, fiindcă au "gustat şi au văzut că bun e Domnul". În aceşti întâi vestitori se împlineşte cuvântul dumnezeiescului David: "Iară drepţii se vor mărturisi numelui Tău şi vor locui drepţii cu faţa Ta".70Căci cu adevărat aceştia cheamă sincer numele lui Dumnezeu; şi se mărturisesc Lui, fiindcă le şi place să stea de vorbă cu El, iubindu-L pururea.

70. Vai celui dinlăuntru de la cele din afară. Căci mult va fi supărat omul dinlăuntru de la cele din afară. Şi supărat, acesta se va folosi de bici împotriva simţurilor din afară. Cel ce a săvârşit cele cu lucrul a cunoscut mai înainte cele din contemplaţie.

71. Dacă omul dinlăuntru petrece în trezvie, cum zic Părinţii, este în stare să păzească şi pe cel din afară. Dar noi şi dracii făcători ai răutăţii săvârşim în comun amândouă felurile de păcate. Aceia dau chip păcatului în gânduri numai, sau în zugrăviri de năluciri în minte, precum voiesc. Iar noi îl săvârşim şi prin gânduri înăuntru şi prin fapte în afară. Dracii, fiind lipsiţi de grosimea trupurilor, îşi pricinuiesc şi lor şi nouă muncile numai prin gânduri, prin viclenie şj prin înşelăciune. Dacă n-ar fi lipsiţi, blestemaţii, de grosimea trupului, n-ar întârzia să păcătuiască şi prin fapte, păstrându-şi de-a pururi voia liberă gata de a necinsti pe Dumnezeu.

72. Rugăciunea de un singur cuvânt (sau gând)71 omoară şi preface în cenuşă amăgirile lor. Căci Iisus, Dumnezeul şi Fiul lui Dumnezeu, chemat de noi necontenit şi fără lenevie nu le îngăduie acestora să-şi arate minţii în oglinda cugetării, nici începutul intrării, pe care unii o numesc momeală, nici vreun chip oarecare şi nici să grăiască niscai cuvinte în inimă. Iar nepătrunzând vreun chip drăcesc în inimă, ea va fi goală, precum am spus, şi de gânduri. Căci dracii au obiceiul să vorbească cu sufletul şi să-1 înveţe păcatul prin gânduri, ascunzându-se de el.

73. Aşadar prin rugăciunea neîncetată se curăţă văzduhul cugetării de norii întunecoşi şi de vânturile duhurilor răutăţii. Iar curăţindu-se văzduhul inimii, este cu neputinţă, zice, să nu strălucească în ea lumina dumnezeiască a lui Iisus dacă nu ne vom umfla de slavă deşartă, de fumul mândriei şi de patima de a ne face arătaţi. Prin acestea însă ne vom face prea uşuratici pentru cele necuprinse şi ne vom găsi fără ajutor de la Iisus, deoarece Hristos, care ne-a arătat smerenia, urăşte acestea.

74. Să ne ţinem dar de rugăciune şi de smerenie, de acestea două, care împreună cu trezvia ne înarmează împotriva dracilor, ca o sabie de foc. Căci cei ce vieţuim aşa putem să prăznuim în fiecare zi şi în fiecare ceas, din inimă, în chip tainic o sărbătoare a bucuriei.

75 Cele opt gânduri mai generale ale răutăţii, în care se cuprinde tot gândul şi din care se nasc toate (ca din Hera şi Zeus toţi dracii blestemaţi, cinstiţi ca zei de greci, după miturile lor), se suie toate în poarta inimii şi, aflând mintea nepăzită, intră unul câte unul la vremea sa. Apoi oricare dintre cele opt gânduri, suindu-se şi intrând în inimă, aduce cu sine un roi de alte gânduri neruşinate. Şi aşa, întunecând mintea, aţâţă trupul, îndemnîndu-1 la săvârşirea de fapte ruşinoase.

76. Deci cel ce păzeşte capul şarpelui şi prin mânioasă împotrivire se foloseşte de cuvinte curajoase, lovindu-1 cu pumnul în faţă, a alungat vrăjmaşul de la sine. Căci zdrobind capul, a pus pe fugă multe gânduri rele şi fapte şi mai rele. Şi astfel cugetarea rămâne netulburată, Dumnezeu primind privegherea ei asupra gândurilor şi dăruindu-i, în schimb, să ştie cum trebuie să biruiască pe cei ce o războiesc şi cum trebuie inima să se cureţe pe încetul de gândurile care spurcă pe omul dinăuntru. Căci zice Domnul Iisus: "Din inimă ies gândurile rele, curvie, preacurvie... şi acelea sunt care spurcă pe om".

77. Deci aşa poate sufletul să stea, întru Domnul, în cuviinţa, în frumuseţea şi în dreptatea sa, cum a fost zidit de la început de Dumnezeu bun foarte şi curat, precum zice marele slujitor al lui Dumnezeu, Antonie: "Sufletul având minte după fire, se susţine în virtute". Sau iarăşi zice: "Dreptatea sufletului stă în a păstra mintea după fire, precum a fost zidită". Iar peste puţin zice iarăşi: "Să ne curăţim cugetarea, căci eu aed că dacă sufletul s-a curăţit din toate părţile şi rămâne în starea firească, poate, ajungând străvăzător, să vadă mai mult şi mai departe decât dracii, având în el pe Domnul, care-i descoperă". Acestea le spune vestitul Antonie, cum zice marele Atanasie în "Viaţa" lui.

78. Orice gând este o nălucire a unui lucru sensibil, apărută în minte. Căci Asirianul fiind minte, nu poate să ne amăgească altfel, decât folosindu-se de lucrurile cunoscute de noi prin simţuri şi obişnuite nouă.

79.Precum nu ne este cu putinţă să urmărim păsările ce zboară în aer, fiind noi oameni, sau să zburăm ca ele, firea noastră neavând această însuşire, la fel nu e cu putinţă să biruim gândurile drăceşti ce ni se întâmplă să vină, fără rugăciune trează şi deasă, sau să străbatem cu ochiul minţii ţintă spre Dumnezeu; iar dacă nu, vezi pământul.

80. Drept aceea, dacă vrei cu adevărat să acoperi cu ruşine gândurile şi să te linişteşti cu dulceaţă şi să păstrezi cu uşurinţă trezvia din inimă, să se lipească rugăciunea lui Iisus de răsuflarea ta şi vei vedea cum se împlineşte aceasta în puţine zile.

81. Precum nu e cu putinţă să se scrie slove în aer, căci acestea trebuie să se scrie pe vreun lucru, ca să se păstreze multă vreme, la fel trebuie să lipim rugăciunea lui Iisus Hristos de trezvia ostenitoare, ca virtutea prea frumoasă a trezviei să rămână statornic împreună cu El şi prin El să ni se păstreze nerăpită în veac.

82. "Întoarce, zice, spre Domnul lucrurile tale şi vei afla har". Drept aceea să nu se zică şi despre noi de Proorocul: "Aproape eşti, Doamne, de gura lor, dar departe de rănunchii lor".73 Nimeni altul nu va aduce inimii în chip statornic pace dinspre partea patimilor, decât numai Iisus Hristos, Cel ce a unit pe cele ce se aflau la mare depărtare una de alta.

83 Sufletul e întunecat deopotrivă de acestea două: de vorbirile gândurilor în cugetare şi de întâlnirile şi vorbele deşarte de afară. Cei ce vreau să fie feriţi de păgubirea minţii trebuie să se întristeze atât de gândurile cât şi de oamenii cărora le place să vorbească degeaba, pentru o pricină foarte binecuvântată: ca nu cumva, întunecându-se mintea, să i se moleşească trezvia. Căci întunecându-ne din pricina uitării, ne pierdem mintea.

84. Cel ce-şi păzeşte curăţia inimii cu toată sârguinţa, va avea de învăţător pe legiuitorul ei Hristos, care-i şopteşte tainic voia Sa. "Auzi-voi ce va grăi în Domnul Dumnezeu"4 zice David arătând acest lucru. Iar arătând cercetarea ce şi-o face mintea sie-şi pentru războiul cel mintal (inteligibil) şi sprijinirea ajutătoare a lui Dumnezeu, spune: "Va zice omul: fi-va oare roadă dreptului?"75 Apoi arătând efectul ce rezultă din amândouă, printr-o întâlnire între ele, zice: "Aşadar este Dumnezeu, care-i judecă pe ei pe pământ",76 adică pe dracii vicleni în pământul inimii noastre. Şi-n altă parte zice: "Apropia-se-va omul şi inima adâncă, şi se va înălţa Dumnezeu; şi atunci rănile de la ei li se vor părea ca nişte săgeţi de prunci".77 ,.

85 Să ne călăuzim inima pururea, povăţuiţi de înţelepciune, după sfinţitul cântăreţ, respirând necontenit însăşi puterea lui Dumnezeu Tatăl şi înţelepciunea lui Dumnezeu, Hristos Iisus. Iar dacă moleşindu-ne de vreo împrejurare oarecare, vom slăbi lucrarea minţii, în dimineaţa următoare să strângem iarăşi bine mijlocul minţii şi să ne apucăm cu putere de lucru, ştiind că nu vom avea apărare, noi care cunoaştem binele, de nu-1 vom face.

86. Precum mâncările aducătoare de boală, îndată ce au fost primite în trup supără, iar cel ce le-a mâncat, simţind îndată vătămarea caută să le verse mai repede. prin vreun leac şi aşa rămâne nevătămat, la fel şi mintea, când a primit să înghită gândurile şi simte amărăciunea lor, le varsă cu uşurinţă prin rugăciunea lui Iisus, strigată din adâncurile inimii, şi le leapădă cu desăvârşire, precum a învăţat şi cercetat cu ştiinţă acest lucru cei ce se îndeletnicesc cu trezvia.

87. Uneşte cu răsuflarea nării trezvia şi numele lui Iisus, sau gândul neuitat la moarte şi smerenia. Căci amândouă sunt de mare folos.

88. Zis-a Domnul: "Învăţaţi de la mine, că sunt blând şi smerit cu inima şi veţi afla odihnă sufletelor voastre"

89 Zis-a Domnul: "Cel ce se va smeri pe sine ca acest prunc se va înălţa, iar cel ce se înalţă pe sine se va smeri".79 "învăţaţi de la mine", zice; vezi că smerenia este învăţătură? Căci porunca Lui este viaţa veşnică, iar aceasta e smerenia. Aşadar, cel ce nu este smerit a căzut din viaţă şi în partea cea dimpotrivă se va afla.

90. Dacă toată virtutea se săvârşeşte prin suflet şi trup, iar pe de altă parte şi sufletul şi trupul sunt făpturi ale lui Dumnezeu, prin care, cum am zis, se împlineşte virtutea, cum nu aiurăm în chipul cel mai cumplit, fălindu-ne cu podoabele străine ale sufletului şi ale trupului, umblând adică după slava deşartă şi sprijinindu-ne de mândrie, ca un toiag de trestie? Şi cum nu ridicăm astfel împotriva capului nostru, pentru nelegiuirea şi nebunia noastră, ca tot ce poate fi mai înfricoşat, pe Dumnezeu, care ne întrece cu măreţia sa nemărginită? Căci "Domnul celor mândri le stă împotrivă".80 In loc de urma Domnului întru smerenie, ne împrietenim cu dracul trufaş, vrăjmaşul Domnului, din pricina, cugetului mândru şi iubitor de slavă deşartă. Din pricina aceasta spune Apostolul: "Căci ce ai, ce n-ai luat; oaie te-ai făcut tu pe tine însuţi? Iar dacă ai luat de la Dumnezeu trupul şi sufletul, din care, în care şi prin care se înfăptuieşte toată virtutea, "ce te lauzi ca şi când n-ai fi luat?" Căci Domnul este cel ce ţi le dăruieşte ţie acestea.

91. Peste tot curăţia inimii, prin care se află în noi smerenia şi tot binele ce coboară de sus, nu stă în altceva decât în a nu îngădui gândurilor ce se apropie să intre în suflet.

92. Paza minţii cu Dumnezeu, care stăruie în suflet numai prin Dumnezeu, dă înţelepciune minţii în luptele cele după Dumnezeu. Căci nu puţină destoinicie îi dă ea celui ce se împărtăşeşte de ea, spre chivernisirea faptelor şi cuvintelor, sale cu judecată bine primită la Domnul.

93 Semnele preotului în Vechiul Testament erau preînchipuiri ale inimii curate, ca şi noi să avem grijă de veşmântul inimii, ca nu cumva să se înnegrească din pricina păcatului, ci să-1 curăţim cu lacrimi, cu pocăinţă şi cu rugăciune. Căci mintea este un lucru uşor şi anevoie de oprit de la amintiri nelegiuite; un lucru care se ia uşor după nălucirile rele şi bune ale cugetării.

94. Cu adevărat fericit este cel ce s-a lipit în cugetare de rugăciunea lui Iisus şi-L strigă pe El neîncetat în inimă, cum s-a unit aerul cu trupurile noastre, sau flacăra cu ceara. Venind soarele pe deasupra pământului face ziuă; iar numele sfânt şi prea cinstit al Domnului Iisus luminând în cugetare neîncetat naşte nenumărate înţelesuri, asemenea soarelui.

95 După ce se împrăştie norii, văzduhul se arată curat. Iar după ce au fost împrăştiate nălucirile patimilor, de către soarele dreptăţii Iisus Hristos, obişnuiesc să se nască în inimă înţelesuri luminoase şi stelare din tot văzduhul ei luminat de Iisus Hristos. Căci zice Ecleziastul: "Cei ce nădăjduiesc în Domnul vor înţelege adevărul şi cei credincioşi în dragoste, vor petrece cu Dânsul".81

A zis careva dintre Sfinţi: ''Dacă ţii minte răul, ţine minte şi răul de la draci; şi dacă duşmăneşti, duşmăneşte trupul de-a pururi. Trupul e prieten viclean, şi dacă e slujit te războieşte şi mai mult. Şi iarăşi: "Câştigă duşmănie împotriva trupului şi luptă împotriva pântece-lui".82

96. în cuvintele de până aci ale sutei întâi şi a doua am înfăţişat ostenelile sfinţitei linişti a minţii. Ele nu cuprind numai fructele cugetării noastre, ci şi cele ce le-am învăţat din cuvintele înţelepţilor de Dumnezeu Părinţi despre curăţia minţii. Iar acum după ce am spus aceste puţine lucruri, pentru a arăta câştigul ce vine din păzirea minţii, vom înceta a grăi.

97. Vino aşadar şi-mi urmează spre unirea cu fericita păzire a minţii, oricine ai fi tu cel ce doreşti în duh să vezi zile bune, şi te voi învăţa în Domnul lucrarea văzută şi vieţuirea Puterilor inteligibile.

98. Căci nu se vor sătura îngerii să laude pe Făcătorul, nici mintea curată să se ia la întrecere cu ei. Şi precum fiinţele netrupeşti nu se îngrijesc de hrană, aşa nici fiinţele netrupeşti în trup nu se îngrijesc de ea, dacă vor intra în cerul liniştii minţii.

99. Precum Puterile de sus nu se îngrijesc de bani sau de avuţii, aşa nici cei ce şi-au curăţit vederea sufletului şi au ajuns la deprinderea virtuţii nu vor fi îngrijaţi de asuprirea de la duhurile rele. Şi precum acelora le este vădită bogăţia înaintării în Dumnezeu, la fel şi acestora le este vădită dragostea către Dumnezeu şi iubire, aţintirea şi suirea spre Dumnezeu. Iar întinzându-se şi mai mult în suirea lor cu dragoste şi nesaţ, din pricină că au gustat din dorul dumnezeiesc şi extatic, ei nu se vor opri până nu vor-ajunge pe Serafim, şi nu vor pregeta în trezvia minţii şi în urcuşul iubitor până nu se vor face îngeri, în Hristos Iisus Domnul nostru.

100. Nu este venin mai tare ca veninul aspidei şi al vasiliscului, şi nu este păcat mai mare ca păcatul iubirii trupeşti de sine. Iar ca pui zburători ai iubirii trupeşti de sine, ai pe aceştia: laudele în inimă, încântarea de sine, lăcomia pântecelui, curvia, slavă deşartă, pizma şi coroana tuturor: mândria, care ştie să cucerească nu numai pe oameni, ci şi pe îngerii din ceruri şi să-i îmbrace în întuneric în loc de lumină.

Acestea ţi le-a scris, Teodule, cel ce poartă numele isihiei, deşi e dezminţit de fapte. Dar poate nu sunt ale noastre ci cât ni le-a dat Dumnezeu, Cel lăudat şi slăvit în Tatăl, în Fiul şi în Duhul Sfânt, de toată firea raţională, de îngeri, de oameni şi de toată zidirea, pe care a făcut-o Treimea cea negrăită, Dumnezeu cel unul, de a cărui împărăţie strălucită să avem şi noi parte prin rugăciunile Preacuratei Născătoare de Dumnezeu şi ale Cuvioşilor noştri. Cărui Dumnezeu necuprins i se cuvine slava veşnică, Amin.

Isihie Sinaitul  Catre Teodul (n.r. Triplura) 

Scurt cuvânt de folos sufletului si mântuitor despre trezvie si virtute

Asa numitele cuvinte despre împotrivire si rugaciune

Suta întâia

1. Trezvia este o metoda duhovniceasca durabila, urmarita cu râvna, care, cu ajutorul lui Dumnezeu, izbaveste pe om cu totul de gânduri si cuvinte patimase si de fapte rele; urmarita astfel, ea îi daruieste apoi cunostinta sigura a lui Dumnezeu cel necuprins, atât cât e cu putinta, si dezlegarea tainelor dumnezeiesti si ascunse. Ea împlineste toata porunca lui Dumnezeu din Vechiul si Noul Testament si aduce tot binele veacului ceva sa vie. Ea e propriu zis curatia inimii, care, din pricina maretiei si a frumusetii ei, sau mai bine zis din neatentia si negrija noastra, e azi atât de rara printre monahi. Pe aceasta o fericeste Hristos, zicînd: "Fericiti cei curati cu inima caci aceia vor vedea pe Dumnezeu". Asa fiind, ea se cumpara foarte scump. Trezvia dainuind mult în om, se face calauza a vietii drepte si placute lui Dumnezeu. Iar urcusul în aceasta ne deprinde cu contemplatia si cu felul cum trebuie sa punem în miscare, în chip cuvenit, cele trei parti ale sufletului si sa ne pazim fara greseala simturile. Ea sporeste în fiecare zi cele patru virtuti generale, în cel ce se împartaseste de ea.

2. Marele legiuitor Moise, mai bine zis Duhul Sfânt, aratând lipsa de cusur, curatenia, largimea cuprinzatoare si puterea înaltatoare a acestei virtuti, si învatându-ne cum trebuie sa o începem si sa o deprindem, zice: "Ia aminte la tine, sa nu fie vreun cuvânt ascuns în inima ta". Cuvânt ascuns numeste aratarea, ca simplu gând, a vreunui lucru rau, urât de Dumnezeu.2 Pe aceasta Parintii o numesc momeala (atac) aruncata în inima de diavolul. Îndata CE aceasta SE arata mintii, îi urmeaza gândurile noastre, care intra în vorba cu ea în chip patimas.

3. Trezvia e calea a toata virtutea si porunca lui Dumnezeu. Ea e numita si linistea inimii (isihia). Iar desavârsita pîna la golirea de orice nalucire, e tot ea si paza a mintii.

4. Cel ce s-a nascut orb nu vede lumina soarelui. Tot asa cel ce nu e calauzit de trezvie nu vede cu îmbelsugare razele harului de sus, nici nu se va slobozi de lucrurile, de cuvintele si de gândurile rele si urâte de Dumnezeu. Acesta la moarte nu va scapa liber de capeteniile tartarului.

5. Atentia e linistea neîncetata a inimii fata de orice gând. Ea rasufla si cheama pururea si neîncetat numai pe Hristos Iisus, Fiul lui Dumnezeu si Dumnezeu, si împreuna cu El se împotriveste cu barbatie vrajmasilor. Si numai Lui se marturiseste, care are toata puterea sa ierte pacatele. Dar îmbracându-se neîncetat, prin aceasta chemare, în Hristos, care singur cunoaste în chip ascuns inimile, sufletul încearca în tot felul sa ascunda de toti oamenii dulceata lui si lupta dinauntru, ca nu cumva vicleanul sa faca sa înainteze rautatea lui si sa surpe, pe nebagate de seama, lucrarea cea buna.

6. Trezvia e fixarea staruitoare a gândului si asezarea lui în poarta inimii ca sa priveasca gândurile hotesti care vin si sa asculte ce zic si ce fac ucigasele si care este chipul faurit si înaltat de diavoli, care încearca sa amageasca nuntea prin naluciri. însusindu-ne aceste osteneli, ele ne învata, cu multa stiinta, iscusinta razboiului mintii.

7. Frica îndoita, parasirile din partea lui Dumnezeu si întâmplarile povatuitoare ale încercarilor dau nastere atentiei ca supraveghetoare continua în mintea omului, care încearca astfel sa astupe izvorul gândurilor si faptelor rele. Pentru ea sunt deci si parasirile si încercarile neasteptate din partea lui Dumnezeu, pentru îndreptarea vietii noastre. Si mai ales pentru cei ce au gustat odihna acestei bunatati, dar pe urma sunt fara grija. Iar continuarea naste deprinderea; iar aceasta o îndesire a trezviei; în sfârsit aceasta, prin însusirea ei, face cu putinta contemplarea linistita a razboiului de mai înainte. Ei îi urmeaza rugaciunea staruitoare a lui Iisus si linistea dulce si fara naluciri a mintii si starea care vine din Iisus.

8. Cugetarea fixându-se si chemând pe Hristos împotriva vrajmasilor si cautându-si scaparea la El, ca o fiara înconjurata de multi câini, si asezându-se pe sine înauntrul cetatii, priveste cu mintea de departe asalturile spirituale ale nevazutilor vrajmasi; iar prin faptul ca sta mereu cu Facatorul de pace Iisus împotriva lor, ramâne nevatamata de ei.

9. Daca esti veghetor, ti s-a dat sa fii si vazut prezent din orele de dimineata, dar sa si vezi pe altii. Stii ce zic; iar de nu, fii cu luare aminte si vei întelege.

10. Corpurile marilor constau din apa multa. Iar fiinta si fundamentul trezviei, al atentiei, al linistii sufletesti adânci si abisul vederilor fericite si negraite, al smereniei recunoscatoare, al dreptatii si al dragostei consta din trezvia cea mai deplina si din rugaciunea fara gânduri a lui Iisus Hristos, care trebuie facuta strâns si des, neîncetat si cu osteneala, fara sa slabesti.

11. "Nu tot cel ce-Mi zice Doamne, Doamne, va intra în Împaratia Cerurilor, ci cel ce face voia Tatalui Meu". Iar voia Tatalui aceasta e: Cei ce iubiti pe Domnul, urâti cele rele". Asadar, deodata cu rugaciunea lui Iisus Hristos, sa urâm si gândurile rele; si iata ca am facut voia lui Dumnezeu.

12. Domnul nostru si Dumnezeu cel întrupat ne-a pus înainte ca pilda a toata virtutea si ca model al întregului neam omenesc si ca ridicare din vechea cadere viata Sa a tot virtuoasa în trup, ca pe o zugravitura. Iar împreuna cu toate virtutile Sale, pe care ni le-a aratat, este si aceea ca dupa Botez, suindu-se în pustie, începe lupta mintala cu post, diavolul apropiindu-se de El ca de un om simplu. Si prin acest mod al biruintei, Stapânul ne-a învatat si pe noi, nevrednicii, cum trebuie sa purtam lupta fata de duhurile rautatii, adica în smerenie, cu post, cu rugaciune si cu trezvie; El care n-avea trebuinta de ele, ca cel ce era Dumnezeu si Dumnezeul Dumnezeilor.

13. Iar câte sunt, dupa mine, felurile (modurile) trezviei, în stare sa curete mintea, treptat, de gândurile patimase, iata ca nu ma voi lenevi sa ti le însemnez într-un grai neîmpodobit si nemestesugit. Caci n-am socotit ca, asemenea povestirilor de razboi, sa ascund în acest tratat folosul prin cuvinte, mai ales pentru cei mai simpli. Iar tu, fiule Teodule, ia aminte la cele ce. citesti.

14. Asadar, un fel (mod) al trezviei e sa-fi supraveghezi des fantezia,5 adica atacul ca, neavând fantezia la dispozitie, Satana sa nu poata fauri gânduri mincinoase, pentru a le înfatisa mintii spre amagire mincinoasa.

15. Altul consta în a avea pururea inima tacând adânc si linistita de orice gând; si sa ne rugam.

16. Altul sa chemam cu smerenie neîncetat pe Domnul Iisus Hristos în ajutor.

17. Alt mod sta în a avea în suflet neîncetat amintirea mortii.

18. Toate aceste lucrari, iubitule, împiedica gândurile rele, ca niste portari. Iar despre trebuinta de a cauta la cer si a socoti pamântul ca nimic, lucru de folos împreuna cu altele, voi grai în alt loc mai pe larg, daca Dumnezeu îmi va da cuvânt

19. Daca taiem numai pentru putina vreme pricina patimilor si ne ocupam cu vederile duhovnicesti, dar nu staruim în ele, facând din aceasta lucrul nostru, cu usurinta ne întoarcem iarasi la patimile trupului, fara sa culegem alt rod de acolo, decât întunecarea desavârsita a mintii si abaterea spre cele materiale.

20. Cel ce se lupta înlauntru trebuie sa aiba în aceeasi clipa aceste patru: smerenie, atentie deplina, împotrivire si rugaciune. Smerenie - fiindca lupta lui este fata de dracii cei mândri, potrivnici smereniei; si ca sa aiba în mâna inimii ajutorul lui Hristos, pentru ca Hristos uraste pe cei mândri. Atentie - ca sa-si faca inima pururea fara de nici un gând, chiar bun daca ar parea. Împotrivire - pentru ca atunci când ar cunoaste cu agerime pe cel ce vine, îndata sa se opuna cu mânie celui viclean. "Si voi raspunde, zice, celor ce ma ocaresc: oare nu lui Dumnezeu se va supune sufletul meu?"7 Rugaciune - ca îndata dupa împotrivire sa strige catre Hristos într-un suspin negrait; si atunci cel ce se lupta va vedea pe vrajmas risipindu-se prin numele sfânt si închinat al lui Iisus Hristos, ca praful de vânt, sau ca fumul ce se mistuie, împreuna cu nalucirile lui.

21.Cel ce nu are rugaciune curata de gânduri nu are arma pentru lupta. Iar rugaciune numesc pe aceea care se lucreaza necontenit în adâncurile sufletului, ca prin chemarea lui Iisus vrajmasul ce se lupta într-ascuns sa fie biciuit si ars.

22. Tu esti dator sa privesti cu o cautatura agera si încordata a mintii, ca sa cunosti pe cei ce intra. Iar cunoscându-i, îndata sa zdrobesti, prin împotrivire, capul sarpelui. Si o data cu aceasta, striga cu suspin catre Hristos si vei simti ajutorul nevazut dumnezeiesc si atunci vei vedea luminând departe curatia si dreptatea inimii.

23. Precum cel ce tine în mâna o oglinda, daca sta în mijlocul multora si priveste în ea îsi vede fata asa cum este, dar vede si pe a altora, care se apleaca spre aceeasi oglinda, tot astfel cel ce se apleaca spre inima sa îsi vede starea sa în ea, dar vede si fetele negre ale Arapilor spirituali.

24. Dar mintea nu poate sa biruiasca nalucirea draceasca numai prin sine. Sa nu cumva sa îndrazneasca aceasta. Caci fiind vicleni, se prefac ca sunt biruiti, dar pe de alta parte o fac sa cada prin slava desarta. Prin chemarea lui Iisus însa

25. Vezi sa nu-ti faci pareri înalte despre tine, ca Israel cel de odinioara, si sa te predai si tu vrajmasilor spirituali. Caci acela, fiind izbavit de Egipteni prin Dumnezeul tuturor, si-a nascocit sie-si ca ajutor idol turnat.

26. Iar prin idol turnat sa întelegi mintea noastra slaba, care, câta vreme cheama pe Iisus Hristos împotriva duhurilor rautatii, le izgoneste usor si cu stiinta maiastra pune pe fuga puterile nevazute si razboinice ale vrajmasului. Dar când îndrazneste nesabuita sa se reazeme cu totul pe sine, se rostogoleste ca pasarea zisa Oxypteros (repede zburatoare). "Spre Dumnezeu, zice, a nadajduit inima mea si am fost ajutat si a înflorit iarasi trupul meu".8 Sau: "Cine, afara de Domnul, ma va ridica pe mine si va sta împreuna cu mine împotriva nenumaratelor gânduri uneltite cu viclenie?"9 Iar cel ce se nadajduieste în sine si nu în Dumnezeu va cadea cadere jalnica.

27 Chipul si rânduiala linistii inimii acesta este: Daca vrei sa lupti, sa-ti fie mica gânganie a paianjenului pururea pilda. Iar de nu, înca nu te-ai linistit cum trebuie cu mintea. Acela vâneaza muste mici. Iar tu, daca faci asa si vrei sa-ti câstigi linistea sufletului cu osteneala, nu înceta sa ucizi pururea "pruncii babilonesti". Caci pentru aceasta ucidere vei fi fericit de Duhul Sfânt, prin David.

28. Precum nu e cu putinta sa se vada Marea Rosie pe cer în mijlocul stelelor si precum nu poate omul sa umble pe pamânt fara sa respire aerul acesta, asa nu e cu putinta sa ne curatim inima noastra de gânduri patimase si sa izgonim pe vrajmasii spirituali din ea, fara chemarea deasa a lui Iisus Hristos.

29. Daca petreci pururi în inima ta cu cuget smerit cu pomenirea mortii, cu învinuirea de sine, cu împotrivire si cu chemarea lui Iisus Hristos si umbli cu luare aminte în fiecare zi cu aceste arme, pe calea strâmta, dar aducatoare de bucurie si de desfatare a mintii, vei ajunge la sfintele vedenii (contemplatii) ale Sfintilor si ti se vor lumina taine adânci de catre Hristos, "în care sunt ascunse comorile întelepciunii si ale cunostintei"10 si "în care locuieste toata plinatatea Dumnezeirii trupeste".11 Caci vei simti lânga Iisus ca Duhul Sfânt salta în sufletul tau. Pentru ca de la El se lumineaza mintea omului sa priveasca cu fata descoperita. "Caci nimeni nu numeste pe Iisus Domn, fara numai în Duhul Sfânt",12 care adevereste în chip tainic pe Cel cautat.

30. Dar iubitorii de învatatura trebuie sa mai stie si aceea ca pizmasii draci adeseori ascund si retrag de la noi razboiul, pizmuindu-ne vrajmasii pentru folosul, cunostinta si urcusul spre Dumnezeu ce le-am avea din razboi si pentru ca, nepurtând noi de grija, sa ne rapeasca fara de veste mintea si sa ne faca iarasi neatenti cu cugetul. Caci scopul necontenit si lupta lor este sa nu ne lase sa fim cu luare aminte la inima noastra, cunoscând bogatia adunata în suflet din atentia de fiecare zi. Dar noi sa ne ridicam atunci cu pomenirea Domnului nostru Iisus Hristos spre vederi

(contemplatii) duhovnicesti si razboiul iarasi vine în minte; dar toate sa le facem numai cu sfatul, ca sa zic asa, al Domnului însusi, si cu smerenie.

31. Caci petrecând în chinovie, trebuie sa taiem toata voia noastra din proprie hotarâre si cu draga inima însusi Dumnezeu fiind cu proestosul nostru. Si asa sa ne facem si noi ca niste lucruri de vânzare, lipsite de vointa. Iar ca metoda în acestea se cuvine sa nu punem în miscare iutimea fara judecata si împotriva fini, si pe urma sa ne aflam fara îndrazneala în razboiul nevazut. Caci voia noastra, netaiata de noi de buna voie, obisnuieste sa se mânie pe cei ce încearca sa o taie fara sa vrem. Iar din aceasta, iutimea stârnindu-se cu latraturi rele, nimiceste cunostinta luptei, pe care abia cu multa osteneala a putut-o dobândi. Caci iutimea are putere stricatoare. Daca e miscata spre gânduri dracesti, le strica si le omoara pe acelea; daca iarasi se tulbura împotriva oamenilor, strica gândurile cele bune din noi. Asadar iutimea, precum vad, e stricatoare a oricarui fel de gânduri, fie rele, fie de-a dreapta, daca se nimeresc. Caci ea ni s-a dat de Dumnezeu ca arma si ca arc, daca nu e folosita în amândoua partile. Iar daca lucreaza în chip diferit, e stricatoare. Caci eu am cunoscut un câine, de altfel îndraznet împotriva lupilor, care sfâsia oile.

32. Astfel trebuie sa fugim de semetie, ca de veninul de aspida si sa ocolim multele întâlniri ca pe niste serpi si pui de vipere. Caci acestea pot sa ne duca repede la desavârsita uitare a razboiului celui dinlauntru si sa coboare sufletul de la bucuria înalta, pe care o are inima din curatie. Fiindca blestemata uitare se opune atentiei ca apa focului si în toata vremea o razboieste cu puterea. Caci de la uitare ajungem la negrija, iar de la negrija la dispret la lâncezeala si la pofte necuviincioase. Si asa ne întoarcem iarasi îndarat, ca si câinele la varsatura sa. Sa fugim asadar de semetie, ca de un venin de moarte. Iar raul uitarii si cele ce izvorasc din ea le vindeca sigur paza mintii si chemarea neîncetata a Domnului nostru Iisus Hristos. Caci fara El nu putem face nimic.

33. Nu se întâmpla si nu e cu putinta sa te împrietenesti cu sarpele si sa-1 porti la sân, nici sa dezmierzi, sa slujesti si sa iubesti în tot chipul trupul (afara de cele de trebuinta si de nevoie) si sa îngrijesti totdeodata de virtutea cereasca. Caci sarpele musca pe cel ce-1 îngrijeste, iar trupul întineaza în placeri pe cel ce-1 slujeste. Când trupul greseste, sa fie lovit fara crutare ca un rob fugar, plin de must, sa cunoasca pe stapânul biciului. Sa nu petreaca în crâsma; tarâna stricacioasa, roaba si întunecata sa nu uite pe stapâna nestricacioasa.13 Pâna la moarte sa nu te încrezi în trupul tau. "Voia trupului este dusmana lui Dumnezeu",14 caci nu se supune legii lui Dumnezeu; si "trupul pofteste împotriva duhului" "Iar cei ce sunt în trup nu pot placea lui Dumnezeu". Noi însa nu suntem în trup, ci în duh.

34. Lucrul înfrânarii e sa miste pururea mânia spre razboiul dinlauntru si spre dispretuirea de sine; al întelepciunii sa miste ratiunea spre trezvie deplina si necontenita si spre contemplarea duhovniceasca; al dreptatii sa îndrepte partea poftitoare spre virtute si Dumnezeu; iar al Barbatiei sa calauzeasca cele cinci simturi si sa le pazeasca sa nu se întineze prin ele omul nostru cel dinlauntru, care este inima, si cel dinafara, care este trupul.

35. "Peste Israel marirea Lui;"17 adica peste mintea vazatoare coboara frumusetea slavei lui Dumnezeu, pe cât e cu putinta. "Si puterea Lui în nouri", adica în sufletele luminoase, care privesc în dimineti spre Cel ce sade de-a dreapta Tatalui si le trimite lumina, asa cum îsi trimite soarele razele sale în nourii curati, aratându-si frumusetea sa.

36. Pacatuind unul, zice dumnezeiasca Scriptura, va pierde bunatate mare, adica pacatuind mintea, pierde mâncarurile si bauturile de ambrozie din capitolul dinainte.

37. Nu suntem mai tari ca Samson, nici mai întelepti ca Solomon, nici mai cunoscatori ca David, nici mai iubitori de Dumnezeu ca Petru verhovnicul. Sa nu ne încredem, asadar, în noi. Caci zice Scriptura: "Cel ce se încrede în sine va cadea cadere jalnica."

38. Sa învatam de la Hristos smerita cugetare; de la David umilinta; iar de la Petru sa plângem pentru caderile ce ni se întâmpla. Dar sa nu deznadajduim ca Samson, ca Iuda si ca Solomon cel prea întelept.

39. "Caci diavolul umbla racnind ca un leu, cautând pe cine sa înghita",18 împreuna cu puterile sale. Prin urmare, sa nu înceteze niciodata atentia inimii, trezvia, împotrivirea si rugaciunea catre Hristos Iisus, Dumnezeul nostru. Caci ajutor mai mare, afara de Iisus, nu vei afla în toata viata ta. Fiindca numai Domnul singur cunoaste, ca Dumnezeu, vicleniile, mestesugirile si înselaciunile dracilor.

40. Asadar sufletul sa se încreada în Hristos si sa-1 cheme pe El si sa nu se înfricoseze nicidecum. Caci nu lupta singur, ci cu înfricosatul Împarat Iisus Hristos, Facatorul tuturor celor ce sunt, trupesti si netrupesti, sau vazute si nevazute.

41. Precum ploaia cu cât mai multa cade pe pamânt cu atât îl înmoaie mai mult, asa si sfântul nume al lui Iisus, strigat de noi fara gânduri, cu cât îl chemam mai des, înmoaie pamântul inimii noastre si îl umple de bucurie si veselie.

42. Cei neîncercati e bine sa stie si aceasta, ca noi cei greoi si povârniti spre pamânt cu trupul si cu cugetul nu putem în nici un alt chip, decât prin necontenita trezvie a mintii si prin chemarea lui Iisus Hristos, Dumnezeul si Facatorul nostru, sa biruim pe vrajmasii netrupesti si nevazuti, care ne vreau raul si sunt iscusiti în a ni-1 face, care sunt ageri si usori si încercati în razboiul pe care-1 poarta din anii de la Adam si pâna astazi. De aceea celor neîncercati rugaciunea lui Iisus Hristos sa le fie mijlocul de a proba si de a cunoaste binele. Iar celor încercati sa le fie faptuirea, probarea si linistea cel mai bun mod si învatator al binelui.

43. Precum copilul mic si fara rautate, vazând pe vreun facator de naluciri, se bucura si se ia dupa el din nevinovatie, asa si sufletul nostru, fiind simplu si bun (caci asa a fost creat de bunul Stapân) se desfata de momelele nalucirilor diavolului; si, amagit, alearga spre cel rau ca la cineva bun, precum alearga porumbita spre cel ce întinde curse puilor ei. Si asa îsi amesteca gândurile sale cu nalucirea momelii diavolesti. Daca întâlneste fata unei femei frumoase, sau altceva oprit cu totul de poruncile lui Iisus Hristos, voieste sa planuiasca ceva cu ele, ca sa prefaca în fapta ceea ce i s-a aratat frumos. Si atunci, cazând la consimtire, preschimba, prin mijlocirea trupului, în fapta nelegiuirea din cugetare, spre osânda proprie.19

44. Acesta-i mestesugul vicleanului; si cu aceste sageti otraveste tot sufletul. De aceea nu e fara primejdie sa lasam sa intre în inima noastra gândurile, înainte ca mintea sa ne fi fost mult cercata în razboi, si mai ales la început. Fiindca într-o clipa sufletul nostru se încânta de momelile diavolesti, se îndulceste de ele si le urmeaza. Ci trebuie numai sa le întelegem si îndata sa le taiem de cum rasar si ne ataca (ne momesc). Dar dupa ce, prin razboire îndelungata în acest lucru minunat, mintea s-a exercitat în el si-1 întelege si a dobândit deprinderea neîncetata a razboiului, încât patrunde cu adevarat gândurile, si cum zice Proorocul: "Poate stapâni usor vulpile cele mici", atunci trebuie sa lase gândurile sa vina înauntru, apoi sa le razboiasca în Hristos, sa le vadeasca cu stiinta si sa le doboare.

45. Precum e cu neputinta ca printr-un sant sa" treaca foc si apa deodata, tot asa este cu neputinta sa intre în inima pacatul, de nu va bate mai întâi în usa inimii prin nalucirea momelii viclene.

46. Întâi este momeala (atacul); al doilea, însotirea sau amestecarea gîndurilor noastre cu ale dracilor vicleni, al treilea, consimtirea (învoirea) mintii de a se afla între cele doua feluri de gânduri ce se sfatuiesc în chip pacatos; al patrulea este fapta din afara, sau pacatul. Daca, prin urmare, mintea va fi atenta prin trezvie, prin împotrivire si chemarea Domnului Iisus, va pune pe fuga nalucirea momelii de la rasarirea ei, cele ce urmeaza din ele ramânând fara împlinire. Caci cel viclean, fiind minte netrupeasca, nu poate amagi altfel sufletele decât prin nalucire si gânduri. Despre momeala David zice: "În dimineti am ucis pe toti pacatosii pamântului"22 si celelalte; iar despre consimtire, marele Moise zice: "Si nu te vei învoi cu ei".

47. Mintea cu minte se încaiera la lupta în chip nevazut; mintea draceasca cu mintea noastra. De aceea e de trebuinta sa strigam catre Hristos ca sa departeze mintea draceasca, iar biruinta sa ne-o dea noua, ca un iubitor de oameni.

48. Chip al linistii din inima sa-ti fie cel ce are o oglinda si se uita în ea; si atunci vei vedea cele scrise spiritual în inima ta, rele si bune.

49. Ia seama sa nu ai niciodata în inima ta nici un gând, nici nerational, nici rational, ca asa sa cunosti cu usurinta pe cei de alt neam, adica pe cei întâi nascuti ai Egiptenilor.

50. Cât de buna, de placuta, de luminoasa si de dulce, cât de frumoasa si de stralucitoare virtute este trezvia, calauzita de Tine, Hristoase, pe drum bun si umblând cu multa smerenie a mintii omenesti, care vegheaza. Caci îsi întinde pâna la mare si pâna în adâncul vederilor ramurile ei si pâna la râurile tainelor desfatatoare si dumnezeiesti mugurii ei; si adapa mintea, arsa de multa vreme, din pricina necredintei, de saratura duhurilor rele si a cugetului dusmanos al trupului, care este moarte.

51. Trezvia se aseamana scarii lui Iacov, deasupra careia sta Dumnezeu si pe care umbla Sfintii îngeri. Caci sterge din noi tot raul. Ea taie vorbaria, ocarârea si toata lista relelor vazute, neîngaduind sa fie lipsita, din pricina lor, nici macar pentru putina vreme de dulceata proprie.

52. Sa o cultivam, fratii mei, pe aceasta cu râvna. Si zburând în vederile ei cu cuget curat, împreuna cu Iisus, sa începem a ne privi pacatele noastre si viata de mai înainte. Ca frânti si umiliti de amintirea pacatelor noastre, sa avem nedezlipit de noi ajutorul lui Iisus Hristos, Domnul nostru, în razboiul nevazut. Caci de ne vom lipsi de ajutorul lui Iisus, prin mândrie, sau slava desarta, sau iubire de noi însine, vom pierde curatia inimii, prin care Dumnezeu se face cunoscut omului; fiindca pricina a bunului al doilea, precum ni s-a fagaduit, este cel dintâi.

53. Mintea atenta la lucrarea ei ascunsa va dobândi împreuna cu celelalte bunuri, care izvorasc din lucrarea neîncetata a pazirii de sine, si izbavirea celor cinci simturi de relele din afara. Caci fiind neîncetat atenta prin virtutea si prin trezvia sa, si vrând sa se desfateze cu gândurile cele bune, nu îngaduie sa fie furata prin cele cinci simturi, când se apropie de ea gândurile materiale si desarte. Ci cunoscând înselaciunea lor, le retrage de cele mai adeseori înlauntrul sau.

54. Staruie înlauntrul mintii si nu vei obosi în ispite; dar daca pleci de acolo, rabda cele ce-ti vin asupra.

55. Dupa cum celor ce s-au hranit fara socoteala le foloseste absintul amar, asa celor cu purtari pacatoase le e de folos sa patimeasca rele.

56. Deci de nu vrei sa patimesti rele, sa nu vrei nici sa faci rele. Pentru ca lucrul dintâi urmeaza fara abatere celui de al doilea. Caci ceea ce seamana fiecare, aceea va si secera. Semanând deci cu voia cele rele, si secerându-le fara voie, suntem siliti sa ne minunam de dreptatea lui Dumnezeu.

57. Mintea se orbeste prin aceste trei patimi: prin iubirea de argint, prin slava desarta si prin placere.

58. Cunostinta si credinta, tovarasele firii noastre, nu se slabesc pentru nimic altceva, decât din pricina acelora.

59 Iutimea, mânia, razboaiele, uciderile si toata lista celorlalte rele, din pricina acelora s-au întarit atât de mult între oameni.

60. Cel ce nu cunoaste adevarul, acela nu poate nici sa creada cu adevarat. Caci cunostinta premerge dupa fire credintei. Cele spuse de Scriptura n-au fost spuse numai ca sa le întelegem, ci ca sa le si facem.

61. Sa ne apucam deci de lucru. Caci înaintând asa, pas cu pas, vom afla ca nu numai nadejdea în Dumnezeu, ci si credinta tare, cunostinta mai launtrica, izbavirea de ispite, darurile harismelor, marturisirea din inima si lacrimile staruitoare le vin credinciosilor numai prin rugaciune; dar nu numai acestea, ci si rabdarea necazurilor ce vin peste noi, iertarea sincera a aproapelui, cunoasterea legii duhovnicesti, aflarea dreptatii lui Dumnezeu, cercetarea Duhului Sfânt, darea comorilor duhovnicesti si toate câte le-a fagaduit Dumnezeu sa le dea oamenilor credinciosi, atât aici cât si în veacul viitor. Scurt vorbind, este cu neputinta ca sufletul sa se arate dupa chipul lui Dumnezeu altfel decât prin darul (harisma) lui Dumnezeu si prin credinta omului, staruind în minte cu multa smerenie de cuget si cu rugaciunea ce nu se împrastie.

62. Am spus din experienta ca este cu adevarat un mare bun ca cel ce voieste sa-si curateasca inima sa cheme necontenit pe Domnul Iisus împotriva vrajmasilor spirituali. Dar iata cum se acopera cuvântul spus de mine din experienta cu marturiile Scripturii: "Pregateste-te, zice, Israile, sa chemi numele Domnului Dumnezeului Tau". Iar Apostolul zice: "Rugati-va neîncetat".23 Domnul nostru de asemenea zice: "Fara de Mine nu puteti face nimic; cel ce ramâne întru Mine si Eu întru el, acela aduce rod mult".24 Si iarasi: "De nu va ramânea în Mine, se va scoate afara ca mladita".25 Mare bun este rugaciunea. Caci ea cuprinde toate bunurile, ca una ce curateste inima, în care Dumnezeu se face vazut celor credinciosi. .

63. Bunul smereniei e greu de câstigat. Aceasta fiindca e aducator de înaltare si iubit de Dumnezeu si pierzator aproape al tuturor relelor urâte de Dumnezeu si aflatoare în noi. Vei afla usor într-un om lucrarile partiale ale altor virtuti. Dar cautând în el mireasma smereniei, anevoie o vei gasi. De aceea trebuie multa trezvie pentru a dobândi bunul acesta. Scriptura zice ca diavolul este necurat, fiindca a lepadat de la început acest bun al smeritei cugetari si a iubit mândria. De aceea e si numit duh necurat în toate Scripturile. Caci ce necuratie trupeasca poate sa-si adune cel ce este cu totul necorporal, netrupesc, neasezat într-un loc, ca sa i se zica, din aceasta latura, necurat? Este vadit ca din pricina mândriei a fost numit necurat, deoarece din înger curat si luminos s-a aratat pe urma spurcat. Caci necurat este înaintea Domnului tot cel ce se înalta cu inima. Fiindca primul pacat este, zice, mândria. De aceea a zis si mândrul Faraon: "Pe Dumnezeul tau nu-1 stiu si pe Israel nu-1 voi lasa sa plece".26

64. Sunt multe lucrarile mintii, care pot sa ne aduca darul bun al smeritei cugetari, daca vom fi cu grija la mântuirea noastra. De pilda, amintirea pacatelor cu cuvântul, cu fapta si cu gândul si alte multe ajuta la sporirea smeritei cugetari, daca sunt adunate în contemplatie. Smerenie adevarata câstigi cineva si când mareste în sine faptele savârsite în fiecare zi de cei apropiati între care petrece si le pune alaturea cu ale sale. În felul acesta, vazând mintea putinatatea proprie si cât e de departe de desavârsirea fratilor, omul se va socoti pe sine pamânt si cenusa si nu om, ci un câine oarecare, ca unul ce e mai prejos si mai putin în toate decât toti oamenii rationali de pe pamânt.

65 Zice gura lui Hristos, stâlpul Bisericii,marele nostru Parinte Vasile: "Mult ne ajuta sa nu pacatuim, nici sa cadem în ziua urmatoare în aceleasi greseli, ca, dupa încheierea zilei, sa cercetam în constiinta noastra noi însine cele ale noastre: ce am gresit si ce am savârsit dupa dreptate? Aceasta o facea si Iov pentru sine si pentru copiii sai. Caci socotelile din fiecare zi lumineaza ceea ce se face sau e de facut în fiecare ceas^ Si iarasi tot el zice: "Masura e lucrul cel mai bun".

66. Iar altul dintre înteleptii în cele dumnezeiesti a zis: "începutul rodirii este floarea si începutul faptuirii înfrânarea". Prin urmare, sa ne înfrânam; iar aceasta, cu masura si cu cântar, cum ne învata Parintii. Toata ziua celor douasprezece ceasuri sa o petrecem întru pazirea mintii. Caci facând asa, vom putea sa stingem, cu Dumnezeu, pacatul si sa-1 micsoram printr-o anumita sila. Deoarece silita este si petrecerea virtuoasa, prin care se da împaratia Cerurilor.

67. Calea spre cunostinta este nepatimirea si smerenia, fara de care nimeni nu va vedea pe Domnul.

68. Cel ce se ocupa neîncetat cu cele dinlauntru este cumpatat. Dar nu numai atât, ci si contempla, cunoaste pe Dumnezeu si se roaga. Aceasta este ceea ce zice Apostolul: "Umblati în duh, si pofta trupului sa nu o savârsiti".27

69. Cel ce nu stie sa umble pe calea duhovniceasca, nu poarta grija de cugetarile patimase; ci toata preocuparea lui se misca în jurul trupului. Iar urmarea e ca sau petrece în lacomia pîntecelui, în desfrânare, în întristare,

în mânie si pomenirea raului si prin aceasta îsi întuneca mintea, sau se deda la o nevointa fara masura si-si tulbura întelegerea.

70. Cel ce s-a lepadat de lucruri, de pilda de femeie, de bani si de cele asemenea, a facut pe omul din afara monah, dar înca nu si pe cel dinlauntru. Dar ce1 ce s-a lepadat si de întelesurile patimase ale acestora, l-a facut si pe cel din launtru, care este mintea. Pe omul din afara usor îl face cineva monah, numai sa vrea; dar nu putina lupta se cere pentru a face pe omul dinlauntru monah.

71. Cine s-a izbavit atunci în neamul acesta cu totul de întelesurile patimase si s-a învrednicit pentru totdeauna de rugaciunea curata si nemateriala, ceea ce este semnul monahului dinlauntru?

72. Multe patimi sunt ascunse în sufletele noastre. Ele se dau pe fata abia atunci când apar pricinile.

73. Nu-ti închina toata atentia ta trupului ci hotaraste-i lui nevointa dupa putere. Si toata mintea ta întoarce-o spre cele dinauntru. Caci "nevointa trupeasca la putin foloseste, iar evlavia spre toate e de folos".28

74. Când patimile s-au potolit, vine mândria. Iar aceasta se întâmpla fie pentru ca n-au fost taiate pricinile, fie pentru ca s-au retras dracii cu viclenie.

75. Smerenia si reaua patimire slobozesc pe om de tot pacatul. Cea dintâi taie patimile sufletului, cea de a doua pe ale trupului. De aceea zice Domnul: "Fericiti cei curati cu inima, ca aceia vor vedea pe Dumnezeu",29 adica pe El si vistieriile ascunse în El, când se vor curati pe ei prin dragoste si înfrânare. Si aceasta cu, atât mai mult, cu cât vor întinde curatirea.

76. Pazirea mintii e un turn din care pot fi privite ratiunile fiecarei virtuti, precum turnul de odinioara al lui David preînchipuia taierea împrejur a inimii.

77. Precum privind cu simturile cele vatamatoare, ne pagubim, asa se întâmpla si cu mintea.

78. Precum cel ce a ranit inima plantei a uscat-o întreaga, asa sa întelegi si despre inima omului. Trebuie sa fii cu luare aminte chiar în clipa aceea, pentru ca tâlharii nu stau fara lucru.

79. Domnul, vrând sa arate ca toata porunca trebuie împlinita, pe de alta parte ca înfierea s-a daruit oamenilor în sângele Sau, zice: "Când veti face cele poruncite voua, ziceti ca robi netrebnici suntem si ceea ce am fost datori sa facem, aceea am facut"30. De aceea Împaratia Cerurilor nu este plata faptelor, ci harul Stapânului gatit slugilor credincioase. Iar sluga nu cere slobozirea ca plata, ci multumeste, ca un îndatorat, si o primeste dupa har.

80. Hristos a murit pentru pacatele noastre, dupa Scripturi, si celor ce slujesc Lui bine le daruieste slobozirea. Caci zice: "Bine, sluga buna si credincioasa, peste putine ai fost credincioasa, peste multe te voi pune; intra întru bucuria Domnului tau"31. Dar înca nu e sluga credincioasa cel ce se bazeaza numai pe cunostinta, ci cel ce crede prin ascultare lui Hristos care a poruncit. Caci cel ce cinsteste pe Stapân face cele poruncite de El. Iar gresind sau neascultând, rabda cele ce vin asupra sa ca cele ce i se cuvin. Fiind deci iubitor de învatatura, fa-te si iubitor de osteneala. Caci cunostinta simpla îngâmfa pe om.

81. Încercarile ce ne vin pe neasteptate ne învata cu bun rost sa ne facem iubitori de osteneala.

82. E proprie stelei lumina din jurul ei; tot asa e proprie cinstitorului si tematorului de Dumnezeu simplitatea si smerenia. Caci nu este alt semn care sa faca cunoscuti si sa arate pe ucenicii lui Hristos, ca cugetul smerit si înfatisarea umilita. Aceasta o striga toate cele patru Evanghelii. Iar cel ce nu vietuieste asa, adica întru smerenie, cade din partasia Celui ce s-a smerit pe Sine pâna la cruce si moarte, care este si legiuitorul cu fapta al dumnezeiestilor Evanghelii.

83. "Cei ce însetati, zice, mergeti la apa"32 iar cei însetati de Dumnezeu umblati întru curatia mintii. Dar cel ce zboara spre înaltime prin curatia ei trebuie sa priveasca si spre pamântul putinatatii sale, fiindca nimeni nu e mai înalt ca cel smerit. Caci precum când lipseste lumina, toate sunt neguroase si întunecate, tot asa lipsind smerita cugetare, toate ale noastre sunt desarte si toate silintele noastre dupa Dumnezeu sunt putregaioase.

84." Iar sfârsitul cuvântului tot auzi-1: teme-te de Dumnezeu si pazeste poruncile Lui"33 si cu mintea si cu simtirea. Caci daca te silesti sa le pazesti cu mintea, putina trebuinta vei avea de osteneli trupesti ca sa le pazesti. Caci zice David:" Voit-am sa fac voia Ta si legea Ta în mijlocul pântecelui meu".34 De nu va face omul în mijlocul pântecelui, adica în mijlocul inimii, voia lui Dumnezeu si legea lui, nu o poate face cu usurinta nici în afara. Si va zice catre Dumnezeu cel fara trezvie si nepasator: Nu vreau sa cunosc caile tale. Desigur o va spune aceasta pentru lipsa iluminarii dumnezeiesti, de care e plin cel partas de ea, devenind tot mai neclintit în cele dumnezeiesti.

85. Precum sarea cea vazuta îndulceste pâinea si orisice mâncare si pastreaza vreme îndelungata nestricate unele carnuri, asa sa întelegi ca face si pazirea mintii cu dulceata ei spirituala prin lucrarea ei minunata. Caci îndulceste în chip dumnezeiesc si pe omul dinlauntru si pe cel dinafara si izgoneste puterea gândurilor rele si ne pazeste necontenit în cele bune.

86. Din momeala ies multe gânduri, iar din acestea fapta vazuta cea rea. Dar cel ce stinge îndata cu Iisus pe cea dintâi a scapat de cele urmatoare si se va îmbogati în dulcea cunostinta dumnezeiasca, prin care va afla pe Dumnezeu, care este pretutindeni. Iar slujindu-si oglinda mintii în El, se lumineaza necontenit, ca un geam (vitraliu) curat de soarele vazut. Si atunci mintea, ajunsa la cel mai de pe urma bun dorit, se va odihni în El de orice alta privire (contemplatie).

87. Deoarece tot gândul intra în inima prin închipuirea (nalucirea) vreunor lucruri sensibile, lumina fericita a dumnezeirii va lumina mintea atunci când aceasta se va odihni de toate si va parasi orice forma ce vine din acestea. Caci stralucirea aceea se arata mintii curate când dispar toate gândurile (chipurile).

88. Cu cât esti mai atent la cugetare, cu atât te vei ruga cu mai mult dor lui Iisus. Si iarasi, cu cât îti încetezi cugetarea cu mai putina grija, cu atât te vei departa mai mult de Iisus. Precum primul lucru lumineaza desavârsit vazduhul mintii, asa caderea de la trezvie si de la dulcea chemare a lui Iisus îi întuneca cu totul. Ca lucrul este firesc sa fie asa, precum am spus, si nu altfel, o vei afla prin experienta, din probarea cu lucrul. Caci virtutea si mai ales o lucrare ca aceasta, nascatoare de lumina si de desfatare, nu se poate învata decât prin experienta.

89. Pricina pentru care se cheama necontenit Iisus, cu dragoste plina de dulceata si de bucurie, este faptul ca vazduhul inimii este plin de bucurie si de liniste, datorita atentiei desavârsite. Iar pricina pentru care se curata desavârsit inima este Iisus Hristos, Fiul lui Dumnezeu si Dumnezeu, pricinuitorul si binefacatorul bunatatilor. "Eu sunt, zice, Dumnezeu Cel ce face pace."35

90. Sufletul, care s-a umplut de binefaceri si s-a îndulcit de Iisus, rasplateste pe binefacator cu bucurie si dragoste, prin marturisire, multumind si chemând cu voluptate pe Cel ce-1 umple de pace; caci îl vede în mijlocul sau spiritual, împrastiind nalucirile duhurilor rele.

91. "Si a privit, zice David, ochiul mintii mele întru vrajmasii mei"36 spirituali; "si întru cei vicleni ce se rascoala împotriva mea va auzi urechea mea". Si am vazut rasplata pacatosilor, facuta de Dumnezeu M mine.

92. Iar când nu sunt în inima naluciri, mintea se tine în starea cea dupa fire, fiind gata sa se miste spre toata vederea (contemplatia) desfatatoare, duhovniceasca si de Dumnezeu iubitoare.

93. Asadar, precum am spus, trezvia si rugaciunea lui Iisus se sustin una pe alta. Caci atentia suprema vine din rugaciunea neîncetata; iar rugaciunea din trezvia si atentia suprema.

94. Pedagog bun si al sufletului si al trupului este pomenirea neîncetata a mortii care, trecând peste toate cele de pâna atunci, sa privim de acum la ea însasi mereu, la patul pe care vom sta asezati în preajma mortii, si la celelalte. .'_

95. Nu trebuie, fratilor, sa îmbratiseze somnul cel ce voieste sa ramâna mereu neprihanit. Ci trebuie sa aleaga una din doua: sau sa cada si sa se piarda dupa ce a fost dezbracat de virtuti, sau sa stea pururea cu mintea înarmata. Caci si vrajmasul sta pururea cu oastea sa în linie de bataie.

96. Din pomenirea si chemarea neîncetata a Domnului nostru Iisus Hristos se naste o anumita stare dumnezeiasca în mintea noastra. Aceasta, daca nu neglijam rugaciunea neîncetata a mintii catre El, trezvia strânsa si lucrarea de supraveghere, ci, savârsind pururea si la fel acest lucru, chemam pe Domnul Iisus Hristos, strigând cu ardoarea inimii, încât sfântul nume al lui Iisus sa se aseze la mijloc. Caci continuarea este maica deprinderii, fie ca e vorba de virtute, fie de pacat. Iar aceasta se stapâneste pe urma, ca si firea. Ajungând mintea în starea aceasta, cauta pe vrajmasi, ca un câine care vâneaza37 un iepure în tufisuri. Caci asa cauta si mintea gândurile cele rele. Dar acela ca sa-1 manânce, iar aceasta ca sa le risipeasca.

97. Deci oricând si oridecâteori se întâmpla sa se înmulteasca în noi gândurile rele, si aruncam în mijlocul lor chemarea Domnului nostru Iisus Hristos si le vom vedea îndata împrastiindu-se ca fumul în vazduh, cum ne învata experienta; iar mintea ramânând singura, sa înceapa iarasi lucrarea atentiei si a chemarii neîncetate. Si de câte ori patimim aceasta în urma împrastierii, sa facem asa.

98. Caci precum nu e cu putinta a intra în lupta cu trupul gol, sau a înota în apa mare cu vesmintele, sau a trai fara a respira, asa este cu neputinta a învata razboiul cel mintal si ascuns, a-1 urmari cu mestesug si a-1 împrastia, fara smerenie si necontenita ruga catre Hristos.

99. David cel prea mare în faptuire zice catre Domnul: "Puterea mea prin tine o voi pastra".38 Asadar puterea de a pazi în noi linistea mintala a inimii,39 din care nasc toate virtutile, ne vine din ajutorul Domnului care a dat si poruncile si care, strigat noi neîncetat, alunga de la noi uitarea pacatoasa, care strica linistea inimii, ca apa focul. De aceea, monahiile, sa nu dormi spre moarte din negrija, ci biciuieste pe vrajmasi cu numele lui Iisus; si cum a zis oarecare întelept,40 sa se lipeasca numele lui Iisus de rasuflarea ta41 si atunci vei cunoaste folosul linistirii.

100. Când ne învrednicim, nevrednicii, cu frica si cu cutremur de dumnezeiestile si preacuratele taine ale lui Hristos, Dumnezeul si Împaratul nostru, atunci si mai mult sa aratam trezvia, pazirea mintii si osârdia, ca focul cel dumnezeiesc, sau trupul Domnului nostru Iisus Hristos, sa mistuie pacatele noastre si necuratiile mici si mari. Caci intrând în noi, El alunga îndata din inima duhurile viclene ale rautatii si ne iarta pacatele facute mai înainte si atunci mintea ramâne fara tulburarea gândurilor rele. Si daca dupa aceea ne vom pazi cu osârdie mintea si vom sta în poarta inimii noastre, când ne vom învrednici iarasi de ele, dumnezeiescul trup ne va lumina si mai mult mintea si o va face asemenea unei stele.

Suta a doua

1. Uitarea obisnuieste sa stinga paza mintii, cum stinge apa focul. Dar rugaciunea necontenita a lui Iisus, împreuna cu trezvia încordata, o nimiceste cu totul din inima. Caci rugaciunea are lipsa de trezvie, precum lampa de lumina facliei.

2. trebuie sa ne ostenim pentru pazirea celor cinstite. Iar cinstite cu adevarat sunt acelea care ne pazesc de tot pacatul prin simturi si prin minte. Acestea sunt: paza mintii, împreuna cu chemarea lui Iisus Hristos; privirea neîncetata în adâncul inimii; linistea necontenita a cugetarii, ca sa zic asa chiar si din partea gândurilor ce ni se par de-a dreapta; si silinta de-a ne afla goliti de gânduri, ca sa nu ne însele hotii. Caci desi ne ostenim staruind în inima, dar si mângâierea e aproape.

3 Caci inima pazita neîncetat, chiar daca nu i se îngaduie sa primeasca formele, chipurile si nalucirile duhurilor întunecate si viclene, obisnuieste totusi sa nasca din ea gânduri luminoase. Precum carbunele naste flacara, tot asa cu mult mai mult Dumnezeu, care locuieste în inima de la Botez, daca afla vazduhul cugetarii noastre curat de vânturile rautatii si pazit de supravegherea mintii, aprinde puterea noastra de întelegere spre contemplatie, ca flacara ceara.

4. Trebuie sa învârtim pururea în cuprinsul mintii noastre numele lui Iisus Hristos, precum se învârteste fulgerul în vazduhul tariei, când e sa înceapa ploaia. Aceasta o stiu cu exactitate cei ce au experienta-mintii si a razboiului dinauntru. Deci sa purtam dupa o ordine razboiul mintii astfel: întâi atentie; pe urma cunoscând ca vrajmasul a aruncat un gând, sa-1 lovim în inima cu cuvinte de mânie si de blestem; în al treilea rând, sa ne rugam îndata împotriva lui, adunându-ne inima în chemarea lui Iisus Hristos, ca îndata sa se risipeasca naluca draceasca, ca sa nu se ia mintea dupa nalucire, ca un prunc amagit de oarecare facator de naluciri (scamator).

5. Sa ne ostenim ca David, strigând: Doamne Iisuse Hristoase. "Raguseasca gâtlejul nostru si sa nu slabeasca ochii mintii noastre de la a nadajdui întru Domnul Dumnezeul nostru". Sa ne amintim pururea de pilda judecatorului nedreptatii,43 pe care a spus-o Domnul ca sa ne arate ca suntem datori sa ne rugam totdeauna si sa nu slabim; si vom afla câstig si izbavire.

6. Precum cel ce priveste la soare e cu neputinta sa nu-si umple privirile de lumina îmbelsugata, la fel cel ce se apleaca sa priveasca vazduhul inimii nu se poate sa nu se lumineze.

7. Precum e cu neputinta a trai viata aceasta fara a mânca si a bea, tot asa e cu neputinta ca, fara paza mintii si curatia inimii, care este si se numeste trezvia, sa ajunga sufletul la o stare duhovniceasca si placuta de Dumnezeu, sau sa se izbaveasca de pacatul cu mintea, chiar de se sileste cineva, de teama muncilor, sa nu pacatuiasca.

8. Dar si cei ce se retin printr-o anumita sfortare de la pacatul cu fapta vor fi fericiti înaintea lui Dumnezeu, a îngerilor si a Oamenilor, fiindca au luat cu sila împaratia Cerurilor.

9 Acesta este folosul minunat, pe care-1 are mintea din liniste: Toate pacatele bat mai întâi numai prin gânduri la usa mintii, încât daca ar fi primite de cugetare, s-ar face apoi pacate sensibile si groase. Dar pe toate le taie virtutea cugetatoare a trezviei, nelasându-le sa intre în omul nostru launtric si sa se prefaca în fapte rele, Iar aceasta o face prin înrâurirea si ajutorul Domnului nostru lisus Hristos.

10. Vechiul Testament este chipul nevointei trupesti, exterioare si sensibile, iar Sfânta Evanghelie, care este Noul Testament, este chipul atentiei, adica al curatiei inimii. Si precum Vechiul Testament n-a desavârsit si n-a întarit pe omul dinauntru în cinstirea de Pumnezeu ("ca pe nimenea, zice Apostolul, n-a desavârsit legea"),44 ci a împiedicat numai pacatele groase (caci doar pentru curatia sufleteasca e mai mare lucru a taia si gândurile de la inima si amintirile rele, (ceea ce este propriu Evangheliei) decât a împiedica scoaterea ochiului si a dintelui aproapelui), tot asa se poate spune si despre dreptatea si nevointa trupeasca, adica despre post, înfrânare, culcarea pe jos, starea în picioare, privegherea si celelalte, care se obisnuiesc în legatura cu trupul si fac sa se linisteasca partea afectiva (pasionala) a trupului de pacatul cu fapta. Cum am zis despre Vechiul Testament, bune sunt si acestea, caci ele sunt o strunire a omului nostru din afara si un paznic împotriva patimilor cu fapta, ba mai mult, ele ne pazesc, sau ne împiedica si de la pacatele cu mintea, de pilda, ne izbavesc, cu ajutorul lui Dumnezeu, de pizma, de mânie si de celelalte.

11. Curatia inimii, sau observarea si pazirea mintii, al carei chip este Noul Testament, daca e tinuta de noi cum trebuie, taie toate patimile si toate relele, dezradacinându-le din inima, si aduce în schimb bucurie, buna nadajduire, strapungere, plâns si lacrimi, cunostinta de noi însine si de pacatele noastre, pomenirea mortii, smerenie adevarata, iubire nesfârsita fata de Dumnezeu si de oameni si dragoste dumnezeiasca din inima.

12. Precum nu se poate sa nu taie aerul dinafara gel ce umbla pe pamânt, tot asa e cu neputinta sa nu fie razboita pururea inima omului catre draci, sau sa nu fie tulburata de ei într-ascuns, chiar" daca savârseste multa nevointa trupeasca.

13 Daca vrei sa nu fii numai la aratare monah bun, îngaduitor si unit totdeauna cu Dumnezeu, ci sa fii într-adevar si de fapt asa, îngrijeste cu toata puterea de virtutea atentiei, care este paza si observarea mintii, o dulceata desavârsita a inimii, o liniste fara naluciri, o stare fericita a sufletului, lucru care nu se afla în multi.

14. Caci aceasta se numeste filosofia mintii. Urmareste-o întru multa trezvie si râvna fierbinte, împreuna cu rugaciunea lui Iisus, cu smerenie, cu neîncetare, în tacerea buzelor sensibile si inteligibile, cu înfrânarea de la mâncari si bauturi si de la tot lucrul vinovat; urmareste-o pe calea cugetarii, cu stiinta, cu chibzuiala si ea te învata, împreuna cu Dumnezeu, cele ce nu le stiai, iar cele ce mai înainte îti erau cu neputinta sa le primesti în minte, (ca unul ce umblai în întunericul patimilor si al faptelor întunecate si erai acoperit de uitare si de valmaseala adâncului), ti le va face cunoscute, ti le va lumina si ti le va face întelese.

15. Precum vaile înmultesc grâul, astfel înmulteste aceasta tot binele în inima ta. Mai bine zis, Domnul Iisus Hristos, fara de care nu putem face nimic, ti le va da acestea. La început îti va n aceasta scara, pe urma carte de citit. înaintând apoi, ti se va descoperi ca cetate a Ierusalimului ceresc si vei vedea limpede cu mintea pe Hristos, împaratul puterilor lui Israel (împreuna cu Parintele Sau, Cel de o fiintasi cu Duhul Sfânt, Cel vrednic de închinare).45

16. Dracii ne duc pururea spre pacatuire prin nalucire si minciuna. De fapt, prin nalucirea iubirii de argint sl a câstigului l-au facut pe ticalosul de Iuda sa vânda pe Domnul si Dumnezeul tuturor. Si prin minciuna unei odihne trupesti fara pret, a cinstei, a câstigului si a slavei, l-au dus la spânzuratoare si i-au pricinuit moartea vesnica. Ticalosii l-au rasplatit cu ceea ce era contrar nalucirii sau momelii lor.

17. Priveste, cum prin nalucire, minciuna si fagaduieli goale, ne fac sa cadem dusmanii mântuirii noastre. Dar însusi Satana s-a rostogolit asa ca un fulger din înaltimi, fiindca i s-a nalucit ca este la fel cu Dumnezeu. Si iarasi asa 1-a despartit pe Adam de Dumnezeu, dându-i nalucirea demnitatii dumnezeiesti. Si la fel obisnuieste sa-i amageasca vrajmasul cel mincinos si viclean pe toti cei ce pacatuiesc.

18. Inima ni se acreste de veninul gândurilor rautatii, când uitarea ne desface pentru multa vreme de atentia si de rugaciunea lui Iisus, din pricina negrijii noastre. Dar iarasi ne îndulcim de simtirea si de dulceata unei bucurii fericite, când savârsim cele spuse mai înainte, cu tarie, cu râvna si cu sârguinta în atelierul mintii noastre. Caci atunci râvnim sa umblam în linistea inimii, nu pentru altceva, ci pentru dulcea placere si desfatare ce-o da ea sufletului.

19. Stiinta stiintelor si mestesugul mestesugurilor e mestesugul gândurilor viclene. Deci este un mod desavârsit si un mestesug minunat împotriva lor. El sta în a privi în Domnul nalucirea momelii si a pazi cugetarea, precum pazim ochiul sensibil si privim ager cu el la ceea ce vine, poate, sa-1 loveasca si departam, cât putem, orice gunoi din el.

20. Precum zapada nu va naste flacara, sau apa foc, sau spinul smochina, asa nu se va libera inima nici unui om de gânduri, de cuvinte si de fapte dracesti, daca n-a curatit cele dinlauntru, n-a unit trezvia cu rugaciunea lui Iisus, n-a ajuns la smerenie si liniste sufleteasca si nu s-a sârguit pe acest drum cu râvna multa. Sufletul fara atentie va fi în chip necesar sterp de tot gândul bun si desavârsit, ca un catâr neroditor. In el nu este întelegerea prudentei duhovnicesti. Caci numai dulcele si bunul nume al lui Iisus aduce cu adevarat pace sufletului si golire de gândurile patimase.

21. Când sufletul e învoit cu trupul în cele rele, atunci zidesc amândoua cetate slavei desarte, turn mândriei si gândurilor necredincioase ce locuiesc în ele. Dar Domnul tulbura unirea lor si o desface cu frica gheenei, silind sufletul stapân sa vorbeasca si sa cugete lucruri straine si potrivnice sufletului. Din aceasta frica se naste si învrajbire, deoarece cugetul trupului este vrajmas lui Dumnezeu si nu vrea sa se supuna legii lui Dumnezeu.

22. Faptele din fiecare zi trebuie sa le cântarim si sa observam în fiecare ceas si seara sa le facem cât putem de usoare prin pocainta, daca vrem sa biruim cu Hristos asupra rautatii. Si trebuie sa luam seama daca savârsim toate faptele noastre sensibile si vazute dupa Dumnezeu, înaintea lui Dumnezeu si numai pentru Dumnezeu, ca sa nu fim furati în chip nerational de simturi.

23 Daca câstigam în fiecare zi, cu Dumnezeu, din trezvia noastra, nu trebuie sa umblam printre oameni fara grija, ca sa nu ne pagubim prin multe întâlniri primejdioase, ci mai degraba trebuie sa dispretuim cele desarte, pentru frumusetea si câstigul dulce si vrednic de iubit al virtutii.

24. Suntem datori sa miscam cele trei parti ale sufletului în chip cuvenit si potrivit cu firea, cum au fost create de Dumnezeu: Mânia, împotriva omului nostru din afara si a sarpelui Satan. Mâniati-va, zice, împotriva pacatului, adica mâniati-va pe voi însiva si pe diavolul. "Mâniati-va, ca sa nu pacatuiti împotriva lui Dumnezeu". Pofta trebuie sa o miscam spre Dumnezeu si virtute. Iar ratiunea sa o punem în fruntea acestora amândoua cu întelepciune si cu stiinta, spre a porunci, a sfatui, a pedepsi si a stapâni cum stapâneste împaratul peste robi; si atunci ratiunea din noi le cârmuieste pe acestea dupa Dumnezeu. Iar daca patimile se rascoala împotriva ratiunii si vreau sa o conduca, sa punem ratiunea peste ele. Caci zice fratele Domnului: "Daca nu greseste cineva în cuvânt, acela e barbatul desavârsit, puternic sa înfrâneze si întreg trupul" si celelalte.46 Fiindca, vorbind adevarat, toata nelegiuirea si pacatul se savârsesc prin acestea trei, precum toata virtutea si dreptatea se sustin iarasi prin acestea trei.

25 Mintea se întuneca si ramâne neroditoare atunci când graieste cuvinte lumesti, sau când, primindu-le în cuget, sta de vorba cu ele, sau când trupul împreuna cu mintea se ocupa în desert cu niscai lucruri supuse, simturilor, sau când monahul se deda la desertaciuni. Caci atunci îndata pierde caldura, strapungerea, îndraznirea în Dumnezeu si cunostinta. Caci cu cât suntem mai atenti la minte, ne luminam, si cu cât suntem mai neatenti, ne întunecam.

26. Cel ce urmareste si cauta în fiecare zi pacea si linistea mintii, acela va dispretui cu usurinta tot ce e supus simturilor, ca sa nu osteneasca în desert. Iar daca îsi nesocoteste constiinta sa, va dormi cu amar în moartea uitarii, pe care dumnezeiescul David se roaga sa nu o doarma. Caci zice si Apostolul: "Cel ce cunoaste binele si nu-1 face pacat are".

27. Mintea vine de la nepasare iarasi la rânduiala si la trezvia sa, daca va începe sa fie iarasi cu grija si daca vom misca puterea de activitate a mintii noastre cu râvna fierbinte.

28. Nu va înainta asinul de la moara în afara de cercul în care a fost legat, nici mintea nu va înainta în virtutea ce o desavârseste, daca nu-si va fi îndreptat cele dinauntru ale sale. Caci fiind mereu oarba cu ochii dinauntru, nu poate sa vada virtutea si pe Iisus stralucind în lumina.

29 Un cal sprinten si falnic salta cu desfatare când îsi primeste calaretul; iar mintea desfatându-se se va desfata în lumina Domnului, intrând în dimineti izbavita de gânduri. Ea va porni de la puterea filosofiei sale active, ridicându-se pe ea însasi spre o putere negraita, care contempla virtuti si lucruri tainice. Si primind în inima abis înalt de întelesuri dumnezeiesti de la Cel nesfârsit, i se va arata ei, cât e cu putinta inimii, Dumnezeul Dumnezeilor. Iar mintea uimita slaveste cu dragoste pe Dumnezeu, Cel care-I vazut si vede si pentru aceasta si aceea mântuieste pe cel ce-si atinteste astfel privirea spre EL

30. Inima ajunsa la liniste prin cunoastere (în chip gnostic) va vedea abis înalt; iar urechea linistii va auzi de la Dumnezeu lucruri nespus de fericite.

31. Calatorul, care începe sa faca o cale lunga, anevoie de umblat si plina de necazuri, gândindu-se sa nu se rataceasca la întoarcere, aseaza niste semne si niste tarusi în drumul sau, ca sa-i faca usoara întoarcerea la ale sale. Iar barbatul care calatoreste cu trezvie îsi înseamna cuvintele (auzite), gândindu-se si el la acelasi lucru.

32. Dar calatorului, întoarcerea de unde a plecat îi este pricina de bucurie, pe când celui ce umbla cu trezvie, întoarcerea înapoi îi este spre pierderea sufletului rational si semn de cadere de la faptele, cuvintele si întelesurile placute lui Dumnezeu; si în vremea somnului sufletesc, aducator de moarte, va avea gândurile ca niste ace care îl trezesc, aducându-i aminte de lunga toropeala si de nepasarea care i-a venit din negrija.

33. Cazând noi în necazuri, în descurajari si deznadajduiri, trebuie sa facem înauntrul nostru ceea ce a facut David: sa ne varsam inima înaintea lui Dumnezeu si rugaciunea si necazul nostru sa le vestim Domnului. Caci ne marturisim lui Dumnezeu, care poate cârmui cu întelepciune cele ale noastre, si poate usura necazul nostru, daca ne e spre folos, si ne poate izbavi de întristarea pierzatoare si stricacioasa.

34. Mânia pornita spre oameni împotriva firii si întristarea care nu e dupa Dumnezeu si trândavia strica de asemenea gândurile bune si cunoscatoare. Pe acestea Domnul le împrastie prin marturisire, sadind înauntru bucurie.

35. Iar gândurile împlântate si fixate în inima fara voia noastra, se sterg prin rugaciunea lui Iisus, facuta, cu trezvie din adâncurile de întelegere ale inimii.

36. Ajungând la strâmtorarea multor gânduri nerationale, vom afla usurare si bucurie, daca ne vom învinui pe noi însine cu adevarat si fara patima, sau daca vom marturisi toate Domnului, ca unui om. Prin acestea doua vom afla cu siguranta odihna de orice.

37. Sfintii Parinti privesc pe legiuitorul Moise ca pe un chip al mintii. Caci el vede pe Dumnezeu în rug, i se umple fata de slava, e facut Dumnezeu al lui Faraon de catre Dumnezeul Dumnezeilor, bate Egiptul, scoate pe Israel si da legea, care luate figurat, dupa duh, sunt fapte si drepturi de-ale mintii.

38. Iar Aaron, fratele legiuitorului este socotit chip al omului din afara. De aceea si noi, mustrându-1 pe acesta cu mânie, ca Moise pe Aaron care a gresit, îi zicem: "Ce ti-a gresit Israel, ca te-ai grabit sa-i departezi pe ei de la Domnul Dumnezeul cel viu, Atottiitorul?"

39 Domnul, când era sa învie pe Lazar din morti, ne-a aratat împreuna cu alte bunuri si pe acela ca trebuie sa strunim prin amenintari moliciunea si petrecerea vesela a sufletului si sa îmbratisam o vietuire aspra, adica dosadirea de sine, ca sufletul sa poata fi izbavit de iubirea de sine, de slava desarta si de mândrie.

40. Precum fara corabie mare nu e cu putinta a trece marea, asa fara chemarea lui Iisus Hristos nu e cu putinta a izgoni momeala gândului rau.

41. împotrivirea obisnuieste sa aduca la tacere, iar chemarea (lui Iisus Hristos) sa izgoneasca din inima gândurile. Caci atunci când momeala ia chip în suflet prin nalucirea lucrului sensibil, de pilda când fata celui ce ne-a suparat, sau nalucirea frumusetii femeiesti, sau a aurului, sau a argintului, vin una câte una în cugetul nostru, îndata ni se dau pe fata gândurile tinerii de minte a raului, ale curviei si ale iubirii de argint care pricinuiesc nalucirile inimii. Si daca mintea noastra e încercata si disciplinata, având deprinderea de a observa si de a vedea curat si limpede nalucirile si înselaciunile amagitoare ale celor rai, stinge cu usurinta, prin împotrivire si prin rugaciunea lui Iisus Hristos, sagetile aprinse ale diavolului îndata ce s-au aratat, neîngaduind fanteziei patimase sa se miste deodata cu momeala si sa modeleze cu patima gândurile noastre dupa forma, ce ni s-a aratat, sau sa stea de vorba cu ea în chip prietenos, sau sa gândeasca, mult la ea, sau sa-si dea învoire" cu ea. Caci din acestea urmeaza neaparat, ca noptile zilelor, faptele rele.

42. Daca însa mintea noastra este neîncercata în iscusinta trezviei, îndata se amesteca în chip patimas cu chipul ce i s-a nalucit, oricare ar fi, si sta de vorba cu el, primind întrebari necuvenite si dând raspunsuri. Si atunci gândurile noastre se amesteca cu nalucirea draceasca, aceasta crescând si sporind si mai mult; ca sa para mintii, care a primit-o si pe care a pradat-o, vrednica de iubit, frumoasa si placuta. Mintea pateste atunci acelasi lucru care s-ar întâmpla, de pilda, daca s-ar arata un câine undeva într-o livada, unde se nimeresc si niste miei, care, fiind fara rautate, alearga la câinele ce li se arata ca la maica lor, necâstigând din apropierea câinelui altceva, decât ca se umplu de necuratia si de putoarea aceluia. în acelasi chip si gândurile noastre alearga prosteste spre toate nalucirile dracesti din minte si amestecându-se, precum am spus, cu acelea, pot fi vazute voind împreuna sa darâme Troia, ca Agamemnon cu Menelaos. Caci asa se sfatuiesc si ele ce trebuie sa faca spre a trece în fapta, prin trup, frumoasa si dulcea nalucire ce li s-a aratat în chip amagitor prin înrâurirea draceasca. Asa se înfaptuiesc înauntru caderile sufletului. Pe urma cele dinauntru ale inimii se prelungesc si în afara în chip necesar.

43. Mintea e un lucru usor si fara rautate, care lesne se ia dupa naluciri si anevoie se retine de la nalucirile nelegiuite, daca nu are gândul stapânitor peste patimi, care sa o împiedice necontenit si sa o tina în frâu.

44. Contemplatia si cunostinta sunt calauze ale vietii curate si pricinuitoare ale acesteia, pentru faptul ca cugetarea fiind înaltata de ele ajunge la dispretuirea placerilor si a altor lucruri sensibile si dulci ale vietii, socotindu-le fara pret.

45. Iar viata atenta în Iisus Hristos este, la rândul ei, maica a contemplatiei si a cunostintei si nascatoare a treptelor dumnezeiesti si a întelegerilor prea întelepte, daca s-a însotit cu smerenia, cum zice dumnezeiescul Prooroc Isaia: "Cei ce asteapta pe Domnul vor muta

taria, vor primi aripi si vor fi facuti sa zboare, prin Domnul"

46. Greu si neplacut lucru pare oamenilor a se linisti sufleteste de orice gând. Si într-adevar e anevoios si ostenitor. Nu e greu numai pentru cei neînvatati cu razboiul sa-si închida si sa-si îngradeasca partea netrupeasca, ci si pentru cei ce au dobândit iscusinta luptei nemateriale dinauntru. Dar cel ce L-a salasluit în pieptul sau pe Domnul Iisus prin rugaciune neîncetata nu va osteni urmându-I Lui, dupa cuvântul Proorocului. Si unul ca acesta nu va dori zi petrecuta omeneste, pentru frumusetea, desfatarea si dulceata lui Iisus; iar pe dusmanii sai, necredinciosii draci, care umbla împrejur, nu se va teme, graindu-le din poarta inimii si, prin Iisus, izgonindu-i din spate.

47. Când sufletul va fi zburat prin moarte în vazduh, având în portile cerului pe Hristos cu sine si pentru sine, nu se va teme nici acolo de vrajmasii sai, ci va grai catre ei din porti cu îndraznire, ca si acum. Numai sa nu slabeasca pâna la iesirea lui sa strige catre Domnul Iisus Hristos, Fiul lui Dumnezeu, ziua si noaptea. Si El va face izbavirea lui degraba, dupa fagaduinta Sa nemincinoasa, pe care a spus-o despre judecatorul nedreptatii: "Zic voua ca va face izbavirea lor degraba"50 si în viata de acum si dupa iesirea sufletului din trup.

48. Plutind pe marea mintala (inteligibila), încrede-te în Iisus. Caci El îti zice tainic înauntrul inimii tale: "Nu te teme, fiul meu Iacob, putinule la numar Israele; nu te teme vierme Israele, Eu te apar si te sprijinesc". Deci daca Dumnezeu e cu noi, care e raul care sa poata ceva împotriva noastra? Cu noi este Cel ce a fericit pe cei curati cu inima si a rânduit ca Iisus cel dulce si singurul curat vrea sa intre dumnezeieste si sa locuiasca în inimile curate. De aceea sa nu încetam, dupa dumnezeiescul Pavel, a ne deprinde mintea spre evlavie. Caci cu dreptate s-a spus ca evlavia este aceea care smulge din, radacina semintele celui rau. Fiindca evlavia e calea ratiunii, sau calea judecatii, sau calea gândului.51

49. "Întru multimea pacii se va desfata",52 dupa David, cel ce nu primeste fata de om, judecând nedreptate în inima sa, adica primind chipuri de ale duhurilor rele si prin chipuri cugetând pacatul; sau judecând rau în pamântul inimii sale si prin aceasta predând pacatului pe cele drepte. Caci marii si cunoscatorii Parinti au numit într-unele scrieri de ale lor si pe draci oameni, pentru facultatea lor rationala, cum este locul din Evanghelie, unde zice Domnul: "Un om rau a facut aceasta"53 si a amestecat în grâu neghina. Iar raul de la acestia ne vine pentru ca nu ne împotrivim repede; de aceea suntem biruiti de gândurile rele.

50. Dupa ce am început sa vietuim cu atentie la minte, daca împreunam smerenia cu trezvia si însotim rugaciunea cu împotrivirea, vom merge bine pe drumul cugetarii, înfrumusetînd, maturând, împodobind si curatind casa inimii noastre de rautate, calauziti de numele cel sfânt si închinat al lui Iisus Hristos, ca de un sfesnic de lumina. Daca ne vom încrede însa numai în trezvia sau atentia noastra, repede vom cadea rasturnându-ne, fiind împinsi de vrajmasi, si ne vor rapune viclenii si înselatorii; si tot mai mult ne vom prinde în mrejele gândurilor rele, ba chiar vom fi sfâsiati cu usurinta de catre ei, neavând ca sulita puternica numele lui Iisus Hristos. Caci numai cutitul acesta preacinstit, învârtit foarte des în inima ce nu se îngrijeste decât de una, stie sa strânga si sa taie gândurile venite de la aceia, sa le arda si sa le îngroape, ca focul paiele.54

51. Lucrul trezviei necontenite, sau folosul si marele câstig pe care-1 aduce ea sufletului, este sa vada îndata nalucirile gândurilor care au luat chip în minte; iar al împotrivirii este sa respinga si sa dea pe fata gândul care încearca sa intre în vazduhul mintii noastre prin nalucirea (închipuirea) vreunui lucru supus simturilor. Dar ceea ce stinge si împrastie îndata orice intentie a vrajmasilor, orice gând, orice nalucire, orice forma si orice statuie rea, este chemarea Domnului. Caci de fapt si noi însine vedem în minte înfrângerea lor prin Iisus, marele nostru Dumnezeu, si izbavirea noastra, a smeritilor, a neînsemnatilor si a netrebnicilor.

52. Cei mai multi nu stim ca toate gândurile nu sunt nimic altceva decât numai naluciri de ale lucrurilor sensibile si lumesti. Iar daca staruim mult timp în rugaciune, cu trezvie, rugaciunea goleste cugetarea de toata nalucirea materiala a gândurilor rele. Iar pe de alta parte îi face cunoscute gândurile vrajmasilor si marele câstig al rugaciunii si al trezviei. "Si cu ochii tai vei privi si rasplatirea pacatosilor spirituali vei vedea"55 si tu însuti cu mintea, si vei întelege, zice David, dumnezeiescul cântaret.

53 Sa ne aducem aminte, daca se poate, necontenit, de moarte. Prin aceasta aducere aminte se naste în noi lepadarea grijilor si a tuturor desertaciunilor, paza mintii si rugaciunea neîncetata, neîmpatimirea trupului, scârba de pacat si, daca trebuie sa spunem adevarul, aproape toata virtutea izvoraste din aceasta. De aceea, daca se poate, sa ne folosim de acest lucru, ca de rasuflarea proprie.

54. Inima golita desavârsit de închipuiri va naste întelesuri dumnezeiesti si tainice, care salta în mijlocul ei, cum salta pestii si se dau peste cap delfinii în marea linistita. Si precum marea e miscata de adierea subtire, asa adâncul inimii de Duhul Sfânt. "Iar fiindca sunteti fii, zice, a trimis Dumnezeu pe Duhul Fiului Sau în inimile voastre, care striga: Avva, Parinte!"56

55. Orice monah va avea frica si va sta departe de lucrul duhovnicesc, înainte de a se îndeletnici cu trezvia mintii, fie pentru ca nu cunoaste frumusetea ei, fie pentru ca, cunoscând-o, nu o poate urmari, din pricina tenii. Dar frica se va risipi fara doar si poate, când va începe lucrarea de pazire a mintii, care este si se numeste filosofia activa a mintii.57 Caci atunci va fi ca unul care a aflat calea care a zis: "Eu sunt calea, învierea si viata".58

56. Si iarasi va fi înfricat vazând multime de gânduri si multime de prunci babilonesti. Dar si aceasta frica o risipeste Hristos, daca ne bazam necontenit pe El, ca pe fundamentul cugetarii; iar pruncii babilonesti îi aruncam la pamânt, izbindu-i de aceasta Piatra,59 împlinindu-ne, potrivit cuvântului, pofta noastra cu privire la ei: "Cel ce pazeste, zice, porunca, nu va cunoaste cuvânt rau".60 "Caci fara de mine, zice, nu puteti face nimic".61

57. Monah cu adevarat este acela care a dobândit trezvie; iar trezvie adevarata a dobândit cel ce este monah în inima.

58. Viata oamenilor se desfasoara în repetare de ani, de luni, de saptamâni, de zile, de nopti, de ceasuri si de minute. în aceasta trebuie, asadar, sa ne desfasuram si noi lucrarile virtuoase, adica trezvia, rugaciunea si dulceata inimii, în linistea osârduitoare pâna la iesirea noastra.

59. Va veni peste noi ceasul înfricosat al mortii; va veni si a-1 ocoli nu este cu putinta. Fie ca Stapânul lumii si al vazduhului, venind atunci, sa gaseasca faradelegile noastre putine si neînsemnate, ca sa nu ne vadeasca, adeverindu-ne, si sa plângem fara folos. "Caci sluga aceea, zice, care a cunoscut voia Stapânului sau si n-a lucrat dupa voia lui ca o sluga, se va bate mult".62

60. "Vai celor ce si-au pierdut inima", zice; ce se vor face când îi va cerceta Domnul? De aceea trebuie sa ne sârguim, fratilor.

6l. Gândurilor simple si fara patima le urmeaza cele patimase, precum am aflat într-o îndelungata experienta si observare. Precum sarpele urmeaza porumbelului ce intra în cuibul lui,63 socotesc ca cele dintâi deschid intrarea celor de al doilea, si cele nepatimase celor patimase.

62. Cu adevarat omul trebuie sa se taie, prin hotarâre libera, în doua; si trebuie sa se rupa cu cea mai înteleapta întelegere, precum am spus! Se cuvine cu adevarat sa se faca el însusi dusman neîmpacat al sau. Deci trebuie sa avem fata de noi însine dispozitia ce o are cineva fata de un om care 1-a necajit si nedreptatit cumplit, ba chiar mai mult decât atâta, daca vrem sa împlinim marea si cea dintâi porunca, adica sa dobândim vietuirea lui Hristos, fericita smerenie, felul vietii din trup a lui Dumnezeu. De aceea zice Apostolul: "Cine ma va izbavi de trupul mortii acesteia?"64 Caci nu se supune legii lui Dumnezeu. Aratând apoi ca a supune trupul voii lui Dumnezeu face parte din cele ce stau în puterea noastra, a zis: "Caci daca ne-am judeca pe noi însine, n-am fi judecati; dar judecându-ne Domnul, ne pedepseste".65

63. începutul rodirii este floarea, iar începutul observarii mintii înfrânarea în mâncari si bauturi, lepadarea si respingerea oricarui fel de gânduri si linistea inimii.

64. Celor ce suntem întariti în Hristos si am început sa umblam în trezvie fara gres, întâi ea ni se arata în minte ca un sfesnic, tinut oarecum de mâna mintii noastre si calauzindu-ne pe cararile cugetarii; pe urma, ca o luna atotluminoasa, rotindu-se pe cerul inimii; mai apoi ni se arata ca soare Iisus însusi împrastiind raze de dreptate, adica aratându-se pe Sine si pe ale Sale ca niste lumini atotstralucitoare ale vederilor.

65 Iar acestea le descopera tainic mintii ce urmeaza poruncii Lui, care zice: "Taiati împrejur învârtosarea inimii voastre" . Precum s-a spus, trezvia sârguincioasa învata pe om întelesuri fericite. Caci Dumnezeu nu cauta la fata. De aceea zice Domnul: Ascultati-ma si întelegeti "ca celui ce are i se va da si-i va prisosi, iar celui ce nu are, si ceea ce i se pare ca are se va lua de la dânsul".67 "Iar celor ce iubesc pe Dumnezeu, toate li se lucreaza spre bine". Deci cu mult mai mult i se vor lucra lui virtutile.

66. Nu va umbla corabia multe mile fara apa; si nu va înainta deloc paza mintii fara trezvie împreunata cu smerenie si cu rugaciunea lui Iisus Hristos:

67. Temelia casei sunt pietrele. Iar aceasta virtute are si ca temelie si ca acoperis închinatul si sfântul nume al Domnului nostru Iisus Hristos. Usor va naufragia un cârmaci smintit în vreme de furtuna, daca a izgonit corabierii, a aruncat lopetile si pânzele în mare, iar el doarme. Dar mai usor va fi scufundat de catre draci sufletul, care nu s-a îngrijit de trezvie si n-a chemat numele lui Iisus la începutul momelelor (atacurilor).

68. Spunem prin scris ceea ce stim, si marturisim, celor ce vreau sa asculte, ceea ce am vazut strabatând calea, daca vreti sa primiti cele spuse. Caci însusi El a spus: "De nu va ramâne cineva întru mine, se va scoate afara ca vita si o vor aduna si o vor arunca în foc si va arde"; "iar cel ce ramâne întru mine si eu întru el multa roada va aduce".69 Caci precum nu e cu putinta soarelui sa lumineze fara lumina, asa nu e cu putinta sa se curateasca inima de întinaciunea gândurilor de pierzare, fara rugaciunea numelui lui Iisus. Iar daca e adevarat aceasta, precum vad, sa ne folosim de ea, ca de rasuflarea noastra. Caci ea este lumina, iar acelea întuneric; si acela este Dumnezeu si Stapânul, iar acelea slugile dracilor.

69. Paza mintii poate fi numita în chip cuvenit si pe dreptate nascatoare de lumina, nascatoare de fulger, aruncatoare de lumina si purtatoare de foc Caci întrece, graind adevarul, nenumarate si multe virtuti trupesti. De aceea aceasta virtute trebuie numita cu numele cinstite de mai înainte, pentru luminile stralucitoare ce se nasc durea. Aceia dintre pacatosi, netrebnici,întinati, nestiutori, neîntelegatori si nedrepti, care se îndragostesc de ea, pot sa se faca prin Iisus Hristos, drepti, de treaba, curati, sfinti si întelegatori. Ba nu numai atâta, ci pot si contempla si teologhisi cele tainice. Iar facându-se contemplativi (vazatori), înoata în aceasta lumina preacurata si nesfârsita, se patrund de ea cu patrunderi negraite si locuiesc si petrec împreuna cu ea, fiindca au "gustat si au vazut ca bun e Domnul". În acesti întâi vestitori se împlineste cuvântul dumnezeiescului David: "Iara dreptii se vor marturisi numelui Tau si vor locui dreptii cu fata Ta".70Caci cu adevarat acestia cheama sincer numele lui Dumnezeu; si se marturisesc Lui, fiindca le si place sa stea de vorba cu El, iubindu-L pururea.

70. Vai celui dinlauntru de la cele din afara. Caci mult va fi suparat omul dinlauntru de la cele din afara. Si suparat, acesta se va folosi de bici împotriva simturilor din afara. Cel ce a savârsit cele cu lucrul a cunoscut mai înainte cele din contemplatie.

71. Daca omul dinlauntru petrece în trezvie, cum zic Parintii, este în stare sa pazeasca si pe cel din afara. Dar noi si dracii facatori ai rautatii savârsim în comun amândoua felurile de pacate. Aceia dau chip pacatului în gânduri numai, sau în zugraviri de naluciri în minte, precum voiesc. Iar noi îl savârsim si prin gânduri înauntru si prin fapte în afara. Dracii, fiind lipsiti de grosimea trupurilor, îsi pricinuiesc si lor si noua muncile numai prin gânduri, prin viclenie sj prin înselaciune. Daca n-ar fi lipsiti, blestematii, de grosimea trupului, n-ar întârzia sa pacatuiasca si prin fapte, pastrându-si de-a pururi voia libera gata de a necinsti pe Dumnezeu.

72. Rugaciunea de un singur cuvânt (sau gând)71 omoara si preface în cenusa amagirile lor. Caci Iisus, Dumnezeul si Fiul lui Dumnezeu, chemat de noi necontenit si fara lenevie nu le îngaduie acestora sa-si arate mintii în oglinda cugetarii, nici începutul intrarii, pe care unii o numesc momeala, nici vreun chip oarecare si nici sa graiasca niscai cuvinte în inima. Iar nepatrunzând vreun chip dracesc în inima, ea va fi goala, precum am spus, si de gânduri. Caci dracii au obiceiul sa vorbeasca cu sufletul si sa-1 învete pacatul prin gânduri, ascunzându-se de el.

73. Asadar prin rugaciunea neîncetata se curata vazduhul cugetarii de norii întunecosi si de vânturile duhurilor rautatii. Iar curatindu-se vazduhul inimii, este cu neputinta, zice, sa nu straluceasca în ea lumina dumnezeiasca a lui Iisus daca nu ne vom umfla de slava desarta, de fumul mândriei si de patima de a ne face aratati. Prin acestea însa ne vom face prea usuratici pentru cele necuprinse si ne vom gasi fara ajutor de la Iisus, deoarece Hristos, care ne-a aratat smerenia, uraste acestea.

74. Sa ne tinem dar de rugaciune si de smerenie, de acestea doua, care împreuna cu trezvia ne înarmeaza împotriva dracilor, ca o sabie de foc. Caci cei ce vietuim asa putem sa praznuim în fiecare zi si în fiecare ceas, din inima, în chip tainic o sarbatoare a bucuriei.

75 Cele opt gânduri mai generale ale rautatii, în care se cuprinde tot gândul si din care se nasc toate (ca din Hera si Zeus toti dracii blestemati, cinstiti ca zei de greci, dupa miturile lor), se suie toate în poarta inimii si, aflând mintea nepazita, intra unul câte unul la vremea sa. Apoi oricare dintre cele opt gânduri, suindu-se si intrând în inima, aduce cu sine un roi de alte gânduri nerusinate. Si asa, întunecând mintea, atâta trupul, îndemnîndu-1 la savârsirea de fapte rusinoase.

76. Deci cel ce pazeste capul sarpelui si prin mânioasa împotrivire se foloseste de cuvinte curajoase, lovindu-1 cu pumnul în fata, a alungat vrajmasul de la sine. Caci zdrobind capul, a pus pe fuga multe gânduri rele si fapte si mai rele. Si astfel cugetarea ramâne netulburata, Dumnezeu primind privegherea ei asupra gândurilor si daruindu-i, în schimb, sa stie cum trebuie sa biruiasca pe cei ce o razboiesc si cum trebuie inima sa se curete pe încetul de gândurile care spurca pe omul dinauntru. Caci zice Domnul Iisus: "Din inima ies gândurile rele, curvie, preacurvie... si acelea sunt care spurca pe om".

77. Deci asa poate sufletul sa stea, întru Domnul, în cuviinta, în frumusetea si în dreptatea sa, cum a fost zidit de la început de Dumnezeu bun foarte si curat, precum zice marele slujitor al lui Dumnezeu, Antonie: "Sufletul având minte dupa fire, se sustine în virtute". Sau iarasi zice: "Dreptatea sufletului sta în a pastra mintea dupa fire, precum a fost zidita". Iar peste putin zice iarasi: "Sa ne curatim cugetarea, caci eu aed ca daca sufletul s-a curatit din toate partile si ramâne în starea fireasca, poate, ajungând stravazator, sa vada mai mult si mai departe decât dracii, având în el pe Domnul, care-i descopera". Acestea le spune vestitul Antonie, cum zice marele Atanasie în "Viata" lui.

78. Orice gând este o nalucire a unui lucru sensibil, aparuta în minte. Caci Asirianul fiind minte, nu poate sa ne amageasca altfel, decât folosindu-se de lucrurile cunoscute de noi prin simturi si obisnuite noua.

79.Precum nu ne este cu putinta sa urmarim pasarile ce zboara în aer, fiind noi oameni, sau sa zburam ca ele, firea noastra neavând aceasta însusire, la fel nu e cu putinta sa biruim gândurile dracesti ce ni se întâmpla sa vina, fara rugaciune treaza si deasa, sau sa strabatem cu ochiul mintii tinta spre Dumnezeu; iar daca nu, vezi pamântul.

80. Drept aceea, daca vrei cu adevarat sa acoperi cu rusine gândurile si sa te linistesti cu dulceata si sa pastrezi cu usurinta trezvia din inima, sa se lipeasca rugaciunea lui Iisus de rasuflarea ta si vei vedea cum se împlineste aceasta în putine zile.

81. Precum nu e cu putinta sa se scrie slove în aer, caci acestea trebuie sa se scrie pe vreun lucru, ca sa se pastreze multa vreme, la fel trebuie sa lipim rugaciunea lui Iisus Hristos de trezvia ostenitoare, ca virtutea prea frumoasa a trezviei sa ramâna statornic împreuna cu El si prin El sa ni se pastreze nerapita în veac.

82. "Întoarce, zice, spre Domnul lucrurile tale si vei afla har". Drept aceea sa nu se zica si despre noi de Proorocul: "Aproape esti, Doamne, de gura lor, dar departe de ranunchii lor".73 Nimeni altul nu va aduce inimii în chip statornic pace dinspre partea patimilor, decât numai Iisus Hristos, Cel ce a unit pe cele ce se aflau la mare departare una de alta.

83 Sufletul e întunecat deopotriva de acestea doua: de vorbirile gândurilor în cugetare si de întâlnirile si vorbele desarte de afara. Cei ce vreau sa fie feriti de pagubirea mintii trebuie sa se întristeze atât de gândurile cât si de oamenii carora le place sa vorbeasca degeaba, pentru o pricina foarte binecuvântata: ca nu cumva, întunecându-se mintea, sa i se moleseasca trezvia. Caci întunecându-ne din pricina uitarii, ne pierdem mintea.

84. Cel ce-si pazeste curatia inimii cu toata sârguinta, va avea de învatator pe legiuitorul ei Hristos, care-i sopteste tainic voia Sa. "Auzi-voi ce va grai în Domnul Dumnezeu"4 zice David aratând acest lucru. Iar aratând cercetarea ce si-o face mintea sie-si pentru razboiul cel mintal (inteligibil) si sprijinirea ajutatoare a lui Dumnezeu, spune: "Va zice omul: fi-va oare roada dreptului?"75 Apoi aratând efectul ce rezulta din amândoua, printr-o întâlnire între ele, zice: "Asadar este Dumnezeu, care-i judeca pe ei pe pamânt",76 adica pe dracii vicleni în pamântul inimii noastre. Si-n alta parte zice: "Apropia-se-va omul si inima adânca, si se va înalta Dumnezeu; si atunci ranile de la ei li se vor parea ca niste sageti de prunci".77 ,.

85 Sa ne calauzim inima pururea, povatuiti de întelepciune, dupa sfintitul cântaret, respirând necontenit însasi puterea lui Dumnezeu Tatal si întelepciunea lui Dumnezeu, Hristos Iisus. Iar daca molesindu-ne de vreo împrejurare oarecare, vom slabi lucrarea mintii, în dimineata urmatoare sa strângem iarasi bine mijlocul mintii si sa ne apucam cu putere de lucru, stiind ca nu vom avea aparare, noi care cunoastem binele, de nu-1 vom face.

86. Precum mâncarile aducatoare de boala, îndata ce au fost primite în trup supara, iar cel ce le-a mâncat, simtind îndata vatamarea cauta sa le verse mai repede. prin vreun leac si asa ramâne nevatamat, la fel si mintea, când a primit sa înghita gândurile si simte amaraciunea lor, le varsa cu usurinta prin rugaciunea lui Iisus, strigata din adâncurile inimii, si le leapada cu desavârsire, precum a învatat si cercetat cu stiinta acest lucru cei ce se îndeletnicesc cu trezvia.

87. Uneste cu rasuflarea narii trezvia si numele lui Iisus, sau gândul neuitat la moarte si smerenia. Caci amândoua sunt de mare folos.

88. Zis-a Domnul: "Învatati de la mine, ca sunt blând si smerit cu inima si veti afla odihna sufletelor voastre"

89 Zis-a Domnul: "Cel ce se va smeri pe sine ca acest prunc se va înalta, iar cel ce se înalta pe sine se va smeri".79 "învatati de la mine", zice; vezi ca smerenia este învatatura? Caci porunca Lui este viata vesnica, iar aceasta e smerenia. Asadar, cel ce nu este smerit a cazut din viata si în partea cea dimpotriva se va afla.

90. Daca toata virtutea se savârseste prin suflet si trup, iar pe de alta parte si sufletul si trupul sunt fapturi ale lui Dumnezeu, prin care, cum am zis, se împlineste virtutea, cum nu aiuram în chipul cel mai cumplit, falindu-ne cu podoabele straine ale sufletului si ale trupului, umblând adica dupa slava desarta si sprijinindu-ne de mândrie, ca un toiag de trestie? Si cum nu ridicam astfel împotriva capului nostru, pentru nelegiuirea si nebunia noastra, ca tot ce poate fi mai înfricosat, pe Dumnezeu, care ne întrece cu maretia sa nemarginita? Caci "Domnul celor mândri le sta împotriva".80 In loc de urma Domnului întru smerenie, ne împrietenim cu dracul trufas, vrajmasul Domnului, din pricina, cugetului mândru si iubitor de slava desarta. Din pricina aceasta spune Apostolul: "Caci ce ai, ce n-ai luat"; oaie te-ai facut tu pe tine însuti? Iar daca ai luat de la Dumnezeu trupul si sufletul, din care, în care si prin care se înfaptuieste toata virtutea, "ce te lauzi ca si când n-ai fi luat?" Caci Domnul este cel ce ti le daruieste tie acestea.

91. Peste tot curatia inimii, prin care se afla în noi smerenia si tot binele ce coboara de sus, nu sta în altceva decât în a nu îngadui gândurilor ce se apropie sa intre în suflet.

92. Paza mintii cu Dumnezeu, care staruie în suflet numai prin Dumnezeu, da întelepciune mintii în luptele cele dupa Dumnezeu. Caci nu putina destoinicie îi da ea celui ce se împartaseste de ea, spre chivernisirea faptelor si cuvintelor, sale cu judecata bine primita la Domnul.

93 Semnele preotului în Vechiul Testament erau preînchipuiri ale inimii curate, ca si noi sa avem grija de vesmântul inimii, ca nu cumva sa se înnegreasca din pricina pacatului, ci sa-1 curatim cu lacrimi, cu pocainta si cu rugaciune. Caci mintea este un lucru usor si anevoie de oprit de la amintiri nelegiuite; un lucru care se ia usor dupa nalucirile rele si bune ale cugetarii.

94. Cu adevarat fericit este cel ce s-a lipit în cugetare de rugaciunea lui Iisus si-L striga pe El neîncetat în inima, cum s-a unit aerul cu trupurile noastre, sau flacara cu ceara. Venind soarele pe deasupra pamântului face ziua; iar numele sfânt si prea cinstit al Domnului Iisus luminând în cugetare neîncetat naste nenumarate întelesuri, asemenea soarelui.

95 Dupa ce se împrastie norii, vazduhul se arata curat. Iar dupa ce au fost împrastiate nalucirile patimilor, de catre soarele dreptatii Iisus Hristos, obisnuiesc sa se nasca în inima întelesuri luminoase si stelare din tot vazduhul ei luminat de Iisus Hristos. Caci zice Ecleziastul: "Cei ce nadajduiesc în Domnul vor întelege adevarul si cei credinciosi în dragoste, vor petrece cu Dânsul".81

A zis careva dintre Sfinti: ''Daca tii minte raul, tine minte si raul de la draci; si daca dusmanesti, dusmaneste trupul de-a pururi. Trupul e prieten viclean, si daca e slujit te razboieste si mai mult. Si iarasi: "Câstiga dusmanie împotriva trupului si lupta împotriva pântece-lui".82

96. în cuvintele de pâna aci ale sutei întâi si a doua am înfatisat ostenelile sfintitei linisti a mintii. Ele nu cuprind numai fructele cugetarii noastre, ci si cele ce le-am învatat din cuvintele înteleptilor de Dumnezeu Parinti despre curatia mintii. Iar acum dupa ce am spus aceste putine lucruri, pentru a arata câstigul ce vine din pazirea mintii, vom înceta a grai.

97. Vino asadar si-mi urmeaza spre unirea cu fericita pazire a mintii, oricine ai fi tu cel ce doresti în duh sa vezi zile bune, si te voi învata în Domnul lucrarea vazuta si vietuirea Puterilor inteligibile.

98. Caci nu se vor satura îngerii sa laude pe Facatorul, nici mintea curata sa se ia la întrecere cu ei. Si precum fiintele netrupesti nu se îngrijesc de hrana, asa nici fiintele netrupesti în trup nu se îngrijesc de ea, daca vor intra în cerul linistii mintii.

99. Precum Puterile de sus nu se îngrijesc de bani sau de avutii, asa nici cei ce si-au curatit vederea sufletului si au ajuns la deprinderea virtutii nu vor fi îngrijati de asuprirea de la duhurile rele. Si precum acelora le este vadita bogatia înaintarii în Dumnezeu, la fel si acestora le este vadita dragostea catre Dumnezeu si iubire, atintirea si suirea spre Dumnezeu. Iar întinzându-se si mai mult în suirea lor cu dragoste si nesat, din pricina ca au gustat din dorul dumnezeiesc si extatic, ei nu se vor opri pâna nu vor-ajunge pe Serafim, si nu vor pregeta în trezvia mintii si în urcusul iubitor pâna nu se vor face îngeri, în Hristos Iisus Domnul nostru.

100. Nu este venin mai tare ca veninul aspidei si al vasiliscului, si nu este pacat mai mare ca pacatul iubirii trupesti de sine. Iar ca pui zburatori ai iubirii trupesti de sine, ai pe acestia: laudele în inima, încântarea de sine, lacomia pântecelui, curvia, slava desarta, pizma si coroana tuturor: mândria, care stie sa cucereasca nu numai pe oameni, ci si pe îngerii din ceruri si sa-i îmbrace în întuneric în loc de lumina.

Acestea ti le-a scris, Teodule, cel ce poarta numele isihiei, desi e dezmintit de fapte. Dar poate nu sunt ale noastre ci cât ni le-a dat Dumnezeu, Cel laudat si slavit în Tatal, în Fiul si în Duhul Sfânt, de toata firea rationala, de îngeri, de oameni si de toata zidirea, pe care a facut-o Treimea cea negraita, Dumnezeu cel unul, de a carui împaratie stralucita sa avem si noi parte prin rugaciunile Preacuratei Nascatoare de Dumnezeu si ale Cuviosilor nostri. Carui Dumnezeu necuprins i se cuvine slava vesnica, Amin.

Marcu Ascetul - Epistola catre Nicolae monahul1

Prea doritului fiu Nicolae,

Mai daunezi te framântai mult pentru mântuirea ta si aveai multa grija pentru viata dupa Dumnezeu. De aceea ai venit la noi, povestindu-ne despre tine, prin ce fel de osteneli si fierbinte pornire aveai de gând sa te lipesti de Domnul, printr-o vietuire cât mai îngrijita, prin înfrânare, prin toata reaua patimire, luptând în priveghere multa si în urâciune întinsa. Ne mai spuneai ce razboaie si roiuri de patimi trupesti se aprind în tine si se ridica împotriva sufletului din legea pacatului, care se osteste împotriva legii mintii. Si te plângeai ca si mai mult esti turburat de patima mâniei si a poftei. De, aceea, ne cereai vreo metoda si vreun cuvânt de învatatura si întrebai de ce osteneli si lupte folosindu-te, ai putea sa te ridici mai presus de patimile stricacioase, mai sus pomenite.

În vremea aceea, am dat, pe cât era cu putinta, în persoana, dragostei tale îndemnurile ce trebuiau, înfatisându-ti ideile si gândurile folositoare de suflet si aratându-ti prin ce fel de osteneli si staruinte ascetice, pline de întelegere si de luminata cunostinta rationala, potrivit cu Evanghelia, poate sufletul, vietuind prin credinta si ajutat fiind de har, sa biruiasca relele, care tâsnesc înauntru din pacat, dar mai ales patimile amintite. Pentru ca lupta trebuie dusa neîncetat si cu mai multa sârguinta împotriva acestor patimi, caci ele si-au pus în chip deosebit pecetea pe suflet, prin obisnuinta lui cu ele, târându-1 cu multa putere dupa ele. Aceasta, pâna ce va supune miscarile trupesti si nerationale ale pacatului, carora se supunea mai înainte si de care era târât, dupa ce se robise, prin consimtirea de buna voie, amintirii necontenite a gândurilor si cugetarii la cele rele.

Pe urma ne-am despartit de tine. Dar numai cu trupul nu si cu inima. Caci am venit în pustie, la adevaratii slujitori si luptatori ai lui Hristos, ca luptându-ne si noi cât de putin si nevoindu-ne împreuna cu fratii, care se ostesc împotriva lucrarilor vrajmase, si cu cei ce se împotrivesc vitejeste patimilor, sa lepadam lenevia si sa aruncam de la noi negrija, si sa luam asupra noastra sârguinta si grija, silindu-ne sa câstigam buna placere a lui. Dumnezeu. De aceea, m-am gândit sa trimit curatiei tale prin scrisoare un mic îndemn si un sfat folositor sufletului, ca cetind pe scurt în scrisoarea noastra smerita lucrurile de care ti-am vorbit în persoana, sa scoti cu sârguinta un folos duhovnicesc, ca si cum am fi noi însine de fata.

2, Asadar, fiule, începutul purtarii tale placute lui Dumnezeu trebuie sa faci sa porneasca de la aceasta:

Sa te gândesti statornic si pururea, într-o meditatie neîntrerupta, la toate binefacerile de care ti-a facut parte iubitorul de oameni Dumnezeu, spre mântuirea sufletului tau; si sa nu încetezi a-ti aminti de multele si marile Lui binefaceri, acoperindu-le cu uitarea pacatului sau trândaviei si prin aceasta lasând sa treaca vremea cealalta fara folos si fara sa aduci multumire. Caci aceste amintiri neîncetate, împungând inima ca un ac, o misca totdeauna spre marturisire, spre smerenie, spre multumire adusa cu suflet zdrobit si spre toata sârguinta buna. Ele ne îndeamna sa-i rasplatim lui Dumnezeu cu purtarile noastre bune si cu toata virtutea, întrucât ne fac sa cugetam pururea cu buna constiinta la cuvântul proorocesc: "Ce voi da în schimb Domnului pentru toate câte mi le-a dat mie?"1 Sa cugete deci sufletul la toate binefacerile, de care i-a facut parte iubitorul de oameni Dumnezeu începând de la nastere; sau de câte primejdii a fost izbavit adeseori; sau în câte rele a cazut si în câte greseli s-a rostogolit fara sa fie predat, dupa dreptate, duhurilor care l-au amagit ca s-1 prinda si sa-1 duca la moarte, ci, cu îndelunga rabdare, Stapânul iubitor de oameni, trecând cu vederea greselile, 1-a pastrat, asteptând întoarcerea lui; sa cugete iarasi ca, slujind de buna voie duhurilor rele prin patimi, El îl hranea, acoperindu-1 si ocrotindu-1 în tot chipul, iar la urma 1-a calauzit prin Duhul cel bun pe drumul mântuirii si i-a pus în inima dragostea de viata ascetica si 1-a împuternicit sa paraseasca cu bucurie lumea si toata amagirea placerilor trupesti, împodobindu-1 cu schima îngereasca a rânduielii ascetice si pregatind lucrurile în asa fel, ca sa fie primit cu usurinta de sfintii barbati, în obstea fratiei.

Iar cugetând la acestea cu buna constiinta, cine nu va petrece totdeauna întru zdrobirea inimii? Cine nu se va umplea de nadejde tare, având atâtea dovezi de binefacere, fara ca el sa fi facut vreun bine mai înainte? Caci oricine va cugeta asa: Daca fara sa fi facut eu nici un bine, ba chiar pacatuind mult înaintea Lui si petrecând în necuratiile trupului si în alte multe rautati, totusi nu mi-a facut dupa pacatele mele, nici nu mi-a întors dupa faradelegile mele,-1 ci mi-a rânduit atâtea daruri si haruri spre mântuire, daca ma voi hotarî cu totul sa-I slujesc de aci înainte numai Lui prin vietuire curata si prin împlinirea

virtutilor, de câte bunatati si daruri duhovnicesti nu ma va învrednici, întarindu-ma, îndreptându-ma si calauzindu-ma spre tot lucrul bun?

De aceea, cel ce se gândeste totdeauna la aceasta si nu uita de binefacerile lui Dumnezeu, se rusineaza si se îndreapta si se nevoieste spre toata virtutea buna si spre toata lucrarea dreptatii, gata totdeauna sa faca cu râvna voia lui Dumnezeu.

3. Asa dar, iubite fiule, având, prin harul lui Hristos, ca pe o întelepciune fireasca, aceasta meditatie si gândire sanatoasa, pastreaz-o totdeauna în tine. Sa nu te lasi coplesit de uitarea pierzatoare, nici împiedecat de nepasarea, care face mintea desarta si o abate de la viata; sa nu-ti lasi cugetarea întunecata de nestiinta, care e pricina tuturor relelor, nici amagita de negrija, care e tot ce poate fi mai râu; sa nu te lasi târât de placerea trupului, nici biruit de lacomia pântecelui; sa nu te lasi cu mintea robit de pofta, nici sa nu lucrezi în tine spurcaciunea prin învoirea cu gândurile desfrânate. În sfârsit sa nu întristezi si sa nu te lasi întristat pentru vreo pricina trista si nefericita, care sa te faca sa îngramadesti amintiri de gânduri rele împotriva aproapelui, încât sa te pomenesti abatut de la rugaciunea curata catre Dumnezeu si sa-ti lasi mintea robita, privind cu gând salbatec pe fratele tau, care are acelasi suflet. Caci prin aceasta constiinta îti va fi înlantuita de purtarea nesocotita a cugetului trupesc si de duhurile rele, carora ai fost predat spre pedeapsa pâna la o vreme; si anume pâna când mintea, sfârsita în toate privintele si coplesita de întristare si de molesire, dupa ce a pierdut sporul dupa Dumnezeu pentru pricinile de mai înainte, va începe iarasi, cu multa smerenie, sa ia de la capat calea mântuirii. în felul acesta, ostenindu-se mult în rugaciuni si în privegheri de toata noaptea si împrastiind pricinile amintite prin smerenie si marturisire catre Dumnezeu si catre aproapele, ea începe iarasi viata de înfrânare. Si luminata de luminile cunostintei evanghelice, ea cunoaste atunci, cu harul lui Dumnezeu, ca cel ce nu s-a predat pe sine desavârsit crucii, în cuget de smerenie, si nu s-a aruncat pe sine la picioarele tuturor, ca sa fie calcat, înjosit si dispretuit, nedreptatit, batjocorit si luat în râs, iar el sa le rabde toate acestea cu bucurie si sa nu pretinda pe seama sa câtusi de putin lucrurile omenesti: slava sau cinste, sau lauda sau placere de mâncare, de bautura, sau de haina, nu se poate face crestin adevarat.

4. Deci stând în fata noastra asemenea lupte, nevointe si cununi ale evlaviei, pâna când ne vom batjocori cu înfatisarea prefacuta a evlaviei, slujind Domnului doar la aratare, încât altfel suntem socotiti între oameni si altfel ne descoperim Domnului, care cunoaste cele ascunse? Caci în vreme ce suntem socotiti de altii sfinti, ne aflam înca salbateci dupa naravuri; având chip de evlavie, n-am dobândit înca puterea ei înaintea lui Dumnezeu; socotiti de multi feciorelnici si curati, înaintea Celui ce cunoaste cele ascunse suntem întinati înauntru de necuratiile gândurilor desfrânate si înnoroiati de miscarile patimilor. Si pentru prefacuta noastra nevointa de acum, Suntem robii laudelor omenesti si ne orbim mintea. Deci pâna când vom umbla în desertaciunea mintii, neprimind întelepciunea evanghelica, prin care putem cunoaste vietuire ceruta de constiinta, ca sa o urmam cu sârguinta si sa aflam si îndraznirea constiintei?

Pâna când ne mai rezemam înca pe dreptatea paruta a omului din afara, în lipsa adevaratei cunostinte, si ne amagim Pe noi însine cu îndeletnicirile din afara, vrând sa placem oamenilor si vrând slavi, cinstiri si laude de la ei

Caci va veni desigur Cel ce descopere cele ascunse ale întunerecului si da la iveala sfaturile inimilor, Judecatorul care nu greseste si care nu se lasa rusinat de bogat, nici nu se milostiveste de sarac, care da la o parte înfatisarea de din afara si scoate la aratare adevarul ascuns înauntru. Acela va încununa pe luptatorii adevarati, care au vietui potrivit cu constiinta, în fata îngerilor si înaintea Tatalui Sau, iar pe cei ce au îmbracat chipul cucerniciei cu prefacatorie si au aratat numai oamenilor o paruta buna vietuire si s-au bizuit pe aceasta în desert, amagindu-se nebuneste pe ei însisi, îi va da pe fata înaintea Bisericii Sfintilor si a toata oastea cereasca, ca apoi sai trimita rusinati cumplit în întunerecul cel mai din afara, asemenea fecioarelor nebune pentru ca si acestea si-au pazit fecioria din afara a trupului, dat fiindca întru nimic n-au fost învinovatite în privinta aceasta, ba au avut în parte si untdelemn în candelele lor, adica au fost partase si de oarecari virtuti si ispravi din afara si de oarecari dureri. De aceea candelele lor au si ars pâna la o vreme. Dar din pricina negrijii, nestiintei si a trândaviei, n-au fost cu prevedere si n-au cunoscut cu de-a-manuntul roiul patimilor ascunse înauntru si puse în lucrare de duhurile rele. Din aceasta pricina cugetarea lor a fost stricata de înrâuririle vrajmase, încât s-au învoit cu ele prin gândurile lor. Si asa au fost amagite într-ascuns si biruie de pizma cea a tot rea, de ciuda care uraste binele, de vrajba, de gâlceava, de ura, de mânie, de amaraciune, de pomenirea râului, de fatarnicie, de furie, de mândrie, de slava desarta, de dorinta de-a placea oamenilor, de bunul plac, de iubirea de argint, de trândavire, de pofta trupeasca ce trezeste în gânduri voluptatea, de necredinta, de lipsa de temere, de lasitate, de întristare, de împotrivire, de molesire, de somn, de înalta parere de sine, de vointa de-a se scuza, de îngâmfare, de laudarosenie, de nesaturare, de risipa, de zgârcenie, de deznadejdea care-i mai cumplita decât toate, si de celelalte miscari subtiri ale pacatului. Ele socoteau ca si lucrarea faptelor bune sau vietuirea cuvioasa se înfaptuieste cu puteri omenesti si de aceea cautau sa culeaga laude de la oameni. Din aceasta pricina chiar daca au fost partase de unele daruri, le-au vândut duhurilor rele pentru slava desarta si placerea de la oameni. împartasindu-se si de alte patimi, ele au amestecat în purtarile bune cugetele rele si trupesti. De aceea le-au facut necurate si neprimite asemenea jertfei lui Cain, lipsindu-se de bucuria Mirelui si fiind lasate afara de nunta cereasca.

5. Cugetând deci la acestea, cântarindu-le si probându-le, sa cunoastem si sa întelegem în ce stare ne aflam, ca, pâna mai avem înca vreme de pocainta si de întoarcere, sa ne îndreptam pe noi însine. Aceasta pentru ca faptele noastre cele bune, fiind savârsite cu curatenie, sa fie adevarate si curate, neamestecate cu cugetul trupesc, ca sa nu fie respinse ca o jertfa patata din lipsa temerii, grijii si a cunostintei adevarate si ca nu cumva sa rabdam osteneala fecioriei, a înfrânarii, a privegherii, a postului si a relei patimiri si sa ne cheltuim zilele vietii, si totusi, pentru pricinile mai-nainte pomenite ale patimilor, parutele noastre dreptati sa fie aflate ca o jertfa patata si sa nu fie primita de Hristos, Arhiereul ceresc.

Asadar, o fiule, cine vrea sa ia crucea si sa-I urmeze lui Hristos, prin neîncetata cercetare a gândurilor de sine, prin multa grija pentru mântuire, prin întelegere si multa sârguinta Pentru Dumnezeu si prin întrebarea slujitorilor lui Dumnezeu, care sunt de acelasi suflet si de acelasi gând si care poarta aceeasi lupta, trebuie sa-si sporeasca, înainte de toate cunostinta si întelegerea. Aceasta din motivul ca nu cumva, nestiind pe unde si cum umbla, sa calatoreasca în întunerec, lipsit de lumina sfesnicului. Caci cel ce calatoreste dupa socoteala sa, fara cunostinta evanghelica si fara calauzirea cuiva, de multe se împiedeca si cade în multe gropi si curse ale celui rau, mult rataceste si prin multe primejdii trece si nu stie la ce tinta va ajunge. Pentru ca sunt destui care au trecut prin multe osteneli si nevointe si au rabdat pentru Dumnezeu rele patimiri si scârbe multe. Dar prin faptul ca au umblat dupa socoteala lor si n-au putut deosebi lucrurile, nici n-au cerut sfatul aproapelui, aceste osteneli ale lor au ramas desarte si fara rost.

6. Tu deci fiule iubite, precum ti-am spus la începutul acestui cuvânt de povatuire, nu uita binefacerile iubitorului de oameni Dumnezeu, de care ai avut parte, lasându-te furat de pacat si de nepasare. Ci punând înaintea ochilor tai binefacerile de care te-ai împartasit de la începutul vietii tale si pâna acum, fie trupesti, fie duhovnicesti, zaboveste cu gândul la ele, dupa cum s-a spus: "Nu uita toate binefacerile Lui"1. Fa aceasta pentru ca inima sa ti se miste cu usurinta spre frica lui Dumnezeu si spre dragoste, ca sa-1 întorci în schimb, dupa putere, o viata curata, o petrecere virtuasa, o constiinta cucernica, o judecata cumpanita, o credinta dreapta, un cuget smerit si, simplu vorbind, sa te poti darui întreg lui Dumnezeu. Caci rusinându-te de amintirea atâtor bunatati, de care te-ai bucurat din partea Stapânului bun si de oameni iubitor, inima ta se va umplea de dragostea si de dorul Lui printr-o miscare pornita chiar din ea însasi, mai bine zis conlucrând si darul de sus. Pentru ca îti vei da seama ca lucrurile minunate, pe care nu le-a facut altora cu mult mai buni, ti le-a facut tie, prin iubirea Sa de oameni cea negraita.

Sileste-te, asa dar, sa pastrezi neîncetat în amintire toate binefacerile daruite tie de Dumnezeu. Dar mai ales aminteste-ti neîncetat de harul acela mare sir minunat si de acea binefacere de care ti-a facut parte, cum ne-ai povestit, pe când calatoreai împreuna cu mama ta de la Locurile Sfinte la Constantinopol, când s-a pornit acea furtuna înfricosata si nestapânita si acel vârtej mare în vreme de noapte, în urma caruia toti cei din corabie, împreuna cu corabierii si cu mama ta, au pierit în adânc. Aminteste-ti ca singur tu cu alti doi ati scapat atunci, fiind aruncati ca printr-o minune dumnezeiasca de valurile marii la tarm. Aminteste-ti apoi cum ti s-a rânduit sa vii dupa aceea la Ancyra, unde ai fost primit cu dragoste parinteasca de cineva, si te-ai însotit pe urma cu prea evlaviosul fiu Epifanie, ca amândoi calauziti de un cuvios barbat, sa veniti la calea adevarului si sa fiti primiti de niste sfinti slujitori ai lui Dumnezeu ca fii adevarati.

7. Pentru toate aceste mari binefaceri daruite tie de Dumnezeu, cu ce lucru vrednic de ele ai putea sa multamesti Celui ce a chemat sufletul tau la viata vesnica? Caci tu, dupa dreptate, nu mai trebuie sa-ti traiesti tie, ci lui Hristos care a murit si a înviat pentru tine,1 având sa vietuiesti întru toata virtutea dreptatii, sa împlinesti toate poruncile si sa cauti "care este voia cea buna, desavârsita si bineplacuta lui Dumnezeu", 2silindu-te cu toata puterea sa urmezi ei.

Drept aceea, fiule supune-ti tineretea ta Cuvântului lui Dumnezeu, asa cum însusi Cuvântul o cere: "Trupul tau preda-1 jertfa vie, sfânta, bineplacuta lui Dumnezeu, slujba cuvântatoare". Tot mustul poftei trupesti svânta-1 si usca-1 cu mâncare putina, cu bautura putina si cu privegheri de toata noaptea, ca sa spui si tu din inima: "Facutu-m-am ca o piele atârnata la fum; dar dreptatile tale nu le-am uitat",3 si cunoscând ca esti al lui Hristos, rastigneste-ti trupul, dupa cuvântul Apostolului, dimpreuna cu patimile si cu poftele lui;3 si omoara-ti madularile omului pamântesc,4 adeca nu numai lucrarea desfrânarii, ci si necuratia lucrata de duhurile-rele în trupul tau.

Ba cel ce asteapta cununa fecioriei adevarate, neîntinate si desavârsite, nu-si poarta lupta numai pâna aci, ci, urmând învataturii apostolesti, se lupta sa omoare pâna si icoana si miscarea patimii. Dar nici cu atâta nu se multumeste acela care, cuprins de o puternica dragoste, vrea sa se salasluiasca în trupul sau fecioria îngereasca si neprihanita, ci se roaga ca si însasi amintirea simpla a poftei sa fie stinsa, chiar daca se iveste numai în minte ca o adiere de gând, fara miscarea si lucrarea patimei trupesti. Iar la aceasta stare e cu putinta sa se ajunga, daca peste tot se învrednicesc vreunii cu asemenea har, numai prin ajutorul de sus si prin puterea si darul Duhului.

Astfel, cel ce asteapta cununa fecioriei curate, nemateriale si neprihanite, îsi rastigneste trupul prin osteneli si nevointe si îsi omoara madularele omului pamântesc prin înfrânare staruitoare si rabdatoare, stricând pe omul cel din afara, subtiindu-1, scorojindu-l si facându-1 numai schelet. Aceasta pentru ca, prin credinta si lupte si prin lucrarea harului, omul dinlauntru sa se înnoiasca,5 înaintând din zi în zi spre tot mai mult bine, crescând în dragoste, împodobindu-se cu blândete, veselindu-se cu bucuria Duhului, încununându-se cu pacea lui Hristos, sporind în evlavie, întarindu-se întru bunatate, învaluindu-se în frica lui Dumnezeu, luminându-se prin întelegere si cunostinta, stralucind de întelepciune si calauzit de smerenie.

Iar înnoindu-se mintea prin Duhul cu acestea si cu alte asemenea virtuti, descopere în sine pecetea chipului dumnezeiesc, întelege frumusetea spirituala si negraita a asemanarii cu Domnul si patrunde bogatia legii launtrice a întelepciunii, care îl învata si se lasa învatata de la sine.

Subtiaza-ti deci trupul tânar, o fiule, si îngrasa-ti sufletul nemuritor cu cele spuse înainte; iar mintea înnoeste-ti-o cu virtutile mai înainte însirate, prin conlucrarea Duhului. Caci trupul tânar, îngrasat cu felurite mâncari si cu bautura de vin, e ca un porc gata de junghiere. Sufletul lui e junghiat de aprinderea placerilor trupesti, iar mintea e robita de fierberea poftelor rele, neputând sa se împotriveasca placerilor trupului. Caci îngramadirea sângelui pricinuieste împrastierea duhului. Mai ales bautura de vin nici sa n-o miroasa tineretea, ca nu cumva prin focul îndoit, nascut din lucrarea patimei dinauntru si din bautura de vin, turnata din afara, sa i se înfierbânte peste masura placerea trupului si sa alunge de la sine placerea duhovniceasca a durerii nascuta din strapungerile inimii si sa aduca în ea întunecare si împietrire. Ba de dragul poftei duhovnicesti, tineretea nici la saturarea de apa sa nu se gândeasca. Caci putinatatea apei ajuta foarte mult la sporirea cumpatarii. Dupa ce vei proba aceasta cu lucrul, vei lua singur încredintarea prin experienta. Caci acestea nu ti le rânduim si hotarâm fiindca vrem sa-ti punem asupra un jug silnic, ci, îndemnându-te si sfatuindu-te cu dragoste, ti le dam ca pe o socotinta si cale buna de urmat spre sporirea în fecioria adevarata si în cumpatarea deplina, lasând la sloboda ta alegere sa faci ce vrei.

8. Sa vorbim acuma putin si despre patima nerationala a mâniei, care pustieste, zapaceste si întuneca tot sufletul, si-1 arata pe om asemenea fiarelor în vremea miscarii si lucrarii ei mai ales pe cel ce aluneca lesne si repede spre ea. Patima aceasta se sprijina mai ales pe mândrie; prin ea se întareste si se face nebiruita. Caci pâna ce e udat copacul diavolesc al amaraciunii, al supararii si al mâniei, cu apa puturoasa a mândriei, înfloreste si înfrunzeste îmbelsugat si aduce mult rod al faradelegii. Iar cladirea celui rau în suflet nu poate fi doborâta, pâna ce are ca sprijin si întarire, temelia mândriei. Daca vrei, asadar, sa se usuce în tine arborele faradelegii (adeca patima amaraciunii, a mâniei si a supararii) si sa se faca neroditor, ca venind securea Duhului sa-1 taie si sa-1 arunce în foc cum zice Evanghelia, si sa-1 scoata afara împreuna cu toata rautatea; si daca vrei sa se darâme si sa se surpe casa faradelegii, pe care cel rau o zideste cu viclesug în suflet (si o face aceasta adunând de fiecare data în gând ca pietre felurite pricini "întemeiate sau neîntemeiate, provocate de lucruri si de cuvinte referitoare la cele materiale si ridicând în suflet o cladire a rautatii, careia îi pune ca sprijin si întarire gânduri de mândrie), sa ai smerenia Domnului neîncetat în inima. Sa te gândesti cine a fost El si ce s-a facut pentru noi, si din ce înaltimi de lumina a dumnezeirii, - descoperita dupa putinta fiintelor de sus si slavita în ceruri de toata firea rationala a îngerilor, Arhanghelilor, Scaunelor, Domniilor, începatoriilor, Stapâniilor, Heruvimilor si Serafimilor si a nenumitelor Puteri spirituale, ale caror nume n-au ajuns pâna la noi, dupa cuvântul tainic al Apostolului,- în ce adânc de smerenie omeneasca s-a coborât, prin negraita Sa bunatate, asemanându-se întru toate noua, celor ce sedeam în întunericul si în umbra mortii" si ajunsesem robi prin calcarea lui Adam fiind stapâniti de vrajmas prin lucrarea patimilor.

9. Caci aflându-ne noi într-o astfel de robie înfricosata si stapâniti fiind de moartea nevazuta si vicleana, nu s-a rusinat de noi Stapânul întregii firi vazute si nevazute, ci umilindu-Se pe Sine si luând asupra Sa pe omul cazut sub patimile de ocara si sub osânda dumnezeiasca, "s-a facut întru toate asemenea noua, afara de pacat",2 adica afara de patimile de ocara. El a luat toate pedepsele trimise asupra omului pentru pacatul neascultarii de catre hotarârea dumnezeiasca: moartea, osteneala, foamea, setea si cele asemenea acestora, facându-Se ceea ce suntem noi, ca noi sa ne facem ceea ce este El; "Cuvântul trup s-a facut",3 ca trupul sa se faca Cuvânt; "fiind bogat, s-a facut sarac pentru noi, ca noi sa ne îmbogatim cu saracia Lui";4 s-a facut asemenea noua din multa iubire de oameni, ca noi sa ne facem asemenea Lui prin toata virtutea. Caci de unde a venit Hristos, de acolo se înnoieste, prin harul si puterea Duhului, omul zidit cu adevarat dupa chipul si asemanarea lui Dumnezeu. Iar prin aceasta înnoire ajunge la masura dragostei desavârsite, care arunca afara frica,5 nemaiputând sa cada niciodata. Caci "dragostea niciodata nu cade",6 fiindca "dragostea, zice loan, este Dumnezeu si cine ramâne în dragoste în Dumnezeu ramâne".7 De aceasta masura s-au învrednicit Apostolii si cei ce s-au nevoit asemenea lor întru virtute si s-au înfatisat pe ei desavârsiti Domnului, urmând lui Hristos cu dragoste desavârsita, în toata viata lor.

Gândeste-te, asadar, totdeauna fara uitare la umilirea aceasta atât de mare, pe care a luat-o Domnul asupra Sa, din negraita Sa iubire de oameni; adica la salasluirea în Maica lui Dumnezeu-Cuvântul, la luarea omului asupra Sa, la nasterea din femeie, la cresterea treptata cu trupul, la ocari, la înjuraturi, la batjocuri, la luarea în râs, la, bârfiri, la biciuiri, la scuipari, la luarea în bataie (de joc, la hlamida rosie, la cununa de spini, la osândirea lui de catre capetenii, la strigatul Iudeilor celor faradelege, si de acelasi neam cu El, împotriva lui: "Ia-L, ia-L, rastigneste-L", la cruce, la piroane, la sulita, la adaparea cu otet si fiere, la triumful pagânilor, la râsul celor care treceau si ziceau: "De esti Fiul lui Dumnezeu, pogoara-te de pe cruce si vom crede tie>>,2 si la celelalte patimi, pe care le-a rabdat pentru noi: la rastignire, la moarte, la asezarea de trei zile în mormânt, la coborârea la iad; pe urma la roadele patimilor, care si cât de mari au fost: la învierea din morti, la scoaterea din iad si din moarte a sufletelor, care s-au împreunat cu Domnul, la înaltarea la ceruri, la sederea de-a-dreapta Tatalui, la cinstea si la slava mai presus de toata începatoria, Stapânirea si de tot numele ce se numeste, la închinarea ce-o aduc toti îngerii Celui întâi nascut din morti, din pricina patimilor, dupa cuvântul Apostolului, care zice: "Aceasta sa se cugete în voi, ceea ce si în Hristos Iisus, care în chipul lui Dumnezeu fiind, nu rapire a socotit a fi întocmai cu Dumnezeu, ci s-a umilit pe Sine, chip de rob luând, întru asemanarea omului facându-se si la înfatisare aflându-se ca omul; si s-a smerit pe Sine ascultator facându-Se pâna la moarte, iar moartea a crucii, de aceea si Dumnezeu L-a preaînaltat pe El si i-a daruit Lui nume mai presus de toate numele, ca în numele lui Iisus Hristos tot genunchiul sa se plece, al celor ceresti, al celor pamântesti si al celor de desubt",... si urmatoarele. Iata la ce slava si înaltime L-au ridicat, dupa dreptatea lui Dumnezeu, pe Domnul facut cu, pricinile mai înainte spuse.

10. Prin urmare, de vei pastra în inima ta fara uitare, cu dragoste si cu simtire aceste amintiri, nu te va stapâni patima amaraciunii, a mâniei si a supararii. Caci temeliile patimii mândriei, fiind sapate prin smerenia lui Hristos, la care te vei gândi se va surpa usor si de la sine toata cladirea faradelegii, adica a mâniei si a supararii. Caci ce inima aspra si împietrita nu se va frânge de va avea necontenit în minte marea smerenie a dumnezeirii Unuia nascut pentru noi si amintirea tuturor patimilor mai înainte spuse? Cine nu se va face de bunavoie pamânt, cenuse si pulbere de calcat de catre toti oamenii? Iar daca se va smeri si se va frânge sufletul astfel, privind la smerenia Domnului, ce mânie va mai putea sa stapâneasca asupra lui? Dar tot asa de vadit e ca uitarea acestor gânduri folositoare si de viata facatoare, si sora ei lenea, si ajutatoarea tovarasa lor nestiinta, care sunt patimile cele mai adânci si launtrice, mai greu de surprins si de îndreptat, care si întuneca sufletul cu multa grija, fac sa se încuibeze si sa lucreze în el si celelalte patimi, întru cât sadesc nepasarea si alunga frica de pacate, pregatind drum si lucrare usoara fiecarei patimi. Caci odata ce sufletul e acoperit de uitarea atotpacatoasa, de lenea stricacioasa si de nestiinta, maica si doica tuturor relelor, nenorocita de minte se lipeste cu usurinta de tot ce se vede, se cugeta sau se aude. De pilda de va vedea frumusete de femeie, îndata se va rani de pofta trupeasca. Si asa succedându-se amintirile lucrurilor privite cu patima si cu placere, zugravesc din nou înauntrul sufletului icoanele lor, prin întiparirea întelesurilor si a gândului pacatos. Iar urmarea este ca întineaza mintea patimasa si nenorocita prin lucrarea duhurilor rele.

11. Apoi si trupul daca e gras si tânar, sau plin de must, când e atâtat de amintiri cauta sa împlineasca cu patima cele cuprinse în ele, fiind împins de pofta, sau savârseste uneori necuratii în vis ori în somn. Caci chiar daca nu a avut cineva amestecare cu femeia la aratare si e socotit cast, feciorelnic si curat de oameni, ba chiar are renume de sfânt, înaintea lui Dumnezeu, care vede cele ascunse, e socotit ca spurcat, desfrânat si necumpatat; si pe dreptate va fi osândit in ziua aceea, de nu va plânge si nu se va tângui, topindu-si trupul necontenit cu posturi, privegheri si rugaciuni, iar mintea lecuindu-si-o si îndreptându-si-o prin amintiri sfinte si prin meditarea cuvântului dumnezeiesc, aducând pocainta cuvenita lui Dumnezeu, înaintea caruia a si cugetat si facut relele. Fiindca nu minte glasul care a zis: "Iar eu va zic voua: tot cel ce priveste la femeie spre a o pofti pe ea, a si preacurvit cu ea în inima sa",1 De aceea e de folos tânarului sa nu se întâlneasca, de e cu putinta, de loc cu femei, chiar de sunt socotite sfinte. Iar de se poate, sa vietuiasca despartit chiar si de oameni, caci atunci poarta razboiul mai usor si îl cunoaste mai bine; mai ales daca va fi cu luare aminte la sine însusi si va petrece în cumpatare, cu putina bautura de apa, în priveghere multa si rugaciuni, si se va sili sa fie împreuna cu Parinti duhovnicesti încercati, lasându-se înteleptit si calauzit

Caci e primejdios lucru a fi cineva singur, fara martori, se calauzi dupa voia sa si a convietui cu cei neîncercati în razboiul duhovnicesc. Unii ca acestia sunt biruiti de alte feluri de razboaie. Caci multe sunt mestesugirile pacatului si se tin bine ascunse; si felurite curse si-a întins vrajmasul pretutindeni. De aceea, daca e cu putinta, e bine sa te silesti si sa te straduiesti a fi sau a te întâlni neîncetat cu barbati cunoscatori. În felul acesta, desi nu ai tu însuti faclia adevaratei cunostinte, fiind înca nedesavârsit cu vârsta duhovniceasca si prunc, dar însotindu-te cu cel ce o are, nu vei umbla în întunerec, nu te vei primejdui de lanturi si de curse si nu vei cadea între fiarele lumii spirituale, care pândesc în întunerec si rapesc si ucid pe cei ce umbla în el fara faclia spirituala a cuvântului dumnezeiesc.

12. Stiu ca vrei si tu, fiule, sa dobândesti înlauntrul tau faclia luminii întelegatoare si a cunostintei duhovnicesti, ca sa poti umbla fara sa te poticnesti în cea mai adânca noapte a veacului acestuia, si pasii sa-ti fie îndreptati de Domnul. Caci ai dorit foarte tare cale Evangheliei, dupa cuvântul prorocesc, adica sa urmezi cu credinta înfocata poruncilor evanghelice mai desavârsite si sa te faci partas, prin dorinta si rugaciune, la patimile Domnului. De aceea, am sa-ti arat o metoda minunata si o regula a chipului duhovnicesc de viata. Ea nu are lipsa de osteneala si de nevointa trupeasca, ci de osteneala sufleteasca, de supravegherea mintii si de un cuget atent, care e ajutat de frica si de dragostea lui Dumnezeu. Prin aceasta metoda vei putea cu usurinta sa pui pe fuga multimea vrajmasilor, asemenea fericitului David, care a rapus pe un urias al celor de alt neam prin credinta si încredere în Dumnezeu, si asa a pus pe fuga cu usurinta, împreuna cu poporul sau, zecile de mii ale dusmanilor.1

Tinta cuvântului nostru este sa atraga atentia asupra celor trei uriasi puternici si tari ai celor de alt neam, pe care se reazama toata puterea potrivnica a lui Holofern cel spiritual. Daca acestia vor fi rapusi si ucisi toata puterea duhurilor necurate va slabi cu usurinta, pâna se va topi cu totul. Cei trei uriasi ai celui rau, care sunt socotiti ca cei mai tari, sunt cele trei rele amintite mai-nainte: nestiinta, maica tuturor relelor; uitarea, sora împreuna lucratoare si slujitoarea ei, si nepasarea trândava, care tese vestmântul si acoperemântul norului negru asezat peste suflet si care le sprijina pe amândoua, le întareste, le sustine si sadeste în sufletul cel fara grija raul înradacinat si statornic. Prin nepasarea trândava, prin uitare si prin nestiinta se întaresc si se maresc proptelele celorlalte patimi. Caci ajutându-se întreolalta si neputând sa fiinteze fara sa se sustina una pe alta, ele se dovedesc puteri tari ale vrajmasului si capetenii puternice ale celui rau. Prin ele se întareste si pe ele se reazama toata oastea duhurilor rautatii, ca sa-si poata duce la îndeplinire planurile. Fara ele nu se pot sustine nici cele mai-nainte spuse.

13. De vrei, asadar, sa dobândesti biruinta împotriva patimilor mai-nainte pomenite si sa pui pe fuga usor multimea vrajmasilor spirituali de alt neam, aduna-te în tine însuti prin rugaciune si prin ajutorul lui Dumnezeu. Patrunzând astfel în adâncurile inimii, cauta urma acestor trei uriasi puternici ai diavolului, adica a uitarii, a nepasarii trândave si a nestiintei, care sunt propteaua dusmanilor spirituali de alt neam si pe sub care furisându-se celelalte patimi ale rautatii, lucreaza, vietuiesc si prind putere în inimile celor iubitori de placere si în sufletele neînvatate. Si prin multa atentie si supraveghere a mintii, folosindu-te si de ajutorul de sus, vei afla relele cunoscute celorlalti si, socotite ca nici n-ar fi rele, dar care sunt mai stricacioase decât celelalte. Iar prin armele dreptatii, care sunt contrare lor, adica prin amintirea cea buna, cari e pricina tuturor bunatatilor, prin cunostinta luminata, prin care sufletul, priveghind alunga de la sine întunerecul nestiintei, si râvna cea buna, care îndruma si zoreste sufletul spre mântuire, vei birui întru puterea Duhului Sfânt, prin rugaciune, si cerere, vitejeste si barbateste pe cei trei uriasi mai sus pomeniti ai vrajmasilor spirituali. Prin amintirea cea prea buna, cea dupa Dumnezeu, socotind totdeauna "câte sunt adevarate, câte sunt de cinste, câte sunt drepte, câte sunt curate, câte sunt cu nume bun, fie ca e virtute, fie ca e lauda",1 vei alunga de la tine uitarea atotpacatoasa; prin, cunostinta luminata si cereasca vei nimici nestiinta pierzatoare. A întunerecului; iar prin râvna atotvirtuoasa si prea buna, vei scoate afara nepasarea trândava, care lucreaza în suflet pacatul necredintii în Dumnezeu, înradacinat acolo. De vei câstiga virtuti, nu prin simpla vointa a ta, ci cu puterea lui Dumnezeu si cu conlucrarea Duhului Sfânt, prin multa atentie si rugaciune, vei putea sa te izbavesti de cei trei uriasi mai-nainte pomeniti ai celui viclean. Caci armonia cunostintei adevarate cu amintirea cuvintelor lui Dumnezeu si cu râvna cea buna, când va fi silita sa staruie în suflet, prin harul lucrator, si va fi pazita cu grija, va sterge din el urmele uitarii, ale nestiintei si ale nepasarii trândave si le va reduce la nefiinta, iar pe urma va împarati în suflet harul, întru Domnul nostru Iisus Hristos, caruia fie slava si stapânirea în vecii vecilor, Amin.

Sfântul CASIAN ROMANUL

Catre Episcopul Castor Despre cele opt gânduri ale rautatii1

Dupa ce mai înainte am alcatuit cuvântul despre rânduielile chinoviilor, de data aceasta, nadajduind iarasi în rugaciunile Voastre, ne-am apucat a scrie despre cele opt gânduri ale rautatii, adica despre cel al lacomiei pântecelui, al curviei, al iubirii de argint, al mâniei, al întristarii, al trândaviei, al slavei desarte si al mândriei.

I. Despre înfrânarea pântecelui .

Mai întâi deci vom vorbi despre înfrânarea pântecelui, care se împotriveste îmbuibarii pântecelui; apoi despre chipul posturilor si despre felul si cantitatea bucatelor. Iar acestea nu de la noi le vom spune, ci dupa cum le-am primit de la Sfintii Parinti. Acestia n-au lasat un singur canon de postire, nici un singur chip al împartasirii de bucate, nici aceeasi masura pentru toti. Fiindca nu toti au aceeasi tarie si aceeasi vârsta; apoi si din pricina slabiciunii unora, sau a unei deprinderi mai gingase a trupului, însa un lucru au rânduit tuturor: sa fuga de îmbuibare si de saturarea pântecelui. Iar postirea de fiecare zi au socotit ca este mai folositoare si mai ajutatoare spre curatie, decât cea de trei sau de patru zile, sau decât cea întinsa pâna la o saptamâna. Caci zic: cel ce peste masura întinde postirea, tot peste masura se foloseste adeseori si de hrana. Din pricina aceasta se întâmpla ca uneori, din covârsirea postirii, slabeste trupul si se face mai trândav spre slujbele cele duhovnicesti; iar alteori, prin prisosul mâncarii, se îngreuiaza si face sa se nasca în suflet nepasare si molesire. Au cercat Parintii si aceea ca nu tuturor le este potrivita mâncarea verdeturilor sau a legumelor si nici posmagul nu-1 pot folosi ca hrana toti. Si au zis Parintii ca unul mâncând doua litre de pâine e înca flamând, iar altul mâncând o litra, sau sase uncii, se satura. (Uncia este uncia romana: 27 gr. 165 mlgr.). Deci, precum am zis mai înainte, le-a dat tuturor o singura regula pentru înfrânare: sa nu se amageasca nimeni cu saturarea pântecelui si sa nu se lase furat de placerea gâtlejului. Pentru ca nu numai deosebirea felurilor, ci si marimea cantitatii mâncarurilor face sa se aprinza sagetile curviei. Caci cu orice fel de hrana de se va umplea pântecele, naste samânta desfrânarii; asemenea nu numai aburii vinului fac mintea sa se îmbete, ci si saturarea de apa, precum si prisosul a orice fel de hrana o moleseste si o face somnoroasa. În Sodoma nu aburii vinului, sau ai bucatelor felurite au adus prapadul, ci îmbuibarea cu pâine, cum zice Prorocul. Slabiciunea trupului nu dauneaza curatiei inimii, când dam trupului nu ceea ce voieste placerea, ci ceea ce cere slabiciunea. De bucate numai atât sa ne slujim, cât sa traim, nu ca sa ne facem robi pornirilor poftei. Primirea hranei cu masura si cu socoteala, da trupului sanatatea, nu îi ia sfintenia. Regula înfrânarii si canonul asezat de Parinti, acesta este: Cel ce se împartaseste de vreo hrana sa se departeze de ea pâna mai are înca pofta si sa nu astepte sa se sature. Iar Apostolul zicând: "Grija trupului sa nu o faceti spre pofte", n-a oprit chivernisirea cea trebuincioasa a vietii, ci grija cea iubitoare de placeri. De altfel pentru curatia desavârsita a sufletului nu ajunge numai retinerea de la bucate, daca nu se adauga la ea si celelalte virtuti. De aceea smerenia prin ascultarea cu lucrul si prin ostenirea trupului mari foloase aduce, înfrânarea de la iubirea de argint calauzeste sufletul spre curatie, când înseamna nu numai lipsa banilor, ci si lipsa poftei de-a-i avea. Retinerea de la mânie, de la întristare, de la slava desarta si mândrie, înfaptuieste curatia întreaga a sufletului. Iar curatia partiala a sufletului, cea a neprihanirii adeca, o înfaptuiesc în chip deosebit înfrânarea si postul. Caci este cu neputinta ca cel ce si-a saturat stomacul sa se poata lupta în cuget cu dracul curviei. Iata de ce lupta noastra cea dintâi trebuie sa ne fie înfrânarea stomacului si supunerea trupului nu numai prin post, ci si prin priveghere, osteneala si cetiri; apoi aducerea inimii la frica de iad si la dorul dupa împaratia cerurilor.

II. Despre duhul curviei si al poftei trupesti

A doua lupta o avem împotriva duhului curviei si al poftei trupesti. Pofta aceasta începe sa supere pe om de la cea dintâi vârsta. Mare si cumplit razboi este acesta si lupta îndoita cere. Caci acest razboi este îndoit, aflându-se si în suflet si în trup. De aceea trebuie sa dam lupta din doua parti împotriva lui. Prin urmare nu ajunge numai postul trupesc pentru dobândirea desavârsitei neprihaniri si adevaratei curatii, de nu se va adauga si zdrobirea inimii si rugaciunea întinsa catre Dumnezeu si cetirea deasa a Scripturilor si osteneala si lucrul mâinilor, care abia împreuna pot sa opreasca cele neastâmparate ale sufletului si sa-1 aduca înapoi de la nalucirile cele de rusine. Mai înainte de toate însa, foloseste smerenia sufletului, fara de care nu va putea birui nimeni, nici curvia, nici celelalte patimi. Deci de la început trebuie pazita inima cu toata strajuirea de gândurile murdare, "Caci dintru aceasta purced, dupa cuvântul Domnului, gânduri rele, ucideri, preacurvii, curvii" si celelalte. Deoarece si postul ni s-a rânduit de fapt nu numai spre chinuirea trupului, ci si spre trezvia mintii, ca nu cumva, întunecându-se de multimea bucatelor, sa nu fie în stare sa se pazeasca de gânduri.

Deci nu trebuie pusa toata stradania numai în postul cel trupesc, ci si în meditatie duhovniceasca, fara de care e cu neputinta sa urcam la înaltimea neprihanirii si curatiei adevarate. Se cuvine asadar, dupa cuvântul Domnului, "sa curatim mai întâi partea cea dinlauntru a paharului si a blidului, ca sa se faca si cea din afara curata". De aceea sa ne sârguim, cum zice Apostolul, "a ne lupta dupa lege si a lua cununa" dupa ce am biruit duhul cel necurat al curviei, bizuindu-ne nu în puterea si nevointa noastra, ci în ajutorul Stapânului nostru Dumnezeu. Caci dracul acesta nu înceteaza de a razboi pe om, pâna nu va crede omul cu adevarat ca nu prin straduinta si nici prin osteneala sa, ci prin acoperemântul si ajutorul lui Dumnezeu se izbaveste de boala aceasta si se ridica la înaltimea curatiei. Fiindca lucrul acesta este mai presus de fire si cel ce a calcat întarâtarile trupului si placerile lui ajunge într-un chip oarecare afara din trup. De aceea este cu neputinta omului (ca sa zic asa) sa zboare cu aripile proprii la aceasta înalta si cereasca cununa a sfinteniei si sa se faca urmator îngerilor, de nu-1 va ridica de la pamânt si din noroi harul lui Dumnezeu. Caci prin nici o alta virtute nu se aseamana oamenii cei legati cu trupul mai mult cu îngerii cei netrupesti, decât prin neprihanire. Printr-aceasta, înca pe pamânt fiind si petrecând, au, dupa cum zice Apostolul, petrecerea în ceruri.

Iar semnul ca au dobândit desavârsit aceasta virtute, îl avem în aceea ca sufletul chiar si în vremea somnului nu ia seama la nici un chip al nalucirii de rusine. Caci desi nu se socoteste pacat o miscare ca aceasta, totusi ea arata ca sufletul boleste înca si nu s-a izbavit de patima. Si de aceea trebuie sa credem ca nalucirile cele de rusine ce ni se întâmpla în somn, sunt o dovada a trândaviei noastre de pâna aci si a neputintei ce se afla în noi, fiindca scurgerea ce ni se întâmpla în vremea somnului face aratata boala ce sade tainuita în ascunzisurile sufletului. De aceea si Doctorul sufletelor noastre a pus doctoria în ascunzisurile sufletului, unde stie ca stau si pricinile boalei, zicând: "Cel ce cauta la muiere spre a o pofti pe dânsa, a si preacurvit cu ea întru inima sa". Prin aceasta a îndreptat nu atât ochii cei curiosi si desfrânati, cât sufletul cel asezat înauntru, care foloseste rau ochii cei dati de Dumnezeu spre bine. De aceea si cuvântul întelepciunii nu zice: "Cu toata strajuirea pazeste ochii tai", ci: "Cu toata strajuirea pazeste inima ta"3, aplicând leacul strajuirii mai ales aceleia care foloseste ochii spre ceea ce voieste. Asadar aceasta sa fie paza cea dintâi a curatiei noastre: de nu va veni în cuget amintirea vreunei femei, rasarita prin diavoleasca viclenie, bunaoara a maicii, sau a surorii, sau a altor femei cucernice îndata sa o alungam din inima noastra, ca nu cumva, zabovind mult la aceasta amintire, amagitorul celor neiscusiti sa rostogoleasca cugetul de la aceste fete la naluciri rusinoase si vatamatoare. De aceea si porunca data de Dumnezeu primului om ne cere sa pazim capul sarpelui1, adica începutul gândului vatamator prin care acela încearca sa se serpuiasca în sufletul nostru, ca nu cumva prin primirea capului, care este prima rasarire a gândului, sa primim si celalalt trup al sarpelui, adica învoirea cu placerea si prin aceasta sa duca apoi cugetul la fapta neîngaduita. Ci trebuie, precum este scris: "în dimineti sa ucidem pe toti pacatosii pamântului",2 adica prin lumina cunostintei sa deosebim si sa nimicim toate gândurile pacatoase de pe pamânt, care este inima noastra, dupa învatatura Domnului; si pâna ce sunt înca prunci, fiii Vavilonului, adica gândurile viclene, sa-i ucidem, zdrobindu-i de piatra3, care este Hristos. Caci de se vor face barbati prin învoirea noastra, nu fara mare suspin si grea osteneala vor fi biruiti. Dar pe lânga cele zise din dumnezeiasca Scriptura, bine este sa pomenim si cuvinte de ale Sfintilor Parinti. Astfel Sfântul Vasile, episcopul Cezareei Capadociei, zice: "Nici muere nu cunosc, nici feciorelnic nu sunt". El stia ca darul fecioriei nu se dobândeste numai prin departarea cea trupeasca de muere, ci si prin sfintenia si curatia sufletului, care se câstiga prin frica lui Dumnezeu. Mai zic Parintii si aceea ca nu putem câstiga desavârsit virtutea curatiei, de nu vom dobândi mai întâi în inima noastra adevarata smerenie a cugetului; nici de cunostinta adevarata nu ne putem învrednici, câta vreme patima curviei zaboveste în ascunzisurile sufletului. Dar ca sa desavârsim întelesul neprihanirii, vom mai pomeni de un cuvânt al Apostolului si vom pune capat cuvântului: "Cautati pacea cu toata lumea si sfintirea, fara de care nimeni nu va vedea pe Domnul"1. Ca despre aceasta graieste, se vede din cele ce adauga, zicând: "Sa nu fie cineva curvar sau lumet ca Esau".2 Pe cât este asadar de cereasca si de îngereasca virtutea sfinteniei, pe atât este de razboita cu mai mari bântuieli de potrivnici. De aceea suntem datori sa ne nevoim nu numai cu înfrânarea trupului, ci si cu zdrobirea inimii si cu rugaciuni dese împreunate cu suspine, ca sa stingem cuptorul trupului nostru, pe care împaratul Vavilonului îl aprinde în fiecare zi prin atâtarile poftei, cu roua venirii Sfântului Duh. Pe lânga acestea, arma foarte tare pentru acest razboi avem privegherea cea dupa Dumnezeu. Caci precum paza zilei pregateste sfintenia noptii, asa si privegherea din vremea noptii deschide sufletului calea catre curatia zilei.

III. Despre iubirea de argint

A treia lupta o avem împotriva duhului iubirii de argint. Razboiul acesta este strain si ne vine din afara firii, folosind necredinta monahului. De fapt atâtarile celorlalte patimi, adica a mâniei si a poftei, îsi iau prilejurile din-trup si îsi au oarecum începutul în rasadul firii, de la nastere. De aceea sunt biruite abia dupa vreme îndelungata. Boala iubirii de argint însa, venind din afara, se poate taia mai usor, daca este silinta si luare aminte. Dar de nu e bagata în seama, se face mai pierzatoare decât celelalte patimi si mai cu anevoie de înfrânt. Caci e "radacina tuturor rautatilor",3 dupa Apostolul. Sa bagam numai de seama: îmboldirile cele firesti ale trupului se vad nu numai la copii, în care nu este înca cunostinta binelui si a râului, ci si la pruncii cei prea mici si sugaci care nici urma de placere nu au în ei, însa îmboldirea fireasca arata ca o au. De asemenea observam la prunci si acul mâniei, când îi vedem porniti asupra celui ce i-au nacajit. Iar acestea le zic, nu ocarând firea ca pricina a pacatului (sa nu fie), ci ca sa arat ca mânia si pofta au fost împreunate cu firea omului de catre însusi Ziditorul cu un scop bun, dar prin trândavie aluneca din cele firesti ale trupului în cele afara de fire. De fapt îmboldirea trupului a fost lasata de Ziditorul spre nasterea de prunci si spre continuarea neamului omenesc prin coborâre unii de la altii, nu spre curvie. Asemenea si imboldul mâniei s-a semanat în noi spre mântuire, ca sa ne mâniem asupra pacatului, nu ca sa ne înfuriem asupra aproapelui. Prin urmare nu firea în sine e pacatoasa, chiar daca o folosim noi rau. Sau vom învinovati pe Ziditor? Oare cel ce a dat fierul spre o întrebuintare necesara si folositoare e vinovat, daca cel ce 1-a primit îl foloseste pentru ucidere?

Am spus acestea, vrând sa aratam ca patima iubirii de argint nu~si are pricina în cele firesti, ci numai în voia libera cea foarte rea si stricata. Boala aceasta când gaseste sufletul caldicel si necredincios, la începutul lepadarii de lume, strecoara într-însul niscai pricini îndreptatite si la parere binecuvântate ca sa opreasca ceva din cele ce le are. Ea îi zugraveste monahului în cuget batrânete lungi si slabiciune trupeasca si-i sopteste ca cele primite de la chinovie nu i-ar ajunge spre mângâiere, nu mai zic când este bolnav, dar nici macar când este sanatos; apoi ca nu se poarta acolo grija de bolnavi, ci sunt foarte parasiti si ca de na va avea ceva aur pus de o parte va muri în mizerie. Mai apoi îi strecoara în minte gândul ca nici nu va putea ramâne multa vreme în manastire, din pricina greutatii îndatoririlor si a supravegherii amanuntite a Parintelui. Iar dupa ce cu astfel de gânduri îi amageste mintea, ca sa-si opreasca macar un banisor, îl îndupleca vrajmasul sa învete si vreun lucru de mâna de care sa nu stie Avva, din care îsi va putea spori argintul pe care îl râvneste. Pe urma îl înseala ticalosul cu nadejdi ascunse, zugravindu-i în minte câstigul ce-1 va avea din lucrul mâinilor si apoi traiul fara griji. Si asa, dându-se cu totul grijii câstigului, nu mai ia aminte la nimic din cele protivnice, nici chiar la întunerecul deznadejdii, care îl cuprinde în caz ca nu are parte de câstig; ci precum altora li se face Dumnezeu stomacul, asa si acestuia aurul. De aceea si fericitul Apostol, cunoscând aceasta, a numit iubirea de argint, nu numai "radacina tuturor rautatilor", ci si "închinare la idoli". Sa luam seama deci, la câta rautate târaste boala aceasta pe om, daca îl împinge si la slujirea la idoli. Caci dupa ce si-a departat iubitorul de argint mintea de la dragostea lui Dumnezeu, iubeste idolii oamenilor scobiti în aur.

Întunecat de aceste gânduri si sporind la si mai mult rau, monahul nu mai poate avea nici o ascultare, ci se razvrateste, sufere, cârteste la orice lucru, raspunde împotriva si nemaipazind nici o evlavie, se duce ca un cal nesupus în prapastie. Nu se multumeste cu hrana cea de toate zilele si striga pe fata ca nu mai poate sa rabde acestea la nesfârsit. Spune ca Dumnezeu nu e numai acolo si nu si-a încuiat mântuirea sa numai în Manastirea aceea; si ca de nu se va duce de acolo se va pierde.

Banii cei pusi de o parte, dând ajutor socotintii acesteia stricate, îl sustin ca niste aripi sa cugete la iesirea din manastire, sa raspunda aspru si cu mândrie la toate poruncile si sa se socoata pe sine ca pe un strain din afara. Orice ar vedea în Manastire ca ar avea trebuinta de îndreptare, nu baga în seama, ci trece cu vederea, daca nu defaima si huleste toate câte se fac. Cauta apoi pricini pentru care sa se poata mânia sau întrista, ca sa nu para usuratec, iesind fara pricina din Manastire. Iar daca poate scoate si pe altul din Manastire, amagindu-1 cu soapte si vorbe desarte, nu se da îndarat sa o faca, vrând sa aiba un împreuna lucrator la fapta sa cea rea. Si asa aprinzându-se de focul banilor sai, iubitorul de argint nu se va putea linisti niciodata în Manastire, nici nu va putea sa traiasca sub ascultare. Iar când dracul îl va rapi ca un lup din staul si, despartindu-1 de turma, îl va lua spre mâncare, atunci lucrarile rânduite pentru anumite ceasuri în chinovie, pe care îi era greu sa le împlineasca, îl va face vrajmasul sa le împlineasca în chilie zi si noapte cu multa râvna; nu-1 va slobozi însa sa pazeasca chipul rugaciunilor, nici rânduiala posturilor; nici canonul privegherilor. Ci, dupa ce 1-a legat cu turbarea iubirii de argint, toata sârguinta îl îndupleca sa o aiba numai spre lucrul mâinilor.

Trei sunt felurile boalei acesteia, pe care le opresc deopotriva atât dumnezeiestile Scripturi, cât si învataturile Parintilor. Primul e cel care face pe monahi sa agoniseasca si sa adune cele ce nu le aveau în lume; al doilea e cel care face pe cei ce s-au lepadat de avutii sa se caiasca, punându-le în minte gândul sa caute cele pe care le-au daruit lui Dumnezeu; în sfârsit al treilea e cel care, legând de la început pe monah de necredinta si moleseala, nu-1 lasa sa izbaveasca desavârsit de lucrurile lumii, ci îi pune în minte frica de saracie si neîncredere în purtarea de grija a lui Dumnezeu, îndemnându-1 sa calce fagaduintele pe care le-a facut când s-a lepadat de lume. Pildele tuturor acestor trei feluri precum am zis, le-am gasit osândite în dumnezeiasca Scriptura. Asa Ghiezi, voind sa dobândeasca banii pe care nu-i avea înainte, s-a lipsit de darul proorociei, pe care învatatorul sau voia sa i-1 lase drept mostenire si în loc de binecuvântare a mostenit lepra vesnica prin blestemul Proorocului.1 Iuda, voind sa recapete banii, de care mai-nainte se lepadase urmând lui Hristos, a cazut nu numai din ceata ucenicilor, alunecând spre vânzarea Stapânului, ci si viata cea trupeasca a sa prin silnica moarte a sfârsit-o2. Iar Anania si Salira, oprind o parte din pretul vânzarii, se pedepsesc cu moartea prin gura apostoleasca3. Marele Moise porunceste si el în a "Doua lege", în chip tainic, celor ce fagaduiesc sa se lepede de lume, dar de frica necredintei se tin iarasi de lucrurile pamântesti: "De este cineva fricos si-i tremura inima de teama, sa nu iasa la razboi, ci sa se întoarca acasa, ca nu cumva cu frica lui sa sperie si inimile fratilor sai"4. Poate fi ceva mai întemeiat si mai lamurit decât aceasta marturie? Oare nu învatam din aceasta cei ce ne lepadam de lume, sa ne lepadam desavârsit si asa sa iesim la razboi, ca nu cumva punând început slabanog si stricat, sa întoarcem si pe ceilalti de la desavârsirea evanghelica, semanând temere într-însii? Chiar si cuvântul bine zis în Scripturi: "ca mai bine este a da decât a lua",5 îl tâlcuiesc rau acestia, fortându-1 si schimbându-i întelesul, ca sa potriveasca cu ratacirea si cu pofta lor de argint. De asemenea învatatura Domnului care zice: "Daca vrei sa fii desavârsit, vinde-ti averile tale si le da saracilor si vei avea comoara în ceruri; si venind urmeaza-mi Mie".6 El chibzuiesc ca decât sa fii sarac mai fericit lucru este a stapâni peste o bogatie proprie si din prisosul ei a da si celor ce au lipsa. Sa stie însa unii ca acestia ca înca nu s-au lepadat de lume, nici n-au ajuns la desavârsirea monahiceasca, câta vreme se rusineaza de Hristos si nu iau asupra lor saracia Apostolului, ca prin lucrul mâinilor sa-si slujeasca lor si celor ce au trebuinta, spre a împlini fagaduinta calugareasca si a fi încununati cu Apostolul, ca unii cari, dupa ce si-au risipit vechea bogatie, lupta ca Pavel lupta cea buna în foame si în sete, în ger si fara haine1. Caci daca Apostolul ar fi stiut ca pentru desavârsire mai de trebuinta este vechea bogatie, nu si-ar fi dispretuit starea sa de cinste, caci zice despre sine ca a fost om de vaza si cetatean roman2. Asemenea si cei din Ierusalim, care îsi vindeau casele si tarinile si puneau pretul la picioarele Apostolilor3, n-ar fi facut aceasta, daca ar fi stiut ca Apostolii tin de lucru mai fericit si mai chibzuit ca fiecare sa se hraneasca din banii sai si nu din osteneala proprie si din ceea ce aduc neamurile. Înca mai lamurit învata despre acestea acelasi Apostol în cele ce scrie Romanilor, când zice: "Iar acum merg la Ierusalim ca sa slujesc Sfintilor, ca a binevoit Macedonia si Ahaia sa faca o strângere de ajutoare pentru cei lipsiti dintre Sfintii din Ierusalim. Ca au binevoit, dar le sunt si datori".4 Dar si el însusi, fiind adesea pus în lanturi si în închisori si ostenit de calatorii, sau împiedecat de acestea sa-si câstige hrana din lucrul manilor sale, precum obisnuia, spune ca primit-o de la fratii din Macedonia, care au venit la el: "Si lipsa mea au împlinit-o fratii cei ce au venit din Macedonia"5. Iar Filipenilor le scrie: "Si voi Filipenilor stiti ca iesind eu din Macedonia, nici o biserica nu s-a unit cu mine când a fost vorba de dat si luat, decât voi singuri. Ca si în Thesalonic odata si de doua ori mi-ati trimis cele de trebuinta"1.

Asadar, dupa parerea iubitorilor de argint, sunt mai fericiti decât Apostolul si acestia, fiindca i-au dat din averile lor si lui cele de trebuinta. Dar nu va cuteza nimeni sa zica aceasta, daca nu cumva a ajuns la cea mai de pe urma nebunie a mintii.

Deci daca vrem sa urmam poruncii evanghelice si întregii Biserici celei dintru început, întemeiata pe temelia Apostolilor, sa nu ne luam dupa socotintele noastre, nici sa întelegem rau cele zise bine. Ci, lepadând parerea noastra cea molesita si necredincioasa, sa primim întelesul cel adevarat al Evangheliei. Caci numai asa vom putea urma Parintilor si nu ne vom desparti niciodata de stiinta vietii de obste, ci ne vom lepada cu adevarat de lumea aceasta: Bine este deci sa ne amintim si aci de cuvântul unui Sfânt, care spune ca Sfântul Vasile cel Mare ar fi zis unui senator, care se lepadase fara hotarâre de lume si mai tinea ceva din banii sai, un cuvânt ca acesta: "Si pe senator l-ai pierdut si nici pe monah nu l-ai facut!" Trebuie asadar sa taiem cu toata sârguinta din sufletul nostru "radacina tuturor rautatilor", care este iubirea de argint, stiind sigur ca de ramâne radacina, lesne cresc ramurile. Iar virtutea aceasta anevoie se dobândeste nepetrecând în viata de obste, caci numai în ea nu avem sa purtam de grija nici macar de trebuintele cele mai necesare. Deci având înaintea ochilor osânda lui Anania si a Safirei, sa ne înfricosam a ne lasa ceva noua din averea noastra veche. Asemenea, temându-ne de pilda lui Ghiezi, a celui ce pentru iubirea de argint a fost dat leprei vesnice, sa ne ferim de-a aduna pentru noi banii pe care nici în lume nu i-am avut. Gândindu-ne apoi la sfârsitul lui Iuda cel ce s-a spânzurat, sa ne temem a lua ceva din cele de care ne-am lepadat, dispretuindu-le. Iar peste acestea toate, sa avem de-a pururi înaintea ochilor moartea fara de veste, ca nu cumva în ceasul în care nu asteptam, sa vie Domnul nostru si sa afle constiinta noastra întinata cu iubirea de argint. Caci ne va zice atunci cele ce în Evanghelie au fost spuse bogatului aceluia: "Nebune, într-aceasta noapte voi cere sufletul tau, iar cele ce ai adunat ale cui vor fi?"1

IV. Despre mânie

A patra lupta o avem împotriva duhului mâniei. Si câta trebuinta este sa taiem, cu ajutorul lui Dumnezeu veninul cel purtator de moarte al duhului acestuia, din adâncul sufletului nostru! Caci mocnind acesta tainuit în inima noastra si orbind cu turburari întunecate ochii inimii, nu putem dobândi puterea de-a deosebi cele ce ne sunt de folos, nici patrunderea cunostintei duhovnicesti. De asemenea nu putem pazi desavârsirea statului bun si nu ne putem face partasi vietii adevarate, iar mintea noastra nu va ajunge în stare sa priveasca lumina dumnezeiasca. "Caci s-a turburat, zice, de mânie ochiul meu".2 Dar nu ne vom face partasi nici de întelepciunea dumnezeiasca, chiar daca am fi socotiti de toti fratii întelepti. Fiindca s-a scris: "Mânia în sânul celor fara de minte salasluieste"3. Dar nu putem dobândi nici sfaturile mântuitoare ale dreptei socoteli, chiar daca ne socotesc oamenii cuminti. Caci scris este: "Mânia si pe cei cuminti îi pierde:1 Nu vom putea tine nici cumpana dreptatii cu inima treaza, caci scris este: "Mânia barbatului nu lucreaza dreptatea lui Dumnezeu"2. Nici podoaba si chipul cel bun nu-1 putem dobândi, cu toate ca ne lauda toti, caci iarasi scrie: "Barbatul mânios nu este cu bun chip"3. Drept aceea cel ce vrea sa vie la desavârsire si pofteste sa lupte lupta cea duhovniceasca dupa lege, strain sa fie de toata mânia si iutimea. Iata ce porunceste vasul alegerii: "Toata amaraciunea si iutimea si mânia si strigarea si hula sa se ridice de la voi, dimpreuna cu toata rautatea"4. Iar când a zis "toata", nu ne-a mai lasat nici o pricina pentru care mânia sa fie trebuincioasa sau îndreptatita. Deci cel ce vrea sa îndrepte pe fratele sau când greseste, sau sa-1 certe, sa se sileasca a se pazi pe sine netulburat, ca nu cumva vrând pe altul sa tamaduiasca, sa atraga boala asupra sa si sa auda cuvântul Evangheliei: "Doctore, vindeca-te pe tine însuti", sau: "Ce vezi paiul din ochiul fratelui tau, iar bârna din ochiul tau n-o cunosti"5.

Din orice fel de pricina ar clocoti mânia în noi, ea ne orbeste ochii sufletului si nu-1 lasa sa vada Soarele Dreptatii. Caci precum fie ca punem pe ochi foite de aur, fie de plumb, la fel împiedecam puterea vazatoare, si scumpetea foitei de aur nu aduce nici o deosebire orbirii, tot asa din orice pricina s-ar aprinde mânia, fie ea, zice-se, întemeiata sau neîntemeiata, la fel întuneca puterea vazatoare.

Numai atunci întrebuintam mânia potrivit cu firea, când o pornim împotriva gândurilor patimase si iubitoare de placeri. Asa ne învata Proorocul zicând: "Mâniati-va si nu pacatuiti";6 adica aprindeti mânia asupra patimilor voastre si asupra gândurilor rele si nu pacatuiti savârsind cele puse de ele în minte. Acest înteles îl arata limpede cuvântul urmator: "... pentru cele ce ziceti întru inimile voastre, în asternuturile voastre va pocaiti"1; adica atunci când vin în inima voastra gândurile cele rele scoate-ti-le afara cu mânie, iar dupa ce le veti fi scos, aflându-va ca pe un pat al linistei sufletului, pocaiti-va. împreuna cu acesta glasuieste si fericitul Pavel, folosindu-se de cuvântul lui si adaugând: "Soarele sa nu apuna peste mânia voastra, nici sa dati loc diavolului";2 adica sa nu faceti pe Hristos, Soarele Dreptatii, sa apuna pentru inimile voastre, din pricina ca-1 mâniati prin învoirea cu gândurile rele, ca apoi, prin departarea Lui, sa afle diavolul loc de sedere în voi. Despre Soarele acesta si Dumnezeu zice prin Proorocul: "Iata celor ce se tem de numele Meu, va rasari soarele dreptatii si tamaduire va fi în aripile lui".

Iar de vom lua cele zise dupa litera, nici pâna la apusul soarelui nu ni se îngaduie sa tinem mânia. Ce vom zice deci despre aceia cari, în salbaticia si turbarea dispozitiei lor patimase, tin mânia nu numai pâna la apusul soarelui, ci, întinzând-o peste multe zile, tac unii fata de altii si n-o mai scot afara cu cuvântul, ci prin tacere îsi sporesc veninul tinerii de minte a râului spre pierzarea lor. Ei nu stiu ca trebuie sa fuga nu numai de mânia cea cu fapta, ci si de cea din cuget, ca nu cumva, înnegrindu-li-se mintea de întunecimea amintirii raului, sa cada din lumina cunostintei si din dreapta socoteala si sa se lipseasca de salasluirea Duhului Sfânt. Pentru aceasta si Domnul porunceste în Evanghelii sa lasam darul înaintea altarului si sa ne împacam cu fratele nostru. Caci nu e cu putinta ca sa fie bine primit darul pâna ce mânia si tinerea de minte a raului se afla înca în noi. Asemenea si Apostolul, zicând: "Neîncetat va rugati" si "Barbatii sa se roage în tot locul, ridicând mâini cuvioase, fara mânie si fara gânduri", ne învata aceleasi lucruri. Ramâne asadar ca sau sa nu ne rugam niciodata si prin aceasta sa ne facem vinovati înaintea poruncii apostolesti, sau, silindu-ne sa pazim ceea ce ni s-a poruncit, sa facem aceasta fara mânie si fara a tine minte raul. Si fiindca de multe ori când sunt întristati sau turburati fratii nostri, zicem ca nu ne pasa, ca nu din pricina noastra sunt turburati, Doctorul sufletelor, vrând sa smulga din radacina, adica din inima, pricinile mâniei, ne porunceste ca nu numai când suntem noi mâhniti asupra fratelui sa lasam darul si sa ne împacam, ci si daca el s-a mâhnit asupra noastra, pe drept sau pe nedrept, sa-1 tamaduim, dezvinovatindu-ne, si apoi sa aducem darul..

Dar de ce sa zabovim prea mult la vremurile evanghelice, când putem învata aceasta si din legea veche? Desi s-ar parea ca aceasta e cu pogoramânt, totusi zice si ea: "Sa nu urasti pe fratele tau întru inima ta",1 si iarasi: "Caile celor ce tin minte raul, spre moarte (duc)"2. Deci si acolo se opreste nu numai mânia cu fapta, ci se osândeste si cea din cuget. De aceea, urmând legilor dumnezeiesti, sa ne luptam cu toata puterea împotriva duhului mâniei, a carui boala o avem înlauntrul nostru.

Sa nu cautam singuratatea si pustia pentru ca ne mâniem pe oameni, ca si când acolo n-ar fi cel ce ne porneste spre mânie, sau fiindca e mai usor sa dobândim virtutea îndelungii rabdari în singuratate. Caci din mândrie si din vointa de a nu ne învinui pe noi însine si de a nu pune pe seama trândaviei noastre pricinile turburarii, poftim despartirea de frati. Drept aceea pâna ce aruncam pricinile neputintei noastre în socoteala altora, nu este cu putinta sa ajungem la desavârsirea îndelungii rabdari. Capatul îndreptarii si al pacii noastre nu se câstiga din îndelunga rabdare ce o are aproapele cu noi, ci din suferirea raului aproapelui de catre noi. Deci de vom fugi de lupta îndelungii rabdari, cautând pustia si singuratatea, patimile netamaduite ale noastre, pe care le vom duce acolo, vor ramânea ascunse, dar nu vor fi smulse. Caci pustia si retragerea celor neizbaviti de patimi nu numai ca le pazeste patimile nevatamate, ci li le si acopera, încât nu-i lasa sa se simta pe ei însisi de ce patima se biruiesc, ci, dimpotriva, le pune în minte naluciri de virtute si-i face sa creada ca au câstigat îndelunga rabdare si smerenia, pâna nu este cine sa-i ispiteasca si Sa-i probeze. Dar când vine vreo pricina, care îi stârneste si-i cearca, patimile cele ce mocnesc tainuit sar îndata ca niste cai fara frâu, hraniti multa vreme în liniste si odihna, din ocoalele lor si târasc cu si mai multa vijelie si salbatacie spre pierzare pe calaretul lor. Caci si mai mult se salbatacesc patimile în noi, când e încetata legatura cu oamenii, încât pierdem si umbra suferirii si a îndelungii rabdari, pe care în tovarasia fratilor ni se parea ca le avem; aceasta pentru întrelasarea deprinderii cu oamenii si din pricina singuratatii. Caci precum fiarele veninoase ce stau linistite în culcusurile lor din pustie, de îndata ce prind pe careva apropiindu-se de ele, îsi arata toata turbarea lor, asemenea si oamenii patimasi, care sunt linistiti din pricina pustiei, iar nu din vreo dispozitie a virtutii, îsi dau veninul pe fata când apuca pe cineva care s-a apropiat si-i întarâta. De aceea cei ce cauta desavârsirea blândetii sunt datori sa puna toata stradania, ca sa nu se mânie nu numai asupra oamenilor, dar nici asupra dobitoacelor si nici asupra lucrurilor neînsufletite. Caci îmi aduc aminte de mine când petreceam în pustie, ca ma porneam cu mânie asupra trestiei si o azvârleam, pentru ca nu-mi placea fie grosimea, fie subtirimea ei; asemenea si asupra lemnelor când voiam sa le tai si nu puteam repede, sau asupra cremenii, când ma sileam sa scapar si nu iesea foc îndata. Asa mi se întinsese coarda mâniei, încât o porneam si asupra lucrurilor neînsufletite.

Drept aceea, de vrem sa dobândim fericirea fagaduita de Domnul, datori suntem sa înfrânam, precum s-a zis, nu numai mânia cea cu lucrul, ci si mânia din cuget. Caci nu foloseste asa de mult a-ti tine gura în vremea mâniei, ca sa nu dai drumul la vorbe furioase, cât foloseste a-ti curati inima de tinerea minte a raului si a nu învârti în minte gânduri viclene asupra fratelui. Învatatura evanghelica porunceste sa se taie mai bine radacinile patimilor decât roadele lor. Fiindca taindu-se din inima radacina mâniei, nu mai are loc nici fapta de ura sau de pizma. Caci celui ce uraste pe fratele sau, ucigas de om i s-a zis, fiindca îl ucide cu dispozitia de ura din cugetul lui. Desigur aci nu vad oamenii varsându-se sângele aceluia prin sabie, dar vede Dumnezeu cum a fost omorât cu gândul si cu dispozitia de ura. Dumnezeu va da fiecaruia sau cununa, sau osânda, nu numai pentru fapte, ci si pentru gânduri si hotarâri, precum însusi zice prin Prorocul: "Iata vin sa adun faptele si gândurile lor". La fel zice si Apostolul: "însesi gândurile lor se vor învinui sau apara între ele, în ziua în care va judeca Dumnezeu cele ascunse ale oamenilor".2 Dar însusi Stapânul, învatându-ne ca trebuie sa lepadam toata mânia, zice în Evanghelie: "Cel ce se mânie pe fratele sau vinovat va fi judecatii"1. Asa sta în copiile cele bune (cuvântul în desert e un adaos), potrivit cu gândul Scripturii despre acest lucru. Caci Domnul voieste ca noi sa taiem în toate chipurile radacina si scânteia însasi a mâniei si nici o pricina a ei sa nu pastram în noi, ca nu cumva, pornindu-ne la început dintr-o pricina asa zisa întemeiata,mai pe urma sa alunecam în turbarea mâniei fara temei.

Iar leacul desavârsit al acestei boli acesta este: sa credem ca nu ne este iertat sa ne stârnim mânia nici pentru pricini drepte, nici pentru nedrepte. Caci duhul mâniei întunecându-ne mintea, nu se va mai afla întru noi nici lumina care ne ajuta sa deosebim lucrurile, nici taria statului drept, nici cârma dreptatii. Dar nici templu al Duhului Sfânt nu ni se mai poate face sufletul, câta vreme ne va stapâni duhul mâniei întunecându-ne mintea. Iar la urma tuturor, având în fiecare zi în fata icoana mortii, care nu stim când poate veni,sa ne pazim pe noi însine de mânie si sa stim ca n-avem nici un folos nici de neprihanire, nici de lepadarea de cele pamântesti, nici de posturi si privegheri, caci de vom fi stapâniti de mânie si ura, vinovati vom fi judecatii.

V. Despre întristare

A cincea lupta o avem împotriva duhului întristarii, care întuneca sufletul ca sa nu poata avea nici o vedere duhovniceasca si-1 opreste de la toata lucrarea cea buna. Când duhul acesta viclean tabaraste asupra sufletului si-l întuneca în întregime, nu-i mai îngaduie sa-si faca rugaciunile cu osârdie, nici sa staruie cu folos pe lânga sfintele citiri si nu rabda pe om sa fie blând si smerit fata de frati. Îi pricinuieste scârba fata de toate lucrurile si fata de însasi fagaduinta vietii. Scurt vorbind, întristarea turbura toate sfaturile mântuitoare ale sufletului si usca toata puterea si staruinta lui, facându-1 ca pe un iesit din minte si legându-1 de gândul deznadejdii. De aceea, daca avem de gând sa luptam lupta duhovniceasca si sa biruim cu Dumnezeu duhurile rautatii, sa pazim cu toata strajuirea inima noastra dinspre duhul întristarii.1 Caci precum molia roade haina si cariul lemnul, asa întristarea manânca sufletul omului. Ea îl face sa ocoleasca toata întâlnirea buna si nu-1 lasa sa primeasca cuvânt de sfat nici de la prietenii cei adevarati, precum nu-i îngaduie sa le dea raspuns bun si pasnic. Ci învaluind tot sufletul, îl umple de amaraciune si de nepasare. în sfârsit îi pune în minte gândul sa fuga de oameni, ca de unii ce i s-ar fi facut pricina de turburare si nu-1 lasa sa-si dea seama ca nu dinafara vine boala, ci ea mocneste înauntru, facându-se aratata când vine vreo ispita care o da la iveala. Caci niciodata nu s-ar vatama omul de om, daca nu ar avea mocnind înauntru pricinile patimilor. De aceea Ziditorul a toate si Doctorul sufletelor, Dumnezeu, Cel ce singur stie ranile sufletului cu de-amanuntul, nu porunceste sa lepadam petrecerea cu oamenii, ci sa taiem din noi pricinile pacatului si sa cunoastem ca sanatatea sufletului se dobândeste nu despartindu-ne de oameni, ci petrecând si exercitându-ne cu cei virtuosi. Când asadar pentru oarecari pricini, zise "îndreptatite", ne despartim de frati, n-am taiat pricinile întristarii, ci numai le-am schimbat, fiindca boala ce mocneste înauntru se poate aprinde si printr-alte lucruri. De aceea tot razboiul sa ne fie împotriva patimilor celor dinauntru. Caci de le vom scoate pe acestea din inima cu darul si cu ajutorul lui Dumnezeu, nu numai cu oamenii, dar si cu fiarale salbatice vom petrece cu usurinta, cum zice si fericitul Iov: "Fiarale salbatice vor fi cu tine în pace".1 Deci mai întâiu trebue sa luptam împotriva, duhului întristarii, care împinge sufletul la desnadejde, ca sa-1 alungam din inima noastra. Caci acesta n-a lasat pe Cain sa se pocaiasca dupa ce si-a ucis fratele, nici pe Iuda dupa ce a vândul pe Domnul. Sa ne deprindem numai în acea întristare, care se cuprinde în pocainta pentru pacate si e împreunata cu nadejdea cea buna. Despre aceasta zice si Apostolul: "întristarea cea dupa Dumnezeu lucreaza pocainta spre mântuire, fara parere de rau"2. Caci întristarea cea dupa Dumnezeu, hranind sufletul cu nadejdea pocaintii, e împreunata cu bucurie. De aceea ea face pe om osârduitor si ascultator spre toata lucrarea cea buna, prietenos, smerit, blând,3 gata sa sufere raul si sa rabde toata buna osteneala si zdrobirea, ca una ce e cu adevarat dupa Dumnezeu. Ea face sa se arate în om roadele Sfântului Duh, care sunt: bucuria, dragostea, pacea, îndelunga rabdare, bunatatea, credinta si înfrânarea. De la întristarea cea protivnica însa, cunoastem roadele duhului celui rau, adica: trândavia, lipsa de rabdare, mânia, ura, împotrivirea în cuvânt, lenea la rugaciune. De aceasta întristare suntem datori sa fugim, ca si de curvie, de iubirea de argint, de mânie si de toate celelalte patimi. Ea se tamaduieste prin rugaciune, prin nadejdea în Dumnezeu, prin cugetarea la cuvintele cele dumnezeesti si prin petrecerea cu oamenii cuviosL

VI. Despre trândavie

A sasea lupta o avem împotriva duhului trândaviei, care e înjugat cu duhul întristarii si lucreaza împreuna. Cumplit si apasator e acest drac si neîncetat razboieste pe monahi. El cade pe la al saselea ceas peste monah, pricinuindu-i moleseala, întristare si scârba chiar si fata de locul unde se afla si de fratii cu care petrece, ba si fata de orice lucrare si de însasi cetirea dumnezeiestilor Scripturi. Îi pune în minte si gânduri de mutare, soptindu-i ca de nu se va muta într-alte locuri, desarta îi va fi toata vremea si osteneala. Pe lânga acestea mai stârneste si foame într-însul pe la al saselea ceas, câta nu i s-ar fi întâmplat chiar dupa un post de trei zile, sau dupa un drum foarte îndelungat, sau dupa o osteneala grea. Apoi îi pune în minte gândul ca nu va putea scapa de boala si greutatea aceasta în nici un chip altfel, fara numai de va iesi des si se va duce la frati, dându-i ca motiv folosul sau cercetarea celor neputinciosi. Iar daca nu-1 poate însela numai cu acestea, îl scufunda în somn greu si se napusteste si mai furios asupra lui, neputând fi alungat într-alt fel, fara numai prin rugaciune, prin retinerea de la vorbe desarte, prin cugetarea la cuvintele dumnezeiesti si prin rabdarea în ispite. De nu va gasi înca pe monah îmbracat cu aceste arme, îl va sageta cu sagetile sale si-1 va face nestatornic, împrastiat si lenes, îndemnându-1 sa colinde manastiri multe si sa nu se îngrijeasca de nimic altceva, fara numai sa afle unde se fac mâncari si bauturi mai bune. Caci nimic nu-si naluceste mintea lenesului decât gânduri ca acestea. Prin acestea îl încâlceste apoi cu lucruri lumesti si putin câte putin îl atrage în îndeletniciri vatamatoare, pâna ce îl scoate cu totul si din cinul monahicesc.

Stiind dumnezeiescul Apostol ca aceasta boala e foarte grea si ca un doctor iscusit vrând s-o smulga din sufletele noastre din radacini, arata mai ales pricinile din care se naste, zicând: "Va poruncim voua fratilor, întru numele Domnului nostru lisus Hristos, sa va feriti de tot fratele care umbla fara de rânduiala si nu dupa predania care ati luat de la noi. Ca însiva stiti cum trebuie sa urmati noua, ca noi n-am umblat fara de rânduiala între voi, nici am mâncat de la cineva pâine în dar, ci cu osteneala si truda lucrând zi si noapte, ca sa nu îngreunam pe nimeni dintre voi. Nu doar ca n-am fi avut dreptul, ci ca pe noi sa ne aveti pilda spre a urma noua. Când ne aflam ia voi acestea va porunceam, ca daca cineva nu lucreaza, nici sa nu manânce. Auzim ca sunt unii dintre voi, care umbla fara rânduiala nimica lucrând ci iscodind. Unora ca acestora le poruncim si-i rugam întru Hristos lisus, ca întru liniste lucrând sa manânce pâinea lor".1 Sa luam aminte cât de lamurit ne arata Apostolul pricinile trândaviei, când numeste "fara de rânduiala" pe cei ce nu lucreaza, dezvaluind prin acest singur cuvânt multele lor pacate. Caci cel fara de rânduiala este si fara de evlavie si obraznic în cuvinte si gata spre batjocura, de aceea si incapabil de liniste si rob trândaviei. Drept aceea porunceste tuturor sa se departeze de ei, ferindu-se ca de ciuma. Apoi zice: "Si nu dupa predania, care ati luat de la noi", aratând prin cuvintele acestea ca aceia sunt mândri si dispretuitori si desfac predaniile apostolice. Si iarasi zice: "în dar n-am mâncat pâine de la nimeni, ci cu osteneala si truda, lucrând zi si noapte". învatatorul neamurilor, propovaduitorul Evangheliei, cel rapit pâna la al treilea cer,1 cel ce zice ca Domnul a poruncit ca cei ce vestesc Evanghelia, din Evanghelie sa traiasca2, lucreaza cu osteneala si truda zi si noapte spre a nu îngreuia pe nimeni. Atunci cum ne vom lenevi noi la lucru si vom cauta odihna trupeasca, odata ce nu ni s-a încredintat nici propovaduirea Evangheliei, nici grija bisericilor, ci numai purtarea de grija a sufletului nostru? Apoi aratând si mai lamurit vatamarea ce se naste din sederea fara lucru, adauga: "nimica lucrând, ci iscodind". Caci din sederea fara lucru iese iscodirea si din iscodire neorânduiala si din neorânduiala tot pacatul. Aratându-le apoi si tamaduirea, zice: "Iar unora ca acestora le poruncim ca întru liniste lucrând sa-si manânce pâinea lor". Pe urma le spune într-un chip si mai dojenitor: "Daca cineva nu vrea sa lucreze, nici sa nu manânce". De aceste porunci apostolesti fiind învatati Sfintii Parinti cei din Egipt, nu îngaduie nici o vreme în care monahii sa ramâna fara lucru, mai ales cei tineri, stiind ca prin rabdarea lucrului alunga trândavia, îsi dobândesc hrana si ajuta celor lipsiti. Caci nu lucreaza numai pentru trebuintele lor, ci din prisos dau si strainilor, saracilor si celor din închisori, crezând ca o atare facere de bine este o jertfa sfânta si bine primita la Dumnezeu. înca zic Parintii si aceasta: ca cel ce lucreaza, e razboit adesea numai de un drac si numai de acela e nacajit, pe când cel ce nu lucreaza, de nenumarate duhuri este robit. Pe lânga acestea, bine este sa aducem si un cuvânt al lui Avva Moisi, cel mai cercat dintre Parinti, pe care 1-a zis catre mine. Caci sezând eu putina vreme în pustie, am fost suparat de trândavie si m-am dus la dânsul si am zis: "Ieri fiind cumplit suparat de trândavie si slabind foarte, nu m-as fi izbavit de ea, de nu m-as fi dus la Avva Pavel". Si mi-a raspuns la aceasta Avva Moisi si a zis: "Sa stii ca nu te-ai izbavit de ea, ci si mai mult te-ai dat prins si rob. Deci sa stii ca mai greu te va lupta, ca pe unul ce calci rânduiala, daca nu te vei stradui de acum înainte sa o birui cu rabdarea, cu rugaciunea si cu lucrul mâinilor".

VII. Despre slava desarta

A saptea lupta o avem împotriva duhului slavei desarte. Patima aceasta este foarte felurita si foarte subtire si nu o baga de seama usor nici însusi cel ce patimeste de dânsa. ' Atacurile celorlalte patimi sunt mai vadite si de aceea e mai usoara oarecum lupta cu dânsele, caci sufletul cunoaste pe protivnicul sau si îndata îl rastoarna prin împotrivirea cu cuvântul si prin rugaciune. Dar pacatul slavei desarte, având multe înfatisari, precum s-a zis, este greu de biruit. El încearca sa sageteze pe ostasul lui Hristos prin orice îndeletnicire, prin glas, prin cuvânt, prin tacere, prin lucru, prin priveghere, posturi, rugaciune, citire, liniste, pâna si prin îndelunga rabdare. Pe cel ce nu izbuteste sa-1 amageasca spre slava desarta prin scumpetea hainelor, încearca sa-1 ispiteasca prin îmbracamintea proasta si pe cel ce nu 1-a putut face sa se îngâmfe prin cinste, pe acela îl duce la nebunie prin asa zisa rabdare a necinstei; iar pe cel ce nu 1-a putut împinge la slava desarta pentru destoinicia în cuvânt, îl amageste prin tacere, facându-1 sa-si închipuie ca a dobândit linistea. Daca n-a putut molesi pe cineva prin belsugul bucatelor, îl slabanogeste prin postul pe care îl tine de dragul laudelor. Scurt vorbind, tot lucrul, toata îndeletnicirea da prilej de razboi acestui drac viclean. Pe lânga acestea el îl face pe monah sa se gândeasca si la preotie. Îmi aduc aminte de un batrân, pe când petreceam în pustia sketica. Ducându-se acesta la chilia unui frate spre cercetare, apropiindu-se de usa 1-a auzit graind. Si socotind batrânul ca ceteste din Scriptura a stat sa asculte, pâna ce a simtit ca fratele îsi iesise din minte din pricina slavei desarte si se hirotonisise pe sine diacon, facând tocmai otpustul celor chemati. Deci cum a auzit batrânul acestea, împingând usa a intrat si întâmpinându-1 fratele i s-a închinat dupa obicei si ceru sa afle de la el, daca de multa vreme asteapta la usa. Iar batrânul i-a raspuns în gluma, zicând: "Acum venii când faceai tu otpusul celor chemati". Auzind fratele acestea, a cazut la picioarele batrânului, cerându-i sa se roage pentru dânsul, ca sa se izbaveasca de ratacirea aceasta.

Am amintit aceasta, vrând sa arat la câta nesimtire duce dracul acesta pe om. Drept aceea, cel ce vrea sa se lupte desavârsit si sa ia cununa dreptatii desavârsite sa se straduiasca în toate chipurile sa biruie aceasta fiara cu multe capete. Sa aiba pururi înaintea ochilor cuvântul lui David: "Domnul a risipit oasele celor ce plac oamenilor". Deci nimic sa nu faca uitându-se dupa lauda oamenilor, ci numai rasplata lui Dumnezeu sa o caute. Sa lepede necontenit gândurile care vin în inima lui si îl lauda, si sa se dispretuiasca pe sine înaintea lui Dumnezeu. Caci numai asa va putea, cu ajutorul lui Dumnezeu, sa se izbaveasca de duhul slavei desarte.

VIII. Despre mândrie

A opta lupta o avem împotriva duhului mândriei, ceasta este foarte cumplita si mai salbateca decât toate cele de pâna aci. Ea razboieste mai ales pe cei desavârsiti si pe cei ce s-au urcat pâna aproape de culmea virtutilor, încercând sa-i prabuseasca. Si precum ciuma cea aducatoare de stricaciune nimiceste nu numai un madular al trupului, ci întreg trupul, asa mândria nu strica numai o parte a sufletului, ci tot sufletul. Fiecare din celelalte patimi, desi turbura sufletul, se razboieste numai cu virtutea opusa si cautând sa o biruiasca pe aceea, întuneca numai în parte sufletul. Patima mândriei însa întuneca întreg sufletul si-1 prabuseste în cea mai adânca prapastie. Ca sa întelegem mai lamurit cele zise, sa luam seama la lucrul urmator: îmbuibarea stomacului se sârguieste sa strice înfrânarea: curvia, curatia; iubirea de argint, saracia; mânia, blândetea; si celelalte feluri ale pacatului asemenea pe celelalte virtuti opuse. Dar pacatul mândriei, când pune stapânire pe bietul suflet, ca un tiran prea cumplit care a cucerit o cetate mare si înalta, îl darâma în întregime si îl surpa pâna în temelii. Marturie despre aceasta este îngerul acela, care pentru mândrie a cazut din cer. Caci fiind zidit de Dumnezeu si împodobit cu toata virtutea si întelepciunea, n-a voit sa le recunoasca pe acestea venite din darul Stapânului, ci din firea sa. De aceea s-a socotit pe sine întocmai ca Dumnezeu. Gândul acesta al lui mustrându-1 Proorocul zice: "Ai zis întru inima ta: sedea-voi pe un munte înalt, pune-voi scaunul meu peste nouri si voi fi asemenea Celui Prea înalt".1 Iata tu om esti si nu Dumnezeu. Si iarasi alt Prooroc zice: "Ce te falesti întru rautate puternice?"2 si celelalte ale psalmului. Deci, stiind acestea, sa ne temem si "cu toata strajuirea sa pazim inima noastra"3 dinspre duhul mândriei cel purtator de moarte, zicând în noi însine de câte ori am dobândit vreo virtute, cuvântul Apostolului: "Nu eu, ci darul lui Dumnezeu, carele este cu mine"1, si cel zis de Domnul: "Fara de Mine nu puteti face nimic"2, sau cel zis de Proorocul: "Daca Domnul nu ar zidi casa, în zadar s-ar trudi ziditorii",3 si în sfârsit cel zis de Apostol: "Nu a celui ce voieste, nici a celui ce alearga, ci a lui Dumnezeu, care-miluieste"4. Caci chiar de ar fi cineva cât de fierbinte cu osârdia si de sârguitor cu vrerea, fiind legat de trup si sânge nu va putea ajunge la desavârsire, decât prin mila lui Hristos si prin harul Sau. Pentru ca zice Iacov: "Toata darea cea buna de sus este";5iar Apostolul Pavel zice: "Ce ai tu, ce nu ai luat? Iar daca ai luat, ce te lauzi ca si cum n-ai fi luat si te falesti ca de ale tale?".6

Iar ca mântuirea ne vine prin harul si mila lui Dumnezeu, ne da marturie adevarata tâlharul acela de pe cruce, care a primit Raiul nu ca pret al virtutii, ci prin harul si mila lui Dumnezeu. Acestea stiindu-le Parintii nostri, toti cu un glas au învatat, ca nu putem ajunge într-alt fel la desavârsirea virtutii, fara numai prin smerenie. Iar aceasta se naste din credinta, din frica lui Dumnezeu, din blândete si din saracia desavârsita, prin care ne vine si dragostea desavârsita, cu darul si cu iubirea de oameni a Domnului nostru Iisus Hristos, Caruia se cuvine slava în veci. Amin.

Cuviosul si de Dumnezeu purtătorul Părintele nostru

Talasie Libianul si Africanul (n.r. duplicat, intreg)

Despre dragoste, înfrânare si petrecerea cea după minte către Pavel presbiterul1

SUTA ÎNTÂIA

Al cărei acrostih este acesta: Fratelui duhovnicesc si iubitului Domn Pavel, Talasie, la arătare isihast, iar în realitate căutător de slavă desartă.

1. Dorul întins întreg spre Dumnezeu leagă pe cei ce-1 au, cu Dumnezeu si întreolaltă".

2. Mintea, care a dobândit dragoste duhovnicească nu cugetă despre aproapele cele ce nu se potrivesc cu dragostea.

3. Cel ce binecuvântează cu gura dar dispretuieste cu inima ascunde fătărnicia sub chipul dragostei.

4. Cel ce a dobândit dragoste rabdă fără să se tulbure supărările si suferintele ce-i vin de la dusmani.

5. Singură iubirea uneste zidirea cu Dumnezeu si făpturile întreolaltă în acelasi cuget.

6."Dragoste adevărată a dobândit acela care nu suferă bănuieli si vorbe împotriva aproapelui.

7. Cinstit în fata lui Dumnezeu si a oamenilor este acela care nu încearcă nimic pentru surparea dragostei.

8. De dragostea nefătarnică tine cuvîntul adevărat pornit din constiinta cea bună.

9. Cel ce aduce fratelui la cunostintă ocările altuia, ascunde pizma sub înfătisarea bunăvointei.

10. Precum virtutile trupesti îsi atrag slava de la oameni, asa cele duhovnicesti pe cea de la Dumnezeu.

11. Dragostea si înfrânarea curătesc sufletul, dar mintea o luminează rugăciunea curată.

12. Bărbat puternic este acela" care alungă păcatul prin făptuire si cunostintă.

13. Cel ce a dobândit nepătimirea si cunostinta duhovnicească a aflat har la Dumnezeu.

14. De vrei a birui gândurile pătimase, câstigă înfrânarea si dragostea fată de aproapele.

15. Păzeste-te de neînfrânare si ură si nu vei întâmpina piedică în vremea rugăciunii tale.

16. Precum nu se pot vedea aromate în mocirlă, asa nici bună mireasmă dragostei în sufletul celui ce tine minte răul.

17. Stăpâneste cu vitejie mânia si pofta si te vei izbăvi degrabă de gândurile rele.

18 Slava desartă o stingi făptuind în ascuns; iar mândria o izgonesti nedispretuind pe nimeni.

19 De slava desartă tine fătărnicia si minciuna, iar de mândrie părerea de sine si pizma.

20. Povătuitor este acela ce se stăpâneste pe sine si-si supune sufletul si trupul ratiunii.

21. Sinceritatea prietenului se arată la vreme de cercare, dacă ia parte la necaz.

22. Asigură-ti simturile cu chipul (modul) isihiei si cumpăneste gândurile care stau în inimă.

23. întâmpină fără pomenire de rău gândurile de supărare; iar fată de cele iubitoare de plăcere arată-te cu vrăjmăsie.

24. Linistea (isihia), rugăciunea, dragostea si înfrânarea, sunt o cărută cu patru roate, care suie mintea la ceruri. .

25. Topeste-ti trupul cu foamea si privegherea si vei alunga gândul josnic al plăcerii.

26. "Precum se topeste ceara de fata focului",2 asa gândul necurat de frica lui Dumnezeu.

27. Rea pagubă este pentru sufletul întelept să zăbovească mintea multă vreme într-o patimă de ocară.

28. Rabdă întâmplările de întristare si de durere, că prin acestea te curăteste purtarea de grijă (Providenta)

a lui Dumnezeu.

29. Dacă ai aruncat materia si te-ai lepădat de lume, leapădă-te acum si de gândurile rele.

30. Lucrarea proprie a mintii e să se ocupe neîncetat cu cuvintele lui Dumnezeu.

31. Precum lucrul lui Dumnezeu este să cârmuiască lumea, asa a sufletului este să-si cârmuiască trupul.

32. Cu ce nădejde vom întâmpina pe Hristos, dacă am slujit până acum plăcerilor trupului?

33 Plăcerea se stinge prin reaua pătimire si prin întristare, fie prin cele de Dună voie, fie prin cele aduse de Providentă. .

34. Iubirea de argint este o materie a patimilor, întrucât face să crească plăcerea generală.

35 Lipsa plăcerii naste întristarea: iar plăcerea e împreunată cu toată patima.

36. Cu măsura cu care masori trupului tău, ti se va măsura întors din partea lui Dumnezeu.

37. Fapta judecătii dumnezeiesti e răsplătirea dreaptă a celor săvârsite în trup.

38. Virtutea si cunostinta nasc nemurirea; lipsa lor e maica mortii.3

39 întristarea după Dumnezeu stinge plăcerea; iar stingerea plăcerii înseamnă învierea sufletului.

40. Nepătimirea este nemiscarea sufletului spre păcat. Dar ea nu se-poate ajunge fără mila lui Hristos.

41. Mântuitorul sufletului si al trupului este Hristos. Cel ce păseste pe urmele Lui se slobozeste de păcat.

42. De vrei să dobândesti mântuirea, leapădă-te de plăceri si ia asupra ta înfrânarea si dragostea, împreună cu rugăciunea stăruitoare.

43 De nepătimire tine dreapta socoteală adevărată (discernământul). Urmând acesteia, fă totul cu măsură si rânduială.

44. Domnul si Dumnezeul nostru este Iisus Hristos; mintea, care urmează Lui, nu va rămâne în întuneric.

45. Adună-ti mintea si păzeste-ti gândurile; si pe care le vei afla pătimase, războieste-le.

46. Trei sunt căile prin cari primesti gânduri: simtirea (lucrarea simturilor), amintirea si starea mustului (amestecarea) din trup. Dar cele mai stăruitoare sunt cele din amintire.

celor netrupesti si care este începutul si sfârsitul lumii.

48. Nu uita de făptuire si ti se va lumina mintea ta.

"Comori ascunse si nevăzute, zice, îti voi deschide tie în chip ascuns".4

49. Cel ce s-a slobozit de patimi a aflat har la Dumnezeu si cel ce s-a învrednicit de cunostintă mare milă.

50. Mintea slobozită de patimi se face în chipul luminii luminându-se neîncetat de contemplatiile lucrurilor.

51. Lumina sufletului este sfânta cunostintă, de care fiind lipsit cel fără de minte, umblă în întuneric.

52. Cel ce petrece în întuneric este lipsit de minte. Pe el îl ia în primire întunericul nestiintei.

53" Cel ce iubeste pe Iisus se va slobozi de păcat. Iar cel ce urmează Lui va vedea cunostinta adevărată.

54. Mintea slobozită de patimi vede gândurile simple,5 atât când veghează trupul, cât si în somn.,

55. Mintea curătită la culme se simte strâmtorată de lucruri si vrea să fie mereu afară de toate cele create.

32. Cu ce nădejde vom întâmpina pe Hristos, dacă am slujit până acum plăcerilor trupului?

33 Plăcerea se stinge prin reaua pătimire si prin întristare, fie prin cele de bună voie, fie prin cele aduse de Providentă.

34. Iubirea de argint este o materie a patimilor, întrucât face să crească plăcerea generală.

35 Lipsa plăcerii naste întristarea: iar plăcerea e împreunată cu toată patima.

36. Cu măsura cu care masori trupului tău, ti se va măsura întors din partea lui Dumnezeu.

37. Fapta judecătii dumnezeiesti e răsplătirea dreaptă a celor săvârsite în trup.

38. Virtutea si cunostinta nasc nemurirea; lipsa lor e maica mortii.3

39 întristarea după Dumnezeu stinge plăcerea; iar stingerea plăcerii înseamnă învierea sufletului.

40. Nepătimirea este nemiscarea sufletului spre păcat. Dar ea nu se poate ajunge fără mila lui Hristos.

41. Mântuitorul sufletului si al trupului este Hristos. Cel ce păseste pe urmele Lui se slobozeste de păcat.

42. De vrei să dobândesti mântuirea, leapădă-te de plăceri si ia asupra ta înfrânarea si dragostea, împreună cu rugăciunea stăruitoare.

43-De nepătimire tine dreapta socoteală adevărată (discernământul). Urmând acesteia, fă totul cu măsură si rânduială.

44. Domnul si Dumnezeul nostru este Iisus Hristos; mintea, care urmează Lui, nu va rămâne în întuneric.

45. Adună-ti mintea si păzeste-ti gândurile; si pe care le vei afla pătimase, războieste-le.

46. Trei sunt căile prin cari primesti gânduri: simtirea (lucrarea simturilor), amintirea si starea mustului (amestecarea) din trup. Dar cele mai stăruitoare sunt cele din amintire.

47. Cel căruia i s-a dat întelepciune cunoaste scopurile celor netrupesti si care este începutul si sfârsitul lumii.

48. Nu uita de făptuire si ti se va lumina mintea ta.

"Comori ascunse si nevăzute, zice, îti voi deschide tie în chip ascuns".4

49. Cel ce s-a slobozit de patimi a aflat har la Dumnezeu si cel ce s-a învrednicit de cunostintă mare milă.

50. Mintea slobozită de patimi se face în crupul luminii luminându-se neîncetat de contemplatiile lucrurilor.

51. Lumina sufletului este sfânta cunostintă, de care fiind lipsit cel fără de minte, umblă în întuneric.

52. Cel ce petrece în întuneric este lipsit de minte. Pe el îl ia în primire întunericul nestiintei.

53. Cel ce iubeste pe Iisus se va slobozi de păcat. Iar cel ce urmează Lui va vedea cunostinta adevărată.

54. Mintea slobozită de patimi vede gândurile simple,5 atât când veghează trupul, cât si în somn.,

55. Mintea curătită la culme se simte strâmtorată de lucruri si vrea să fie mereu afară de toate cele create

56. Fericit este cel ce a ajuns la nesfârsirea fără margini; si a ajuns acela care a trecut peste cele mărginite.

57. Ratiunile lui Dumnezeu le cercetează acela care-L cinsteste pe El. Dar le află cel îndrăgostit de adevăr.

58. Mintea ce se miscă din dreptate află adevărul. Dar cea care se miscă din vreo patimă nu-1 va afla.

59" Precum în fiintă Dumnezeu este necunoscut, asa în măretie este fără margini.

60. Fiinta care nu are început si sfârsit nu poate fi înteleasă după firea ei.

61. Mântuirea fiecărei făpturi stă în purtarea de grijă, mai presus de orice bunătate, a Făcătorului.

62. Domnul sprijină pe toti cei căzuti în stări vrednice de milă si ridică pe toti cei frânti.

63. Hristos este judecătorul viilor si al mortilor si. răsplătitorul faptelor fiecăruia.

64. De vrei să-ti stăpânesti sufletul si trupul, taie de mai înainte pricinile patimilor.

65. Uneste-ti puterile sufletului cu virtutile si le vei despărti cu sigurantă de toată pornirea patimilor.

66. Struneste cu înfrânarea pornirile poftei; iar pe ale iutimii cu dragostea duhovnicească.

67.Linistea (isihia) si rugăciunea sunt cele mai mari arme ale virtutii, căci acestea, curătind mintea, o fac străvăzătoare.

68. Numai întâlnirea duhovnicească foloseste. Iar decât toate celelalte, mai de pret este linistea (isihia).

69. Dintre cele cinci feluri de întâlniri, alege trei; pe al patrulea să nu-1 obisnuiesti des, iar de al cincilea îndepărtează-te.

70. Linistea o iubeste cel ce nu pătimeste fată de cele ale lumii.

71. Constiinta este un învătător sincer. Cine ascultă de ea petrece fără greseală.

72. Constiinta numai pe aceia nu-i judecă ce au ajuns la culmea virtutii, sau a păcatului.

73. Nepătimirea cea mai înaltă face gândurile simple. Iar cunostinta cea mai înaltă stă înaintea Celui mai presus de cunostintă.

74. Întristarea cea de ocară e pricinuită de lipsa plăcerilor. Cel ce le dispretuieste pe acestea petrece neîntristat.

75. Întristarea, peste tot, este lipsa plăcerii, fie a celei după Dumnezeu, fie a celei după lume.

76. Împărătia lui Dumnezeu este bunătate si întelepciune. Cine le dobândeste pe acestea vietuieste în ceruri.

77. Om nenorocit este acela care pretuieste prin fapte trupul mai mult decât sufletul si lumea mai mult decât pe Dumnezeu.

78. Dragoste deopotrivă fată de toti a câstigat acela care nu pizmuieste pe cei strădalnici, iar de cei răi are milă.

79 După adevăr ar trebui să conducă acela care impune mai întâi sufletului si trupului său legile virtutii.

80. Negutător duhovnicesc este acela care pentru cele viitoare se leapădă deopotrivă atât de cele plăcute cât si de cele acre ale vietii.

81. Sufletul se întăreste prin dragoste si înfrânare; iar mintea, prin rugăciunea curată si vederea (contemplarea) duhovnicească.

82. Auzind un cuvânt folositor, nu judeca pe cel ce-l spune, ca să nu te lipsesti de sfatul folositor.

83. Socotinta vicleană gândeste rele si preface vredniciile aproapelui în scăderi.

84. NU crede gândului care judecă pe aproapele. Căci numai cine are vistierie rea gândeste cele rele.

85. Inima bună poartă gânduri bune. Căci precum este comoara ei, asa sunt si gândurile ei.

86. Păzeste-ti gândurile si fugi de păcat, ca nu cumva, întunecându-se mintea, să vezi unele în locul altora.

87. întăreste-te gândindu-te la Iudeii care, orbiti de pizmă, L-au socotit pe Domnul si Dumnezeul nostru drept Belzebut.

88. Bănuiala rea întunecă cugetarea si te face să vezi, în loc de cale, cele alăturea de cale.

89. Păcatele stau alăturea de virtuti, si de aceea cei răi iau virtutile drept păcate.

90. Mintea zăbovind în plăcere sau în întristare cade repede în patima trândăviei.

91. Constiinta curată ridică sufletul. Iar gândul murdar îl doboară la pământ.

92. Răscolindu-se, patimile alungă slava desartă; iar de sunt înlăturate, aceea iarăsi se întoarce.

93. De vrei să te izbăvesti de toate patimile, apucă-te de înfrânare, de dragoste si de rugăciune.

94. Mintea zăbovind prin rugăciune la Dumnezeu izbăveste si partea pasională a sufletului de patimi.

95. Dumnezeu dând fiintă făpturilor, a legat totodată toate prin purtarea Sa de grijă (prin Providentă).

96. Iar fiind Stăpân si făcându-Se rob, a arătat zidirii culmea purtării Sale de grijă (culmea Providentei Sale).

97. Căci Dumnezeu si Cuvântul Întrupându-Se neschimbat s-a unit cu toată zidirea prin trup6.

98. Minune străină se întâmplă în cer si pe pământ, că Dumnezeu este pe pământ si omul în ceruri.

99. Ca unind pe oameni cu îngerii să dăruiască totodată întregii zidiri dumnezeirea.

100. Cunostinta Sfintei si celei de o fiintă Treimi este sfintire si îndumnezeire pentru îngeri si pentru oameni. ,

101. Iertarea păcatelor este slobozire de patimi. Cina n-a fost încă slobozit prin har, n-a dobândit încă iertarea.

SUTA A DOUA

Al cărei acrostih este acesta: Roagă-te pentru mine, frate preacinstite, că mari rele astept, vrednice de mine, întristări pentru suflet si dureri pentru trup.

1. De vrei să te izbăvesti dintr-o dată de păcate, leapădă-te de iubirea de sine, maica tuturor relelor.

2. Sănătatea sufletului este nepătimirea si cunostinta. La ea nu poate ajunge cel ce slujeste plăcerilor.

3. înfrânarea cu răbdare si dragostea cu îndelungă răbdare usca plăcerile trupesti si sufletesti.

4. Începutul relelor din suflet este iubirea de sine. Iar iubirea de sine este iubirea de trup.

5. E propriu celui rational să se supună ratiunii si să-si strunească si robească trupul

6. Este o rusine pentru omul rational să se supună părtii nerationale si să slujească poftelor urâte ale ei.

7. Este o faptă rea a sufletului rational să părăsească pe Ziditorul si să se închine trupului.

8. Ti s-a poruncit să ai trupul slujitor, nu să slujesti plăcerilor Iui, împotriva firii.

9" Rupe legăturile iubirii fată de trup si să nu dai nimic slugii ceea ce nu-i neapărată trebuintă.

10. Închide simtirile în cetatea linistii, ca să nu tragă mintea spre poftele lor.

11. Cele mai bune arme ale celui ce se linisteste cu răbdare sunt înfrânarea, dragostea, rugăciunea, atentia7 si citirea. .

12. Nu va înceta mintea să se învârtească în jurul plăcerilor până ce va fi pus. stăpânire peste trup.

13. Să luptăm pentru porunci ca să ne izbăvim de patimi; si pentru dumnezeiestile dogme ca să ne învrednicim de cunostintă.

14. Netulburarea (nemurirea)8 sufletului stă în nepătimire si cunostintă; de ea nu se poate împărtăsi cel ce slujeste plăcerilor.

15. Pune stăpânire pe trup stingând plăcerile, si eliberează-1 de robia cea grea9.

16. Fiind zidit slobod si chemat la slobozenie, nu răbda să fii rob patimilor necurate10.

17. Dracii leagă mintea de cele supuse simturilor, prin întristări si plăceri, pofte si temeri.

18. Frica Domnului stăpâneste poftele si întristarea după Dumnezeu alungă plăcerea.

19. Pofta după întelepciune dispretuieste frica si plăcerea cunostintei izgoneste întristarea.

20. Scripturile cuprind acestea patru: poruncile, dogmele, amenintările, făgăduintele. *

21. Pofta e oprită de înfrânare si osteneală; si e micsorată de liniste si de dragostea dumnezeiască.

22. Să nu întepi pe fratele cu vorbe de ghicituri; căci nu vei răbda când vei primi cele asemenea.

23. Mânia e oprită de îndelunga răbdare si de nepomenirea răului; si e micsorată de dragoste si de împreuna pătimire (compătimire).

24. Cui i s-a dat cunostintă i s-a dat lumina întelegerii. Iar cel ce primind-o o necinsteste va vedea întuneric.

25. Păzirea poruncilor lui Dumnezeu naste nepătimirea; iar nepătimirea sufletului păstrează cunostinta.

26. Ridică cele supuse santurilor la o vedere cu mintea (la o contemplatie inteligibilă) si vei înălta simtirea deasupra celor supuse simturilor.

27. Femeia sensibilă închipuieste sufletul activ, cu care însotindu-se mintea11 naste virtutile

28. Cercetarea cuvintelor lui Dumnezeu îi aduce cunostintă de Dumnezeu celui ce o caută întru adevăr, cu evlavie si cu dor.

29. Ceea ce este lumina pentru cei ce văd si pentru cele văzute, aceea este Dumnezeu pentru cei ce cugetă si pentru cele cugetate.

30. Tăria sensibilă (cerul) închipuieste tăria credintei, în care strălucesc toti sfintii ca niste luminători.

31. Ierusalimul este cunostinta cerească a celor netrupesti. Căci în ea se contemplă vederea păcii.

32. Nu uita de făptuire. Găti uitând de ea se împutinează cunostinta, si făcându-se foamete, te vei coborî în Egipt.

33. Libertatea spirituală (mintală) stă în izbăvirea de patimi. La ea nimeni nu ajunge fără mila lui Hristos.

34. Pământul făgăduintei este împărătia Cerurilor, pe care ne-o câstigă nepătimirea, si cunostinta.

35. Egiptul spiritual este întunecimea patimilor. La el nimeni nu coboară dacă nu cade la foamete.

36.Obisnuieste-ti urechea să asculte des cuvinte duhovnicesti si mintea ta se va depărta de gândurile necurate.

37. Singur Dumnezeu e bun si întelept prin fire. Dar se face si mintea prin împărtăsire, dacă se străduieste.

38. Stăpâneste-ti stomacul, somnul, mânia si limba; si nu vei lovi de piatră piciorul tău.

39 Nevoieste-te să iubesti pe tot omul deopotrivă si vei alunga de-a valma toate patimile.

40. Vederea (contemplarea) celor supuse simturilor este o lucrare comună a mintii si a simtirii, Dar cunostinta celor inteligibile este numai a mintii.

41. Este cu neputintă mintii să se îndeletnicească cu cele inteligibile, de nu va tăia afectiunea fată de simtire si fată de cele supuse simturilor.

42. Simtirea e dusă de o împătimire firească spre cele supuse simturilor si fiind atrasă de acelea trage după sine si mintea.

43. Încovoaie simtirea spre slujirea mintii si nu-i da vreme ca să o tragă ea pe aceea spre sine.

44. Când se întâmplă ca mintea să se îndeletnicească cu cele supuse simturilor, atrage simtirea la ea, ridicând în minte cele ce stau în fată13.

45. Semnul că mintea se îndeletniceste cu cele inteligibile îl avem în aceea că dispretuieste toate cele ce desfătează simtirea.

. 46. Când mintea e deschisă spre vederea celor inteligibile, are fată de ele o plăcere cu anevoie de pierdut.

47. Când mintea se îmbogăteste de cunostinta Unitătii, a pus cu totul stăpânire si pe simtire.

48. împiedică-ti mintea să se învârtească în jurul celor supuse simturilor ca să nu-si rodească prin ele plăceri si întristări.

49. Cele cu care se îndeletniceste mintea întru cele dumnezeiesti îsi fac si din partea pătimitoare (pasională, afectivă) armă dumnezeiască.

50. Este cu neputintă mintii să se pătrundă de cunostintă14, de nu-si va fi apropiat15 mai înainte partea pasională din sine prin virtutile sale.

51. Mintea se face străină de cele ale lumii, atunci când îsi taie orice afectiune fată de simtire.

52. De firea părtii rationale a sufletului tine să se îndeletnicească cu cunostinta lui Dumnezeu; iar de a celei pasionale să îmbrătiseze dragostea si înfrânarea.

53. Este cu neputintă mintii să zăbovească la un lucru supus simturilor, dacă n-a câstigat o patimă fată de el.

54. Minte desăvârsită este aceea care s-a îmbibat de cunostintă; iar suflet desăvârsit este acela care s-a tesut cu virtutile.

55. Afectiunea mintii fată de simtire o face roabă plăcerilor trupului.

56. Mintea e clintită din locul cunostintei, când partea pasională (afectivă) a sufletului iese din virtutile sale.

57. Am luat putere să ne facem fii ai lui Dumnezeu. Dar nu ne vom face, de nu ne vom dezbrăca de patimi.

58. Nimeni să nu-si închipuie că a ajuns fiu al lui Dumnezeu în chip actual, dacă nu a dobândit încă în sine trăsăturile dumnezeiesti.

59 Asemănarea în purtare16 cu binele sau cu răul face sau fii ai lui Dumnezeu, sau fii ai satanei.

60. Bărbat chibzuit este cel ce ia aminte la sine si se grăbeste să se despartă de toată întinăciunea.

61. Sufletul împietrit când e bătut nu simte, iar pe binefăcătorul său nu-1 recunoaste.

62. Haina murdară scoate pe cel ce-o poartă afară de la nunta dumnezeiască si-1 face părtas de întunericul de afară.

63. Cel ce se teme de Domnul se îngrijeste de sufletul său si se izbăveste pe sine de tovărăsia cea rea.

64. Este cu neputintă să dobândească mila lui Dumnezeu cel ce L-a părăsit pe El si slujeste plăcerilor.

65. Chiar dacă nu vrem să credem, Iisus a zis că nimenea nu poate sluji la doi domni.

66. Sufletul întinat de patimi s-a împietrit si nu primeste să creadă fără tăieri si arsuri.

67. Pe cei învârtosati îi iau în primire probe înfricosate. Căci fără dureri nu primesc să se înmoaie.

68. Bărbatul chibzuit se îngrijeste de sine si prin dureri de bună voie ocoleste pe cele fără voie.

69. Grija de suflet se arată în reaua pătimire si în smerenie, prin care iartă Dumnezeu toate păcatele.

70. Precum poftele si mâniile înmultesc păcatele, asa înfrânarea si smerenia le Sterg.

71..întristarea după Dumnezeu frânge inima; iar întristarea e născută de frica de munci.

72. întristarea după Dumnezeu curăteste inima si depărtează de la ea întinăciunea plăcerilor.

73. Răbdarea este iubirea de osteneală a sufletului. Iar unde este iubire de osteneală, s-a scos afară iubirea de plăcere.

74. Orice păcat se face pentru plăcere si orice iertare vine pentru reaua pătimire si pentru întristare.

75. Cel ce nu vrea să se pocăiască prin osteneli de bună voie cade, potrivit Providentei, în osteneli fără voie.

76. Hristos este Mântuitorul lumii întregi si a dăruit oamenilor pocăinta spre mântuire.

77. Pocăinta naste păzirea poruncilor; iar păzirea poruncilor aduce curătia sufletului.

78. Curătia sufletului înseamnă izbăvirea de patimi; iar izbăvirea de patimi naste dragostea17.

79. Suflet curat este acela care iubeste pe Dumnezeu; iar minte curată aceea care s-a despărtit de nestiintă.

80. Luptă pentru poruncile lui Hristos până la moarte; căci curătindu-te prin ele, vei intra în viată.

81. Foloseste-te de trup ca de un slujitor al poruncilor, păzindu-1 cu toată puterea nesupus plăcerilor18 si fără boală.

82. Răscoala trupului vine*din neglijarea rugăciunii, a dietei si linistii celei bune.

83. Linistea cea bună naste roade bune: înfrânarea, dragostea si rugăciunea curată.

84. Cetirea si rugăciunea curătesc mintea; iar dragostea si înfrânarea partea pasională (afectivă) a sufletului.

85. Păzeste aceeasi înfrânare totdeauna, ca să nu cazi, prin neegalitate, în cele contrare.

86. Cel ce-si pune legi sie-si să nu se facă neascultător sie-si. Căci cel ce se nesocoteste pe sine,pe sine se amăgeste.

87. Sufletele pătimase sunt apusuri spirituale, căci acestora le-a apus Soarele dreptătii.

88. Fiu al lui Dumnezeu este cel ce s-a făcut asemenea lui Dumnezeu, prin bunătate, întelepciune, putere si dreptate.

89. Deprinderea păcatului este boala sufletului. Iar - păcatul cu lucrul este moartea lui.

90. Nepătimirea desăvârsită este sărăcia spirituală, la care, ajungând mintea, se desparte de cele de aici.

91. Păzeste într-o armonie virtutile sufletului; căci din acestea se naste roadă dreptătii.

92. Zic Părintii că vederea celor inteligibile este netrupească, fiind cu totul liberă de materie si formă.19

93. Precum cele patru stihii sunt din materie si formă, asa si trupurile plăsmuite din ele sunt din acelea.

94. Cuvântul făcându-Se trup din iubirea de oameni, nici ceea ce era n-a prefăcut, nici ceea ce a devenit n-a preschimbat.

95. Precum zicem că Hristos cel unul este din dumnezeire si omenitate si în dumnezeire si omenitate, asa zicem că este din două firi si în două firi. .

96. Mărturisim un singur ipostas al lui Hristos în două firi, unite neîmpărtit.

97. Slăvim neîmpărtit ipostasul cel unul al lui Hristos si mărturisim neamestecată unirea firilor.

98. Ne închinăm unei Fiinte a dumnezeirii în trei ipostasuri si mărturisim Sfânta Treime cea de o fiintă.

99. Proprietătile deosebite ale celor trei ipostasuri sunt: cea de Tată cea de Fiu si purcederea. Iar comun celor trei ipostasuri au: fiinta, firea, dumnezeirea si bunătatea.

SUTA A TREIA

Al cărei acrostih este acesta: dar rele eu, adevărat nu sunt cele pare întristează trupul, dar sufletul îl curătă, ci cele care întristează constiinta, iar trupul îl desfătează20.

1. Despre Cel din fire bun cugetă cele bune. Si despre tot omul gândeste numai bine.

2. În ziua judecătii ne va cere Dumnezeu să dăm socoteală pentru cuvinte, fapte si gânduri.

3. Deprinderea virtutii sau a păcatului ne miscă să gândim, să grăim, sau să săvârsim cele bune sau cele rele.

4. Mintea stăpânită de patimi cugetă cele ce nu se cuvin. Iar cugetarea aceasta o fac arătată cuvintele si faptele.

5. Gândului rău îi premerge patima. Iar pricina patimii este simtirea (perceptia prin simturi), precum pricina relei întrebuintări a acesteia este mintea.

6. Încuie simtirea si războieste închipuirea (prejudecata); si dezrădăcinează patimile cu armele poruncilor.

7. Păcatul învechit cere nevointa (asceză) îndelungată.

Căci obisnuinta învârtosată nu poate fi clintită din loc dintr-o dată.

8. Nevointa stăruitoare în înfrânare si dragoste prin răbdare si liniste scoate cele înrădăcinate.

9. Miscă-ti mintea necontenit la rugăciune si vei împrăstia gândurile care stăruiesc în inimă.

10. Nevointa are trebuintă de răbdare si de îndelungă răbdare. Căci numai prin osteneală îndelungată se izgoneste iubirea de plăcere.

11. Te vei deda usor cu ostenelile nevointei, de vei face toate cu măsură si cu rânduială.

12. Păzeste aceeasi măsură în nevointă si să nu dezlegi canonul fără trebuintă.

13. Precum dragostea si înfrânarea curătesc gândurile, asa contemplatia si rugăciunea toată înăltarea trufasă.

14. Constiinta curată o fac ostenelile nevointei, ca postul, privegherea, răbdarea si îndelunga răbdare. .

15. Cel ce rabdă loviturile încercărilor fără voie se face smerit la cuget, bine nădăjduitor si cercat

16. Răbdarea este iubirea de osteneli a sufletului. Ea constă din osteneli de bună voie si din încercări fără de voie.

17. Păcatul e vestejit de stăruinta în suferinte si e ars deplin de răbdarea până la capăt.

18. Venirea ostenelilor îndurerează simtirea; iar venirea întristării înlătură plăcerea.

19. Patru sunt patimile (afectele) cele mai generale, pe care le foloseste Providenta cu întelepciune una împotriva alteia.

20. Venirea întristării strâmtorează plăcerea; iar frica de chinuri vestejeste pofta.

21. Mintea chibzuită îsi întăreste sufletul si-si deprinde trupul la toată nevointa.

22. Străduieste-te să faci monah nu numai pe omul din afară, ci si pe omul dinlăuntru, izbăvîndu-1 de patimi.

23. Prima lepădare este lepădarea de lucruri; a doua si a treia este lepădarea de patimi si de nestiintă.

24. Usor se izbăveste cineva, dacă vrea, de lucruri. Dar nu cu putină osteneală de patimile21 fată de ele.

25. Stăpânindu-ti pofta, vei birui si mânia; căci ea este pricina care stârneste mânia.

26. Oare ne-am izbăvit de gândurile pătimase si ne-am apucat de rugăciunea curată si nematerială, sau nu?

27. Mare este mintea care s-a izbăvit de patimi si s-a despărtit de făpturi si petrece în Dumnezeu.

28. Cel ce înaintează filosofează în acestea trei: în porunci, în dogme si în credinta Sfintei Treimi.

29. Mintea izbăvită de patimi se află în acestea: în gânduri simple, în contemplarea făpturilor si în lumina vesnică.22

30. în sufletele noastre se ascund patimi foarte rele. Ele se dau însă pe fată abia când se arată lucrurile.

32. Patimile sunt stârnite de acestea trei: de amintire, de starea mustului din trup si de simtire (perceptia simtuală), precum s-a zis.

33. Mintea care a-închis simtirea si si-a făcut egală starea mustului din trup23 nu mai are război decât cu amintirea.

34. Patimile sunt stârnite de simtire, atunci când nu e de fată si dragostea duhovnicească.

35. Postul cumpătat, privegherea si cântarea de psalmi fac egală starea trupului.

36. Aceste trei schimbă în rău starea trupului: lipsa de regulă în hrană, schimbarea aerului si atingerea dracilor.

37. Amintirile pătimase sunt făcute simple24 prin rugăciune, citire, înfrânare si dragoste.

38. închide întâi simtirea prin liniste si apoi luptă cu armele virtutilor împotriva amintirilor.

39. Păcatul cu cugetul este reaua întrebuintare a gândurilor; iar păcatul cu fapta este reaua întrebuintare a lucrurilor.

40. Reaua folosire a gândurilor si a lucrurilor stă în a nu te folosi de ele cuvios si drept.

41. Patimile de ocară sunt lanturi ale mintii, care o tin în lucrurile supuse simturilor.

42. Nepătimire desăvârsită are acela care nu e împătimit nici de lucruri, nici de amintirile lor.

43. Sufletul bun face bine aproapelui. Iar de i se răspunde cu nerecunostinta, se poartă cu îndelungă răbdare si rabdă pătimind cele ce-i vin de la acela.

44. Gândurile rele sunt avutii rele; cel ce nu se leapădă de ele nu va ajunge la cunostintă.

Cel ce ascultă de Hristos se călăuzeste pe sine spre lumină; iar cel ce-i urmează Lui se îndreaptă pe sine.

46. Amintirea răului este o lepră a sufletului; si i se întâmplă aceasta din necinstiri, din pagubă, sau din bănuiala gândurilor.

47. Domnul orbeste mintea pătimasă; căci se întristează pe nedrept pentru cele bune ale aproapelui.

48. Sufletul bârfitor are în loc de lumină spine: căci se vatămă pe sine, pe ascultător si uneori si pe cel grăit de rău.

49. Uită răul acela care se roagă pentru cel ce 1-a întristat; si se izbăveste de pomenirea răului cel ce nu crută darurile.

50. Ura fată de aproapele este moartea sufletului. Iar acesta o are si o face sufletul bârfitorului.

51. Trândăvia vine din neglijenta sufletului; si e neglijent sufletul care boleste de iubirea plăcerii.

52. Cel ce iubeste pe Iisus se deprinde cu osteneli; iar prin stăruinta din osteneli izgoneste trândăvia.

53. Sufletul se întăreste prin ostenelile nevointei; iar făcând toate cu măsură, alungă trândăvia.

54. Cel ce-si stăpâneste pântecele vestejeste pofta si mintea lui nu slujeste gândurilor de curvie.

55. Mintea celui înfrânat este biserică a Duhului Sfânt; iar mintea lacomului este sălas al ciorilor.

56. Saturarea naste pofta după feluri multe de mâncări; iar lipsa îndulceste si pâinea simplă.

57. Cel ce se bucură în chip ascuns împreună cu cel pizmuit se izbăveste de pizmă; iar cel ce ascunde pe cel pizmuit izbăveste (si pe altii) de pizmă.

58. Îndepărtează-te de cel ce vietuieste cu nepăsare, chiar dacă a dobândit nume mare la multi.

59. Câstigă-ti prieten pe bărbatul iubitor de osteneală si îl vei afla acoperământ greselilor tale.

60. Nepăsătorul s-a vândut multor stăpâni; si cum îl poartă, asa umblă.

61. în vreme de pace îti este binevoitor ca un prieten; iar în vreme de încercare te războieste ca un dusman.

62. Îsi pune sufletul său pentru tine înainte de stârnirea patimilor; iar când se stârnesc, îti ia sufletul tău.

63. Pământul nelucrat s-a umplut de mărăcini, sufletul nepăsător de patimi necurate.

64. Mintea chibzuită îsi înfrânează sufletul, îsi chinuieste trupul si-si struneste patimile. (îsi stăpâneste afectele).

65. Miscările de la arătare sunt semnele celor dinlăuntru, precum roadele produse sunt semnele unor pomi necunoscuti.

66. Cuvintele si faptele vădesc pe fătarnic si scot la arătare pe proorocul mincinos ascuns.

67. Mintea nesocotită nu-si povătuieste (disciplinează) sufletul si-1 depărtează de la dragoste si înfrânare.

68. Pricina gândurilor netrebnice este deprinderea rea, care se naste din slavă desartă, din mândrie si îngâmfare.

69. Proprii celor spuse înainte sunt fătărnicia, viclenia, uneltirea, ironia si minciuna, care e cea mai rea.

70. Slujesc celor spuse înainte: pizma, cearta, mânia, întristarea si tinerea minte a răului.

71. Aceasta e calea celor ce vietuiesc în nepăsare si aceasta celor ascunse în mine.

72. Sufletul se mântuieste prin reaua pătimire si smerenie. Ele îl izbăvesc din patimile mai înainte pomenite.

73. De gândul chibzuit tine cuvântul de folos; iar de sufletul bun făptuirea virtuoasă.

74. Mintea luminată scoate cuvinte întelepte si sufletul curat cultivă gânduri dumnezeiesti.

75. Gândurile celui strădalnic se îndeletnicesc cu întelepciunea, iar cuvintele lui luminează pe cei ce ascultă.

76. Când sălăsluiesc virtutile în suflet, cultivă gânduri bune; iar când sălăsluiesc păcatele, naste gânduri netrebnice.

77. Sufletul pătimasului e fabrică de gânduri rele; si din vistieria lui scoate cele rele.

78. Vistieria cea bună este deprinderea virtutilor; si mintea bună scoate din aceasta cele bune.

79. Mintea lucrată de dragostea dumnezeiască produce gânduri despre Dumnezeu; iar lucrată de iubirea de sine, face dimpotrivă.

80. Mintea miscată de dragostea către aproapele gândeste neîncetat cele bune despre el; la dimpotrivă, bănuieste cele rele.

81. Pricinile gândurilor bune sunt virtutile; ale virtutilor poruncile; iar a lucrării acestora voia liberă.

82. Virtutile si păcatele venind si trecând fac starea sufletului bună sau rea, miscându-4 spre gânduri corespunzătoare,

83. Pricinile gândurilor rele sunt păcatele; a păcatelor neascultarea; a neascultării înselăciunea simtirii; iar a înselăciunii acesteia negrija mintii de a o păzi pe aceasta.

84. în cei ce înaintează, dispozitiile spre cele potrivnice se schimbă Usor; în cei desăvârsiti, deprinderile în amândouă părtile sunt greu de clintit.

85. Tăria sufletului este o deprindere a virtutii anevoie de clintit, la care cel ce a ajuns zice: "Cine ne va despărti pe noi de dragostea lui Hristos", si celelalte25.

86. Tuturor patimilor le premerge iubirea trupească de sine; iar la urma tuturor vine mândria.

87. Cele trei gânduri mai cuprinzătoare ale poftei se nasc din patima iubirii de sine.

88. întelege, desigur, gândul lăcomiei pântecelui, al slavei desarte si al iubirii de argint, cărora le urmează toate gândirile pătimase, dar nu toate în comun.

89. Gândului lăcomiei pântecelui îi urmează cel al curviei; gândului de slavă desartă cel al mândriei. Iar celelalte în comun celor trei.

90. Urmează în comun celor trei: gândul întristării, gândul mâniei, al pomenirii de rău, al pizmei, al trândăviei si celelalte.

Rugăciune

91. Stăpâne al tuturor Hristoase, slobozeste-ne pe noi de toate acestea, de patimile pierzătoare si de gândurile ce se nasc în ele.

92. Pentru Tine am fost făcuti, ca să ne desfătam, asezati fiind în raiul făcut de Tine.

93. Dar ne-am atras nouă cinste, alegând în locul desfătării fericite stricăciunea.

94. A cărei plată am luat-o în noi însine, schimbând viata vesnică cu moartea.

95. Acum, deci, Stăpâne, precum ai căutat la noi, caută

până la sfârsit; precum te-ai întrupat, asa ne si mântuieste pe noi toti.

96. Căci ai venit să ne mântuiesti pe noi cei pierduti. Să nune despărti pe noi de partea celor ce se mântuiesc.

97. Ridică sufletele si mântuieste trupurile. Curăteste-ne pe noi toti de toată întinăciunea.

98. Rupe legăturile patimilor care ne stăpânesc pe noi, Cel ce ai rupt cetele aracilor.

99. Si ne izbăveste pe noi de asuprirea lor, ca numai tie să-ti slujim, luminii celei vesnice.

100. înviind din morti si cântând împreună cu îngerii cântarea fericită, vesnică si nesfârsită.

SUTA A PATRA

Al cărei acrostih este acesta: Cu toate acestea, roagă-te stăruitor de Domnul Dumnezeul nostru, să ne izbăvească pe noi din relele adevărate si din cele neadevărate.

1. Cel ce si-a desfăcut mintea de dragoste fată de trup si de mângâierile lui, acela a omorât cu duhul cel viu faptele trupului.

2. Nu socoti că te-ai despărtit de afectiunea fată de trup, până ce mintea se mai îndeletniceste cu cele ale trupului.

3. Precum cele ale trupului sunt simtirea si cele supuse simturilor, asa cele ale sufletului sunt mintea si cele inteligibile.

A. Retrage-ti sufletul de la simtirea celor spuse simturilor si mintea se va afla în Dumnezeu si în cele inteligibile.

5. Înrudite cu dumnezeirea sunt fiintele cugetătoare, cunoscute numai cu mintea; iar simtirea si cele supuse simturilor au fost create ca să slujească mintii.

6. Simtirea si cele supuse simturilor să-si slujească spre vederea (contemplarea) duhovnicească si să nu întorci simtirea si cele ale ei spre pofta trupului.

7. Ti s-a poruncit să omori faptele trupului, ca să învii prin osteneli sufletul omorât din plăceri.

8. Lasă-te stăpânit de Dumnezeu si stăpâneste-ti simtirea si nu te lăsa tu,s care esti mai bun, stăpânit de cel mai rău.

9. Dumnezeu este vesnic, nemărginit, nehotărnicit (indefinit), si a făgăduit bunuri vesnice, nemărginite si negrăite celor ce ascultă de El.

10. Tine de firea mintii să petreacă în Dumnezeu, să cugete despre purtarea Lui de grijă si despre judecătile Lui înfricosate;

11. Ai puterea de-a înclina spre amândouă părtile; fii al părtii mai bune si vei supune pe cea mai rea.

12. Bună este simtirea si bune sunt cele spuse ei, ca lucruri ale Bunului Dumnezeu. Dar nu se pot asemăna câtusi de putin cu mintea si cu cele inteligibile.

.13. Dumnezeu a zidit fiinta ratională si mintală în stare de a primi duhul26 si cunostinta Lui. Iar simtirea si cele supuse simturilor le-a făcut spre trebuinta ei.

14. Precum slugii netrebnice îi trebuieste nebunie să se supună stăpânului bun, asa este nebunie ca mintea ratională să se facă roabă trupului stricăcios.

15. Mintea, carenu-si stăpâneste simtirea, cade prin ea în cele rele. Căci, înselată de plăcerea celor spuse simturilor, îsi naste sie-si netrebnicie.

16. Stăpânindu-ti simtirea, te asiguri din partea aducerii aminte. Căci amintirile, trezite prin simtire, miscă patimile.

17. Asupreste-ti trupul si roagă-te mereu; si te vei izbăvi repede de gândurile aduse^de amintire (de prejudecată).

18. îndeletniceste-te neîncetat cu cuvinte dumnezeiesti. Căci osteneala cu ele mistuie patimile.

19. Cetirea, privegherea, rugăciunea si-psalmodia opresc mintea de la rătăcirea în jurul patimilor.

20. Precum primăvara miscă plantele ca să odrăslească, asa si nepătimirea miscă mintea spre cunostinta făpturilor.

21. Păzeste poruncile si vei afla pace; iubeste pe Dumnezeu si vei afla cunostintă.

22. în osteneală, în robotire si în sudoarea fetei ai fost osândit să mănânci pâinea cunostintei.

23. Negrija 1-a dus pe strămos la călcarea poruncii si, în loc de desfătarea Raiului, 1-a osândit la moarte.

24. Stăpâneste si tu pe Eva27 si ia seama la sarpe ca nu cumva să-ti dea si tie din pom.

25. Precum sufletul face viu trupul după fire, asa si virtutea si cunostinta sufletul.

26. Mintea înfumurată, purtată de duhul slavei desarte si al mândriei, e nour fără apă.

27. Stăpânindu-ti iubirea de slavă desartă, ia aminte dinspre curvie, ca nu cumva, fugind de cinstiri, să cazi în necinste..

28. Fugind de slava desartă, caută spre Dumnezeu; iar de nu, vei cădea desigur în părerea de sine, sau în curvie.

29. E propriu slavei desarte să-si arate destoinicia; si e propriu mândriei să dispretuiască si să se otărască.

30. Fugind de lăcomia pântecului, păzeste-te de dorinta de-a plăcea oamenilor, care vrea să arate un obraz palid la vedere

31. Postul frumos este cel ce se bucură de mâncare putină si simplă si nu să placă oamenilor.

32. Postind până seara, să nu mănând atunci până te saturi, ca să nu zidesti iarăsi cele ce le-ai dărâmat o dată.

33. Când nu bei vin, să nu te saturi de apă; iar de nu, îi dai curvei aceeasi materie.

34. Mândria ne face sa ne depărtăm de ajutorul dumnezeiesc, să ne încredem în noi însine si să ne înăltăm împotriva oamenilor.

35. Împotriva mândriei sunt două leacuri; cinele primeste pe acestea va avea un al treilea foarte aspru.

36. Ca să înlături mândria, trebuie să te rogi cu lacrimi, să nu dispretuiesti pe nimeni si să primesti necazurile cele fără voie.

37. Povătuirea prin încercări este un toiag duhovnicesc. Ea învată pe cel ce se. înaltă fără minte să cugete cu smerenie.

38. Tine de firea mintii să nu sufere gândul ce bârfeste în ascuns pe aproapele39.

39. Precum grădinarul, dacă nu pliveste buruienile, îneacă legumele, asa si mintea, dacă nu curăteste, pierde ostenelile.

40. Bărbat chibzuit este acela care suferă sfatul si mai ales pe Părintele duhovnicesc, care-1 sfătuieste.

41. Cel omorât de patimi nu ascultă sfatul si nu suferă câtusi de putin mustrarea si povătuirea duhovnicească.

42. Cel ce nu primeste sfatul nu îsi îndreaptă căile sale, ci e dus pururea spre prăpăstii si râpe.

43. Mintea care s-a lepădat de simtire28 si nu mai suferă nici să vadă gând de plăcere este monah29.

44. Mintea care s-a tămăduit pe sine însăsi si tămăduieste si pe altii cu cele ce s-a vindecat pe sine este doctor.

45. Caută virtutea si păstreaz-o nevătămată, ca să nu trăiesti urât si să mori jalnic.

46. Domnul nostru Iisus Hristos a dăruit tuturor lumina dar cei ce nu ascultă de El se întunecă pe ei însisi.

47. Să nu socotesti lucru mic pierderea virtutii; căci pentru ea a intrat moartea în lume.

48. Omorâtă fiind mintea prin călcarea poruncii a urmat cu necesitate si moartea trupului.

50. Precum Adam neascultând a căzut în moarte, asa Mântuitorul ascultând a omorât moartea.

51. Omoară păcatul, că să nu învii mort si ca să nu treci de la o moarte mică la una mare.

52. Mântuitorul s-a întrupat pentru neascultarea lui Adam că, dezlegând osânda, să învie pe toti.

53. Din viată la viată trece acela care si-a omorât patimile si s-a despărtit de nestiintă.

54. Cercetează Scripturile si vei afla poruncile; si fă cele zise si te vei izbăvi de patimi.

55. Ascultarea poruncii aduce curătia sufletului; iar curătia sufletului aduce împărtăsirea de lumină.

56. Cunostinta de Dumnezeu este pomul vietii, de care împărtăsindu-se cel curat rămâne nemuritor.

57. Începutul făpturii este credinta în Hristos; iar sfârsitul ei dragostea lui Hristos.

58. Iisus este Hristos si Domnul si Dumnezeul nostru, care, dăruindu-ne credinta în El spre viată,

59. Ni s-a arătat prin suflet, trup si îndumnezeire, ca să izbăvească din moarte si sufletul si trupul ca un Dumnezeu.

60. Să câstigăm credinta, ca să venim la dragoste, din care se naste luminarea cunostintei.

61. Bunului credintei îi urmează pe rând acestea: temerea de Dumnezeu, înfrânarea de la plăceri, răbdarea ostenelilor, nădejdea în Dumnezeu, nepătimirea si dragostea30.

62. Din dragoste sinceră se naste cunostinta naturală. Iar acesteia îi urmează cel din urmă bun dorit. Acesta este harul cunostintei de Dumnezeu (al teologiei)31.

63. Mintea, care-si stăpâneste patimile, le stăpâneste desigur din frică, crezând lui Dumnezeu cu privire la cele ce a nădăjduit32 si cu privire la cele ce i-au fost făgăduite.

64. Căruia i s-a dat făgăduinta i se cere înfrânare. Aceasta, dăinuind, naste răbdarea, care este o deprindere mult iubitoare de osteneală.

65. Semnul răbdării este dragostea de osteneli. Mintea îndrăznind spre ele nădăjduieste să dobândească cele făgăduite si să scape de amenintări.

66. Asteptarea bunurilor viitoare uneste mintea cu cele asteptate; iar zăbovind mintea în ele uită de cele de fată.

67. Cel ce a gustat din cele nădăjduite aruncă cele de fată. Căci tot dorul si 1-a golit în acela.

68. Dumnezeu este Cel ce a făgăduit bunurile viitoare. Crezând Lui, cel înfrânat doreste cele viitoare ca (altul) cele de fată.

69. Semnul că mintea petrece în bunurile nădăjduite este că a uitat cu totul de cele de aici si se lărgeste în cunostinta celor viitoare.

70. Bun este adevărul pe care îl învătăm prin Dumnezeul adevărului, care umple încă de aici de încredintare sufletul iubitor de Dumnezeu.

71 .Bunurile care asteaptă pe mostenitorii făgăduintei sunt mai presus de veacuri si mai înainte de orice veac si mai presus de orice minte si de cuvânt.

72. Să ne supunem pe noi însine canoanelor evlaviei, ca nu cumva, abătând-ne în patimi, să cădem de la nădejde. .

73. Iisus Hristos, cel unul din Treime, al cărui mostenitor vei fi tu.

74. Cel ce a învătat cunostinta făpturilor de la Dumnezeu nu va fi necredincios Scripturii cu privire la cele spuse mai înainte.

75. Duhul Sfânt, aflând mintea golită de patimi, o învată tainic, potrivit cu puterea ei, despre toate cele nădăjduite.

76. Sufletul primeste cunostinta celor dumnezeiesti pe măsura curătiei mintii.

77; Cel ce si-a disciplinat trupul si petrece în cunostintă e curătit tot mai mult de cunostinta însăsi.

78. Mintea, care începe să se înteleptească (să filosofeze) în cele dumnezeiesti, începe de la credintă si, - trecând prin cele de la mijloc, sfârseste iarăsi la credinta cea mai de sus.

79. t-a începutul întelepciunii e văzută frica care e la urmă. Iar la sfârsit, iubirea care e la început.

80. Mintea începând să se înteleptească (să filosofeze) de la credinta cea apropiată sfârseste la teologia (cunostinta de Dumnezeu) de dincolo de orice minte, care este credinta ce nu se mai uită si vederea celor nevăzute.

81. Ratiunile cu privire la Dumnezeu sunt contemplate de sfinti nu din El însusi, ci din cele din jurul Lui.

82. Iar ratiunile din jurul lui Dumnezeu se cugetă unele prin afirmare, altele prin înlăturare.

83. Fiinta, dumnezeirea, bunătatea si toate câte se zic pozitiv sunt prin afirmare. Iar neîncepătoria, nemărginirea si nedefinirea si toate câte se zic negativ, sunt prin negare.

84. Dumnezeirea ascunsă, mai presus-de minte si de cuvânt, a Sfintei Treimi fiind una, cele spuse mai înainte sinele asemenea sunt cele contemplate în jurul ei.

85. Precum spun (sfintii) o singură dumnezeire a Sfintei Treimi, asa măresc trei ipostasuri ale dumnezeirii celei una.

86. Cele spuse mai înainte prin afirmare si negare le cugetă comune Sfintei si celei de o fiintă Treimii, afară de cele proprii fiecărui ipostas, care si ele se zic cele mai multe prin afirmare, iar altele prin negare.

87. Cele proprii ipostasurilor dumnezeiesti îndeosebi spun că sunt acestea: însusirea de Tată, însusirea de Fiu, purcederea si toate câte se zic îndeosebi.

88. Iar ipostasul hotărăsc că este o fiintă cu proprietăti deosebite. De aceea fiecare ipostas are si fiintă comună si ceea ce-1 deosebeste ca ipostas.

89. Cele spuse mai înainte în comun prin negare despre Sfânta Treime le socot mai proprii decât cele spuse prin afirmare. Dar nu asa si în privinta proprietătilor deosebitoare desi se zic si ele, cum am spus mai înainte, unele prin afirmare, altele prin negare, ca însusirea de a fi născut si însusirea de a nu fi născut si-cele asemenea. Căci însusirea de a nu fi născut se deosebeste după înteles de însusirea de a fi născut. Fiindcă cea dintâi însemnează că Tatăl nu s-a născut, iar a doua că Fiul s-a născut.

90. Pentru lămurirea ratiunilor contemplate în jurul fiintei Sfintei Treimi, ne folosim, cum s-a zis de cuvinte si nume. Dar nu tot asa pentru cele ale fiintei. Căci acestea sunt cu totul necunoscute de nici o minte si negrăite prin nici un,cuvânt, fiind cunoscute numai Sfintei Treimi.

91. Precum zic că fiinta cea una a Dumnezeirii e întreită în ipostasuri, asa mărturisesc că Sfânta Treime e de o fiintă.

92. Tatăl e cugetat ca fără de început si ca început (principiu). Fără de început ca nenăscut. Iar început (principiu), ca Cel ce naste si purcede pe Cei ce sunt din El după fiintă si sunt în El din vesnicie, adică pe Fiul si pe Duhul Sfânt.

93. Unitatea miscându-se, după ei, până la Treime, rămâne unitate; iar Treimea adunându-se iarăsi până la unitate, rămâne Treime, ceea ce este lucru minunat.33

94. înteleg iarăsi pe Fiul si pe Duhul, nu fără de principiu, dar vesnice. Nu fără de principiu, ca unele ce se rapoartă la Tatăl ca principiu si izvor; dar vesnice, ca "unele ce sunt din vesnicie împreună cu Tatăl, unul prin nastere, celălalt prin purcedere.

95. Păzeste dumnezeirea cea una a Treimii, neîmpărtită, si păstrează cele trei Ipostasuri ale Dumnezeirii celei una, neamestecate.

96. Proprietăti deosebitoare ale Tatălui zic că sunt acelea de-a fi fără de început si nenăscut; ale Fiului de a fi început (în principiu) si de a fi născut; iar ale Duhului Sfânt de a fi cu începutul (principiul) si de a fi purces. Iar începutul Fiului si al Duhului nu îl zic temporal. Căci cum ar fi asa? Ci prin el arată cauza din care, ca lumina din soare, îsi au din vesnicie existenta. Căci din El (din principiu) sunt, după fiintă, desi nu după El.

97. Proprietatea deosebitoare a ipostasurilor se păstrează iarăsi, după ei, nemiscată si neschimbată. Iar fiinta comună sau dumnezeirea neîmpărtită.

98. Mărturisesc unitatea în Treime si Treimea în unitate, ca una ce se împarte neîmpărtit si se uneste împărtit.

99. Stiu pe Tatăl ca începutul (principiul) cel unul al tuturor: al Fiului si al Duhului, ca născător si ca izvor vesnic, împreună vesnic, împreună nesfârsit, nehotărnicit, de o fiintă si nedespărtit; iar al făpturilor, ca Făcător, Proniator si Judecător, prin Fiul adică si în Duhul Sfânt. "Căci din El si prin El si spre El sunt toate; Lui fie slava în veci. Amin .

100. Pe Fiul si pe Duhul Sfânt le zic iarăsi împreună vesnici cu Tatăl, dar nu împreună fără de început (principiu). împreună vesnici cu Tatăl, ca fiind împreună cu Tatăl din nesfârsit. Dar nu împreună fără de început, nefiind fără cauză. Căci sunt din El, desi nu după El, ca lumina din soare, precum s-a spus mai-nainte. Le zic, iarăsi, si fără de început, când se întelege începutul din timp, ca să nu fie cugetate sub vreme cele din care este vremea. Deci nu sunt fără de început în privinta cauzei, dar sunt fără de început în privinta vremii, fiind mai înainte de orice vreme si de orice veac si mai presus de veac si de vreme, prin ele fiind tot veacul si toată vremea si cele din veac si cele din vreme; si ele fiind, precum s-a spus mai-nainte, împreună vesnice cu Tatăl, Căruia împreună cu ele I se cuvine slava si stăpânirea, în vecii vecilor, Amin.

A cuviosului si de Dumnezeu purtătorului Părintelui nostru

MARCU ASCETUL Despre legea duhovnicească, în 200 de capete ,

Fiindcă de multe ori ati dorit să stiti ce este legea duhovnicească de care vorbeste dumnezeiescul Apostol (Rom.7,14), care este cunostinta si lucrarea celor ce vor să o păzească, vom: vorbi despre acestea, pe cât ne va fi cu putintă.

2. Întâi stim că Dumnezeu este începutul, mijlocul si sfârsitul oricărui bine; iar binele este cu neputintă să fie crezut si săvârsit altfel decât în Hristos Iisus si Duhul Sfânt.

3. Tot binele e dăruit de Dumnezeu cu un rost oarecare si cel ce-1 primeste cu această credintă, nu-1 va pierde.

4. Credinta neclintită este turn întărit. Iar Hristos se face toate celui ce crede.

5. Orice plănuire a ta să o începi cu Cel ce este începutul a tot binele, ca să fie după voia lui Dumnezeu ceea ce ai de gând să faci.

6. Cel ce e smerit în cugetul său si împlineste o lucrare duhovnicească, când ceteste dumnezeiestile Scripturi pe toate le aduce în legătură cu sine si nu cu altul.

7. Roagă pe Dumnezeu să deschidă ochii inimii tale, si vei vedea folosul rugăciunii si al cetirii.

8. Cel ce are vreun dar duhovnicesc si sufere împreună cu cel ce nu-1 are, îsi păstrează darul prin împreuna pătimire; iar cel mândru si-1 va pierde, scufundându-se în gândurile trufiei.

9. Gura celui smerit în cugetare grăieste adevărul; iar cel ce i se împotriveste se aseamănă cu sluga aceea care a pălmuit peste obraz pe Domnul.

10. Nu te face ucenic al celui ce se laudă pe sine, ca nu cumva, în loc de smerita cugetare, să înveti mândria.

11. Să nu te înalti întru inima ta pentru că întelegi Cele zise în Scripturi, ca să nu cazi cu mintea în duhul hulirii.

12. Să nu încerci a dezlega prin gâlceava un lucru încurcat, ci prin cele arătate de legea duhului, adică prin răbdare, rugăciune si nădejdea care numai la un lucru se gândeste.

13. Cel ce se roagă trupeste si încă nu are cunostintă duhovnicească, este ca orbul care strigă si zice: "Fiul lui David, miluieste-mă".

14. Orbul de odinioară, după ce i s-au deschis ochii si a văzut pe Domnul, închinându-se Lui, nu L-a mai mărturisit fiu a lui David, ci Fiu al lui Dumnezeu. .

15. Să nu te înalti când versi lacrimi în vremea rugăciunii, căci Hristos este Cel ce s-a atins de ochii tăi de ai putut vedea cu mintea.

16. Cel ce, asemenea orbului, si-a lepădat haina si s-a apropiat de Domnul, se face ucenicul Lui si propovăduitorul învătăturilor celor mai înalte.

17. De va zăbovi păcatul în gândurile noastre, ne va umplea inima de semetie; iar. de îl vom izgoni prin înfrânare si nădejde, vom dobândi zdrobirea inimii.

18. Este o zdrobire de inimă lină si folositoare, spre înmuierea ei; si este alta ascutită si vătămătoare, spre pedepsirea ei.

19. Privegherea, rugăciunea si răbdarea năcazurilor ce vin asupra noastră aduc inimii zdrobirea neprimejdioasă si folositoare, dacă nu împrăstiem tovărăsia lor prin lăcomia

după ceva. Căci cel ce rabdă în aceasta, si celelalte va fi ajutat; iar cel nepăsător si împrăstiat, la iesirea din trup cumplit se va chinui.

20. Inima iubitoare de plăceri, în vremea iesirii i se face sufletului închisoare si lant; iar cea iubitoare de osteneli îi este poartă deschisă.

21. Inima învârtosată este poartă de fier zăvorâtă înaintea cetătii; iar celui ce pătimeste râul si este strâmtorat, i se deschide de la sine, ca si lui Petru (Fapte 12,10).

22. Multe sunt felurile rugăciunii, care de care mai deosebit. Totusi niciuna nu este vătămătoare, decât aceea care nu mai este rugăciune, ci lucrare diavolească.

23. Un om voind să facă rău, s-a rugat, după obicei, mai întâi în cuget, si prin purtarea de grijă a lui Dumnezeu fiind împiedecat, mai pe urmă mult 1-a multumit.

24. Iar David vrând să ucidă pe Nabal din Cârmei, după ce a,luat înstiintare despre dumnezeiasca răsplătire, tăindu-si gândul acesta mult a multumit. Stim iarăsi ce a făcut

când a uitat de Dumnezeu, neoprindu-se până ce Natan proorocul nu i-a adus aminte de Dumnezeu.

25. Când dumnezeiestile Scripturi, cugetă la cele ascunse într-însele; "căci câte mai-nainte s-au scris, toate - zice - spre a noastră învătătură s-au scris".

27: Scriptura numeste credinta "temelie a celor nădăjduite" (Evr.11,1); iar pe cei ce nu cunosc sălăsluirea lui Hristos, i-a numit necercati.

28. După cum din cuvinte si lucruri se vede cugetul, tot asa se vede din faptele bune ale inimii răsplata viitoare.

29. Inima milostivă e vădit că va primi milostivire; iar cea care nu este asa, pe cele dimpotrivă.

30. Legea libertătii învată tot adevărul. Multi o stiu aceasta prin cunostintă; însă putini o înteleg. pentru că întelegerea e totdeauna în proportie cu împlinirea poruncilor

ei.

31. Nu căuta desăvârsirea ei prin virtuti omenesti, căci nu se va împlini desăvârsit printr-însele. Desăvârsirea ei e ascunsă în crucea lui Hristos.

32. Legea slobozeniei se cunoaste prin cunostinta adevărată; se întelege prin lucrarea poruncilor; si se împlineste desăvârsit prin mila lui Hristos.

33. Când ne vom sili să împlinim în constiintă toate poruncile lui Dumnezeu, vom întelege că legea Domnului este fără prihană; că se cultivă prin faptele noastre cele bune, dar

fără mila lui Dumnezeu nu este cu putintă să se desăvârsească între oameni.

34. Cei ce nu se socotesc pe ei datornici întregii legi a lui Hristos, cunosc .trupeste legea lui Dumnezeu, "neântelegând nici cele ce zic si nici cele despre care se

rostesc cu tărie". De aceea ei socotesc că împlinesc legea desăvârsit prin fapte.

35. Un lucru poate fi săvârsit bine la arătare, dar scopul celui ce 1-a săvârsit nu e bun. De asemenea poate fi rău la înfătisare, dar tinta făcătorului poate fi bună. Dar nu numai fapte săvârsesc unii, ci si vorbe grăiesc în chipul în care zis. Căci unii schimbă calitatea unui lucru prin neiscusinta si nestiinta lor, altii prin intentia cea rea, si iarăsi altii prin scopul evlavios.

36. Pe cel ce îsi ascunde defăimarea si ocara punând înainte laude, cir greu îl pot descoperi cei mai simpli. Asemenea acestuia este si cel ce sub chipul smereniei, e plin de slava desartă. Acestia acoperind multă vreme adevărul cu minciuna, în cele din urmă sunt dati totusi pe fată prin fapte.

37. Unul făcând un lucru la arătare bun, vatămă pe aproapele său; iar altul nefăcând un asemenea lucru, îl ajută cu gândul.

38. Este o mustrare din răutate sau din răzbunare, si este alta întru frica de Dumnezeu si pentru adevăr.

39. Pe cel ce a încetat de-a mai păcătui si s-a pocăit, nu-1 mai mustra; iar de zici că pentru Dumnezeu îl mustri, mai întâi descopere-ti păcatele tale.

40. începătorul oricărei virtuti este Dumnezeu, precum soarele, al luminii de toate zilele.

41. Când săvârsesti fapte virtuase, adu-ti aminte de Cei ce a zis: "Fără de mine, nu puteti face, nimic"(Ioan 15,5).

42. Prin necazuri si-au gătit oamenii cele bune, după cum prin slava desartă si prin plăcere cele rele.

43. Cel nedreptătit de oameni scapă de păcat, si măsura mâhnirii sale, află sprijin împotriva lui.

44. Cel ce crede în răsplata lui Hristos, pe măsura credintii sale rabdă bucuros toată nedreptatea.

45. Cel ce se roagă pentru oamenii ce-1 nedreptătesc, îi înspăimântă pe draci; iar cei ce se luptă cu cei dintâi, e rănit de cei de al doilea.

46. E mai bine să fim batjocoriti de oameni decât de draci; dar cel plăcut lui Dumnezeu pe amândoi i-a biruit.

47. Tot binele vine de la Domnul, după o anumită orânduire si pleacă pe ascuns de la cei nemultămitori, nerecunoscători si lenesi.

48. Tot păcatul sfârseste în plăcerea oprită, precum orice virtute într-o mângâiere duhovnicească. Dacă stăpâneste cel dintâi, stârneste pe cele proprii lui; iar dacă stăpâneste cea de a doua, de asemenea pe cele înrudite cu ea.

49. Ocara de la oameni aduce întristare inimii, dar se face pricină de curătie celui ce o rabdă.

50. Nestiinta îndeamnă la împotrivire fată de cele ce sunt de folos si nerusinându-se sporeste numărul păcatelor.

51. Primeste năcazurile, că întru nimic nu te păgubeste în cele ce le ai de mai înainte; dar leapădă lăcomia, căci ai să dai socoteală.

52. După ce ai păcătuit în ascuns, nu încerca să uiti. "Căci toate sunt goale si descoperite pentru ochii Domnului, înaintea Căruia avem să dăm socoteală"(Evr.4,13).

53. Arată-te Stăpânului cu cugetul tău. "Căci omul caută la fată, pe când Dumnezeu priveste în inimă"(1Sam.15,7)

54. Nu cugeta si nu face nimic, fără un scop plăcut lui Dumnezeu. Căci cel ce călătoreste fără scop, va osteni în zadar.

55. Cel ce păcătuieste fără să fie silit, cu greu se pocăieste, pentru că dreptatea lui Dumnezeu este fără de greseală.

56. Întâmplarea dureroasă face pe întelept să-si. Aducă aminte de Dumnezeu, si întristează pe măsura ei pe cel ce a uitat de Dumnezeu.

57. Orice suferintă fără voie, să te învete să-ti aduci aminte de Dumnezeu; în acest caz nu-ti va lipsi prilejul spre pocăintă.

58. Uitarea în sine n-are nici o putere, dar se întăreste din pricina negrijii noastre si pe măsura acesteia.

59. Nu zice: ce să fac, căci ceea ce nu voiesc aceea mi se întâmplă să fac. Ci, aducându-ti aminte, cugetă la ceea ce esti dator să faci.

60. Deci fă binele de care-ti aduci aminte; si cel de care nu-ti aduci aminte, se va descoperi tie. Si să nu-ti dai cugetul fără judecată uitării.

61. Scriptura zice că "iadul si pierzarea sunt arătate înaintea Domnului"(Prov.15,11). Acestea le zic despre nestiinta si uitarea inimii.

62. Căci iad este nestiinta, fiindcă amândouă sunt întunecate. Si pierzare este uitarea, pentru că prin ea am pierdut din cele ce le aveam.

63. Ia seama la relele tale, nu la ale altuia; si nu se va jefui de tâlhari casa de lucru a mintii tale.

64. Cel ce nu poartă grijă după puterea lui de toate virtutile, săvârseste un păcat anevoie de iertat; dar rugăciunea si milostenia întorc pe cei ce nu poartă de grijă.

65. Orice întristare după Dumnezeu face parte din fiinta evlaviei. Căci adevărata dragoste se probează prin cele ce-i stau împotrivă.

66. Nu zice că se poate câstiga virtute fără necazuri; căci virtutea neprobată în necazuri, nu este întărită.

67. Gândeste-te la sfârsitul oricărui năcaz fără voie si vei afla în el pieirea păcatului.

68. Multe sunt sfaturile aproapelui spre ceea ce este de folos; dar nimănui nu i se potriveste asa de mult ca judecata constiintei sale.

69. Când cauti tămăduire, ia seama la constiintă si tot ce-tj va spune ea, fă, si vei avea folos.

70. Dumnezeu si constiinta stiu cele ascunse ale fiecăruia, deci prin acestea să primim îndreptarea.

70 b. Cel ce se osteneste fără sfat, e sărac în toate. Iar cel ce aleargă cu nădejde e de două ori bogat.

71. Omul încearcă câte poate după voia sa; iar Dumnezeu le sfârseste după dreptate.

72. De vrei să primesti laudă de la oameni, iubeste mai întâi mustrarea pentru păcate.

73. Oricâtă batjocură va răbda cineva pentru adevărul lui Hristos, va primi însutită slavă de la multime. Dar mai bine este a face binele pentru cele viitoare.

74. Când un om foloseste pe altul prin cuvinte sau fapte, să stie amândoi că e de fată harul lui Dumnezeu. Iar cel ce nu întelege aceasta, va fi stăpânit de cel ce întelege.

75. Cel ce laudă pe aproapele în chip fătarnic, îl va osândi după o vreme si va fi el însusi rusinat.

76. Cel ce nu cunoaste cursele vrăjmasului, va fi ucis cu usurinta; si cel ce nu stie pricinile patimilor, usor va cădea.

77. Din iubirea de plăcere vine negrija si din negrijă uitare; căci Dumnezeu a dăruit tuturor cunostinta celor de folos.

78. Omul sfătuieste pe aproapele precum stie; iar Dumnezeu lucrează în cel ce aude, precum acela a crezut.

79. Am văzut oameni simpli smerindu-se cu fapta si s-au făcut mai întelepti decât înteleptii.

80. Alt om simplu, auzindu-i pe aceia că sunt lăudati, nu le-a urmat smerenia, ci, umplându-se de slavă desartă pentru simplitatea sa, a căzut în mândrie.

81. Cel ce dispretuieste cunostinta si se laudă cu lipsa de învătătură, nu e simplu numai în cuvânt, ci si în cunostintă.

82. Precum altceva e măiestria cuvântului si altceva priceperea, tot asa altceva este simplitatea în cuvânt si altceva priceperea.

83. Simplitatea cuvintelor nu vatămă pe cel preacuvios, precum nici măiestria cuvintelor pe cel smerit la cuget.

84. Nu zice: nu stiu ce se cuvine si deci sunt nevinovat, dacă nu fac aceea. Dacă le-ai face pe toate câte le stii că sunt bune, ti s-ar descoperi pe urmă si celelalte, cunoscându-se una din cealaltă. De aceea nu-ti foloseste să cunosti cele de al doilea, înainte de împlinirea celor dintâi. Căci "cunostinta îngâmfă"(1Cor.8,1), îndemnând la nelucrare, iar "dragostea zideste", îndemnând la răbdarea tuturor.

85. Cuvintele dumnezeiestii Scripturi citeste-le prin fapte si nu le întinde în vorbe multe, îngâmfându-te în desert cu simpla lor întelegere.

86 Cel ce a lăsat fapta si se reazămă pe cunostinta simplă, tine în loc de sabie cu două tăisuri, băt de trestie, care în vreme de războiul, cum zice Scriptura (Is.36,6), găureste mâna si strecoară în ea otrava firii înainte de cea a vrăjmasilor.

87. Tot gândul e măsurat si cântărit la Dumnezeu. Căci poate fi cugetat sau cu patimă, sau cumpătat.

88. Cel ce a împlinit o poruncă, să astepte ispita pentru ea. Căci dragostea fată de Hristos se probează prin cele potrivnice.

89. Să nu dispretuiesti a avea grijă de gânduri. Căci lui Dumnezeu nu i se ascunde nici un gând.

90. Când vezi vreun gând că-ti făgăduieste slava omenească, să stii sigur că-ti pregăteste rusine.

91. Vrăjmasul cunoaste dreptatea legii duhovnicesti si de aceea caută numai să câstige consimtirea cugetului. Căci asa fie că-1 va face pe cel căzut în puterea lui să se supună ostenelilor pocăintei, fie că, nepocăindu-se, îl va împovăra cu

năcazuri fără voie. Ba se întâmplă uneori că îl face să lupte si împotriva năcazurilor, ca în viata aceasta să-i înmultească durerile, iar la iesirea sufletului să-1 dovedească necredincios din pricina lipsei de răbdare.

92. Fată de încercările care vin, multi s-au împotrivit în multe chipuri. Dar fără rugăciune si pocăintă, nimenea n-a scăpat de asuprire.

93. Cele rele îsi primesc puterea una de la alta; de asemenea si cele bune cresc"una prin alta si pe cel părtas de ele îl mână si mai mult înainte.

94. Diavolul dispretuieste păcatele cele mici, căci altfel nu poate conduce spre cele mai mari.

95. Rădăcina poftei rusinoase e lauda omenească, precum a neprihănirii e mustrarea pentru păcat, si anume nu numai când o auzim, ci când o si primim.

96. Nimic n-a folosit cel ce s-a lepădat de toate si se îndulceste cu patima. Căci ceea ce făcea prin avutie, face si acum neavând nimic.

97. De asemenea cel ce se înfrânează, dacă agoniseste avere, e frate la cuget cu cel de mai înainte; căci mama lor este aceeasi pentru plăcerea din cuget, iar tatăl este, altul pentru deosebirea patimei.

98. Este câte unul care-si taie o patimă pentru o plăcere mai mare si e slăvit de cei ce nu-i cunosc intentia. Si poate că unul ca acesta nu-si dă seama el însusi de sine, ostenindu-se prosteste.

99. Pricina a tot păcatul este slava desartă si plăcerea. Cel ce nu le urăste pe acestea, nu va desrădăcina patima.

100. "Rădăcina tuturor relelor s-a zis că este iubirea de argint"(Tim.6,10). Dar si aceasta e vădit că se sustine prin acelea.

101. Mintea devine oarbă prin aceste trei patimi: prin iubirea de argint, prin slava desartă si prin plăcere.

102. Câtesitrele sunt, după Scriptură, fiicele lipitoarei(2Prov.30,15) fiind iubite de necumpătare cu iubire de maică.

103. Cunostinta si credinta, tovarăsele firii noastre, nu sunt tocite prin nimic altceva ca prin acelea.

104. Mânia, furia, războaiele, uciderile si tot pomelnicul relelor, din pricina lor au prins atâta putere între oameni.

105. Iubirea de argint, slava desartă si plăcerea trebuiesc urâte ca niste mame ale relelor si ca niste mame vitrege ale virtutilor.

106. Din pricina lor ni s-a poruncit, "să nu iubim lumea si cele din lume"(1Io.2,15). Iar aceasta s-a zis, nu ca să urâm fără judecată făpturile lui Dumnezeu, ci ca să tăiem prilejurile celor trei patimi.

107. "Nimenea, zice Apostolul, slujind în oaste, nu se încurcă cu treburile vietii"(2Tim.2,4).Căci cel ce vrea să biruiască patimile, încurcându-se în acele treburi, e asemenea celui ce vrea să stingă focul cu paie. :

108. Cel ce se mânie pe aproapele pentru avutie, pentru slavă, sau plăcere, încă n-a cunoscut că Dumnezeu chiverniseste lucrurile întru dreptate.

109. Când auzi pe Domnul zicând: "De nu se va lepăda cineva de toate averile lui, nu este vrednic de Mine"(Luc.14,33), nu întelege cuvântul acesta numai despre averi ci si despre toate lucrurile păcatului.

110. Cel ce nu cunoaste adevărul, nu poate nici crede cu adevărat. Căci cunostinta naturală premerge credintii.

111. Precum Dumnezeu a împărtit fiecăreia dintre cele văzute ceea ce e potrivit cu firea ei, asa a împărtit si gândurile omenesti, fie că vrem, fie că nu vrem.

112. Dacă cineva, păcătuind în chip vădit si nepocăindu-se, n-a pătimit nimic până la moarte, socoteste că judecata lui va fi fără milă acolo.

113. Cel ce se roagă întru cumintenie rabdă cele ce-i vin asupra-i. Iar cel ce tine minte răul, încă nu s-a rugat curat.

114. De ai fost păgubit, sau ocărât, sau prigonit de cineva, nu lua în seamă cele de fată, ci asteaptă cele viitoare; si vei afla că acela ti-a fost pricină de multe bunătăti, nu numai în vremea de aici, ci si în veacul viitor.

115. Precum celor ce s-au hrănit fără socoteală le foloseste absintul amar, asa celor cu purtări păcătoase le e de folos să pătimească rele. Căci leacurile acestea pe cei dintâi îi face sănătosi, iar pe ceilalti îi pregăteste spre pocăinta.

116. De nu vrei să pătimesti răul, să nu vrei nici să-1 faci, pentru că lucrul dintâi urmează neapărat celui de al doilea. "Căci ce seamănă fiecare, aceea va si secera"(Gal.6,8).

117. Semănând de bună voie cele rele si secerându-le fără de voie, trebuie să ne minunăm de dreptatea lui Dumnezeu.

118. Dar fiindcă s-a rânduit o vreme oarecare între semănat si seceris, nu credem în răsplată.

119. Păcătuind, să nu învinovătesti fapta, ci gândul. Căci dacă mintea nu o lua înainte, nu i-ar fi urmat trupul.

120. E mai rău cel ce săvârseste răul într-ascuns, decât cei ce săvârsesc nedreptate pe fată. Pentru aceasta, acela se va si munci mai rău.

121. Cel ce împleteste viclenii si face răul într-ascuns este, după Scriptură, "sarpe ce sade în cale si muscă copita calului"(Gen.49,17).

122. Cel ce, în acelasi timp, laudă pentru unele pe aproapele, iar pentru altele îl vorbeste de rău, e stăpânit de slava desartă si de pismă. Prin laude încearcă să-si ascundă pisma, iar prin vorbele rele se înfătisează pe sine mai bun decât acela.

123. Precum nu pot paste la un loc oile si lupii, asa nu poate avea milă cel ce îl lucrează cu viclenie pe aproapele.

124. Cel care amestecă pe ascuns în poruncă voia sa, e un desfrânat, cum s-a arătat în întelepciune, si pentru neputinta de-a se înfrâna sufere durere si rusine.

125. Precum nu se îngăduie apa si focul laolaltă, asa nu se îngăduie întreolaltă apărarea si smerenia.

126. Cel care cere iertare de păcate iubeste smerenia cugetului. Iar cel ce osândeste pe altul, îsi pecetlueste relele sale.

127. Nu lăsa păcatul nesters, chiar dacă ar fi cât de mic, ca să nu te tragă pe urmă la rele mai mari.

128. De vrei să te mântuesti, iubeste Cuvântul adevărat si nu lepăda niciodată, fără judecată, mustrarea. .

129. Un cuvânt adevărat a schimbat puii de năpârci si le-a arătat să fugă de mânia ce va să vie (Mt.3,7).

130. Cel ce primeste cuvintele adevărului, primeste pe Dumnezeu Cuvântul. Căci zice: "Cel ce vă primeste pe voi, pe Mine mă primeste"(Mt.10,40).

131. Slăbănogul pogorât prin acoperis (Luc.5,19) este păcătosul mustrat de credinciosi pentru Dumnezeu, si care primeste iertarea pentru credinta acelora.

132. Mai bine este a ne ruga cu evlavie pentru aproapele, decât a-1 mustra pentru lot lucrul.

133. Cel ce se pocăieste asa cum se cuvine, e luat în râs de nebuni. Dar aceasta să-i fie semn de bună plăcere la Dumnezeu.

134. "Cel ce se luptă, se înfrânează de la toate"(1Cor.9,25) si nu se odihneste până nu va pierde Domnul sământa din Babilon.

135. Gândeste-te că patimile de ocară sunt douăsprezece. Dacă iubesti cu voia pe una din ele, aceea va umplea locul celor unsprezece.

136. Păcatul este foc ce arde. Cu cât înlături materia, cu atât se stinge, si cu cât adaugi, va arde mai mult.

137. De ai fost înăltat prin laude, asteaptă ocara. Căci zice: "Cel ce se înaltă pe sine, umili-se-va"(Luc.14.2).

138. Când vom lepăda din cuget tot păcatul de bună voie, vom lua lupta si cu patimile din obisnuintă.

139. Obisnuinta, care o ia înaintea voii si a constiintei, este amintirea fără de voie a păcatelor de mai-nainte. La cel ce se nevoieste, ea e împiedecată să înainteze până la patimă; iar la cel biruitor e răpusă până la momeală

140. Atacul (momeala) este o miscare fără imagini a inimii, care e prinsă îndată de cei încercati, ca într-o strungă.

141. Acolo unde se ivesc chipuri în gând, s-a produs consimtirea. Căci miscarea fără chipuri este un atac nevinovat. Câte unul fuge si de acestea ca busteanul din foc; dar câte unul nu se întoarce până nu arde cu flacără.

142. Nu zi: nu vreau si vine; căci cu sigurantă dacă nu iubesti lucrul însusi, iubesti pricinile lui.

143. Cel ce caută lauda, e supus patimii si cel ce se plânge de necaz, iubeste plăcerea.

144. Gândul celui împătimit de plăcere oscilează ca o cumpănă. Aci plânge si se tânguieste pentru păcate, aci se luptă cu aproapele si i se împotriveste apărându-si plăcerile.

145. Cel ce cearcă toate si retine binele, va fugi pe urmă de tot răul.

146. Bărbatul îndelung răbdător are multă cumintenie; asemenea si cel ce-si apropie urechea de cuvintele întelepciunii.

147. Fără aducerea aminte de Dumnezeu nu poate fi cunostintă adevărată. Căci fără cea dintâi, cea de a doua e mincinoasă.

148. Celui învârtosat la inimă nu-i foloseste cuvântul unei cunostinte mai subtiri, pentru că dacă nu e înfricat, nu primeste durerile pocăintei.

149. Omului blând îi foloseste credinciosia, căci îl face să nu ispitească îndelunga răbdare a lui Dumnezeu si să nu se rănească prin neascultare deasă.

150. Pe omul puternic să nu-1 mustri pentru slavă desartă, ci arată-i viitoarea necinste. Căci în acest chip cel cuminte poate fi mustrat fără greutate.

151. Cel ce urăste mustrarea, se supune" patimii cu voia; iar cel ce o iubeste, va lupta si cu obisnuinta.

152. Nu voi să auzi răutătile străine; căci printr-o asemenea vointă de-a auzi se sapă si în tine trăsăturile răutătilor.

153. Dacă îti intră în urechi cuvinte urâte, mânie-te pe tine însuti si nu pe cel ce le grăieste. Căci dacă urechea e rea, rău e si cel care o poartă.

154. Dacă cineva se nimereste între oamenii care grăiesc desertăciuni, să se socotească pe sine însusi vinovat de asemenea cuvinte; chiar dacă nu are vreo vină proaspătă, are vreuna mai veche.

155. De vezi pe cineva că te laudă cu fătărnicie, asteaptă la vremea sa ocară de la el.

156. Necazurile de acum pune-le alăturea cu bunătătile viitoare, si nicicând descurajarea nu-ti va molesi nevointa.

157. Când, pentru vreo binefacere trupească, lauzi pe vreun om ca bun, uitând de Dumnezeu, acelasi om pe urmă ti se va arăta că e rău.

158. Tot binele vine de la Dumnezeu după orânduirea Lui; si cei care fac un lucru bun sunt slujitorii Lui.

159. Primeste împletirea celor bune si a celor rele, cu gând egal; si Dumnezeu va netezi neegalitătile dintre lucruri.

160. Neegalitatea gândurilor aduce schimbările stărilor proprii. Căci Dumnezeu a rânduit în chip potrivit ca să vie după cele de voie, cele fără de voie.

161 întâmplările sensibile sunt puii celor inteligibile, împlinind cele cuvenite după voia lui Dumnezeu.

162. Din inima împătimită de plăcere, răsar gânduri si cuvinte spurcate. Iar din fum cunoastem materia, care mocneste înăuntru.

163. Zăboveste în cuget si nu vei osteni în încercări. Iar plecând de acolo, rabdă necazurile ce vin asupra-ti.

164. Roagă-te să nu-ti vie încercare; iar când vine, primeste-o ca pe a ta, nu ca pe una străină.

165. Ia-ti gândul de la orice lăcomie si atunci vei putea să vezi uneltirile diavolului.

166. Cel ce zice că cunoaste toate mestesugurile diavolului, se dă pe sine ca desăvârsit, fără să stie.

167. Când mintea iese din grijile trupesti, vede, în măsura în care iese, lucrăturile vrăjmasilor.

168. Cel purtat de gânduri, e orbit de ele. El vede lucrările păcatului, dar pricinile lor nu le poate vedea.

169. Se poate întâmpla ca unul, împlinind pe fată o poruncă, să slujească în ascuns patimei si prin gânduri păcătoase să strice fapta bună.

170. Prinzându-te începutul vreunui păcat, nu zice: "nu mă va birui pe mine". Căci întrucât ai fost prins, ai si fost biruit.

171. Tot Ce se naste începe de la ceva mic, si pe măsură ce e hrănit creste.

172.Mestesugirea păcatului e ca o mreajă bine împletită; si cel ce s-a încurcat dintr-o parte, de va fi cu nepăsare, va fi prins întreg.

173. Nu voi să auzi de nenorocirea dusmanilor, căci cei ce ascultă cu plăcere asemenea cuvinte, mănâncă, roadele plănuirii lor.

174. Nu socoti că orice necaz vine peste oameni din pricina păcatelor. pentru că sunt unii bine plăcuti si totusi încercati. E drept că s-a scris: "Necuviosii si nelegiuitii vor fi prigoniti". Dar tot asa s-a scris: "Cei ce voiesc să trăiască cucernic în Hristos, prigoniti vor fi"(Tim.3,12).

175. în vreme de. necaz, ia seama la momeala plăcerii. Căci întru cât alină năcazul e bine primită.

176. Unii numesc întelepti pe cei ce deosebesc lucrurile sensibile. Dar întelepti sunt cei ce stăpânesc voile lor.

177. înainte de desrădăcinarea relelor, să nu asculti de inima ta; căci cele ce le are puse înăuntru, pe acelea caută să le si sporească.

178. Precum sunt serpi ce se întâlnesc în păduri si altii care umblă prin case, asa sunt patimi ce se închipuesc de către cuget, si altele care se lucrează cu fapta, măcar că se preschimbă unele într-altele.

179. Când vezi poftele ce zac înăuntru că se miscă cu putere si cheamă mintea ce vietuieste în liniste, la vreo patimă, cunoaste că mintea s-a ocupat mai înainte cu acestea si le-a adus la faptă si le-a asezat în inimă.

180. Nu se înfiripă nor fără adiere de vânt, si nu se naste patimă fără gând.

181. De nu vom mai face voile trupului, cum zice Scriptura, usor vor sfârsi în Domnul cele ce zăceau înainte în noi.

182. Idolii consistenti (chipurile) din fata mintii sunt mai răi si mai puternici. Dar cei gânditi sunt pricinuitorii si premergătorii celorlalti.

183. Este un păcat care stăpâneste inima din pricina obisnuintei îndelungate; si este un alt păcat care ne războieste cugetare prin lucrurile de fiecare zi.

184. Dumnezeu judecă faptele după intentiile lor. Căci, zice: "Să-ti dea tie Domnul după inima ta"(Ps.20,5).

185. Cel ce nu stărueste în cercetarea constiintei, nu vrea să primească nici ostenelile trupesti pentru credintă.

186. Constiinta e o carte naturală. Cel ce o ceteste cu fapta, face experienta ajutorului dumnezeiesc.

187. Cel ce nu ia asupra sa de bună voie ostenelile, pentru adevăr, e certat mai aspru de cele fără de voie.

188. Cel ce a cunoscut voia lui Dumnezeu si o împlineste după putere, prin osteneli mici scapă de cele mari.

189. Cel ce vrea să biruiască ispitele fără rugăciune si răbdare, nu le va depărta de la sine, ci mai tare se va încâlci în ele.

190. Domnul e ascuns în poruncile Sale. Si cei ce-L caută pe El, îl găsesc pe măsura împlinirii lor.

191. Nu zice: Am împlinit poruncile si n-am aflat pe Domnul. Căci ai aflat adeseori cunostinta împreunată cu dreptate, cum zice Scriptura. Iar cei ce-L caută pe El cum se cuvine, vor afla pace.

192. Pacea este izbăvirea de patimi. Dar ea nu poate fi aflată fără lucrarea Duhului Sfânt.

193. Altceva e împlinirea poruncii si altceva e virtutea, chiar dacă acestea se prilejuiesc una pe alta.

194. Împlinirea poruncii stă în a împlini ceea ce s-a poruncit; iar virtutea, în a plăcea adevărului ceea ce s-a făcut.

195. Precum bogătia văzută este una, dar de multe feluri după chipul agonisirii, asa si virtutea este una, dar are multe moduri de activitate.

196. Cel ce înseală pe altii si grăieste cuvinte fără fapte, se îmbogăteste din nedreptate si ostenelile lui vor trece în case străine, cum scrie Scriptura(Prov.5,10).

197. Toate se vor supune aurului, zice; iar gândurile vor fi cârmuite de harul lui Dumnezeu.

198. Constiinta bună se află prin rugăciune, iar rugăciunea curată prin constiintă. Căci una are trebuintă de alta, prin fire.

199. Iacob a făcut lui Iosif haină pestrită. Iar Domnul dăruieste celui blând cunostinta adevărului, precum s-a scris: "Domnul va învăta pe cei blânzi căile Sale"(ps.25,9).

200. Fă totdeauna binele după putere. Iar în vremea lucrului mai mare, nu te întoarce spre cel mai mic. "Căci cel ce se întoarce înapoi, zice, nu este vrednic de împărătia Cerurilor"(Luc.9,62).

A aceluiasi

Despre cei ce-si închipuie că se îndreptează din fapte, în 226 de capete

în cele scrise mai jos se va respinge de către cei ce cred tare si cunosc adevărul, credinta gresită în faptele din afară.

2. Domnul, vrând să arate că orice poruncă e o datorie, iar pe de altă parte că înfierarea se dă oamenilor în dar pentru sângele Său, zice: "Când veti fi făcut toate cele poruncite vouă, ziceti: slugi netrebnice suntem si ceea ce am fost datori să facem, aceea am făcut"(Luc.17,10). Deci Împărătia Cerurilor nu este plata faptelor, ci harul Stăpânului, gătit slugilor credincioase.

3 Robul nu cere slobozirea ca plată, ci multumeste pentru ea, ca un îndatorat, si o primeste în dar.

4. Hristos a murit, după Scripturi, pentru păcatele noastre si celor ce îi slujesc bine, le dăruieste slobozirea. Căci zice: "Bine, slugă bună si credincioasă, peste putine ai fost credincioasă, peste multe te voiau pune; intră întru bucuria Domnului tău"(Mt.25,21-23).

5. Încă nu e slugă credincioasă cel ce se razimă pe simpla cunostintă; ci cel ce crede prin ascultare lui Hristos, care a poruncit.

6. Cel ce cinsteste pe Stăpânul, împlineste cele poruncite. Iar gresind sau neascultând, rabdă urmările care i se cuvin.

7. Dacă esti iubitor de învătătură, fă-te iubitor si de osteneală. Căci simpla cunostintă îngâmfă pe om.

8. Încercările, care ne vin pe neasteptate, ne învată cu bun rost, să fim iubitori de osteneală si ne atrag, chiar dacă nu vrem, la pocăintă.

9. Necazurile, care vin asupra oamenilor, sunt roadele păcatelor proprii. Iar dacă le răbdăm prin rugăciune, ne vom bucura iarăsi de venirea lucrurilor bune.

10. Unii oameni, fiind lăudati pentru virtute, s-au lăsat cuceriti de plăcere, iar plăcerea aceasta nutrită de slava desartă au socotit-o mângâiere. Altii, mustrati pentru păcat, s-au umplut de durere, si durerea cea spre folos au socotit-o lucrare a păcatului.

11. Toti aceia cari, pentru faptul că se nevoiesc, dispretuiesc pe cei mai nebăgători de samă, socotesc că se îndreaptă din fapte, trupesti. Si toti cei cari, rezemându-se pe simpla cunostintă, nesocotesc pe cei lipsiti de cunostintă, se,

găsesc.cu mult mai neîntelepti decât aceia.

12. Cunostinta fără faptele, care urmează din ea, nu e sigură, chiar dacă e adevărată. Căci fapta este întărirea oricărui lucru.

13. Adeseori, din negrija pentru fapte; se întunecă si cunostinta. Căci lucrurile, a căror împlinire a fost nesocotită, s-au sters în parte si din amintire.

14. Scriptura de aceea ne îndeamnă să dobândim cunostinta lui Dumnezeu, ca să-I slujim Lui cum se cuvine prin fapte.

15. Când împlinim poruncile la arătare, luăm cele cuvenite de la Domnul, pe măsura acestei împliniri; dar ne folosim după scopul ce-1 urmărim,

16. Cel ce vrea să facă ceva si nu poate, e socotit de către cunoscătorul de inimi, Dumnezeu, ca si când ar fi făcut. Iar aceasta trebuie să o întelegem atât cu privire la cele bune, cât si la cele rele.

17. Mintea fără trap face multe lucruri bune si rele. Dar trupul fără minte nu poate face nici una din acestea, deoarece legea slobozeniei se cunoaste înainte de faptă.

18. Unii, neîmplinind poruncile, socotesc că cred drept. Altii, împlinindu-le, asteaptă împărătia ca o plată datorată. Si unii si altii gresesc fată de adevăr.

19. Stăpânul nu datorează plată robilor; dar iarăsi nici cei ce nu slujesc drept nu dobândesc slobozenia.

20. Dacă Hristos a murit pentru noi, după scripturi si nu mai trăim nouă însine, "ci Aceluia care a murit si a înviat pentru noi")2Cor.5,15), vădit este că suntem datori să-I slujim până la moarte. Cum vom socoti asa dar înfierea ca ceva ce ni se datorează?

21. Hristos e Stăpân prin fiintă si Stăpân prin opera de mântuire, deoarece, neexistând noi, ne-a făcut, iar murind din pricina păcatului, ne-a răscumpărat prin sângele Său si celor ce cred le-a dăruit harul.

22. Când auzi Scriptura zicând că Dumnezeu "va răsplăti fiecăruia după faptele sale"(Ps.62,13), să nu întelegi că e vorba de fapte de o vrednicie egală cu Gheena sau cu Împărătia, ci că Hristos va răsplăti faptele necredintei în El sau ale credintii, nu ca un schimbător care cântăreste pretul lucrurilor de schimb, ci ca Dumnezeu, Ziditorul si Răscumpărătorul nostru.

23. Cei ce ne-am învrednicit de baia nasterii de a doua,săvârsim faptele bune nu pentru răsplată, ci pentru păzirea curăteniei dată nouă.

24. Tot lucrul bun, pe care-1 săvârsim prin firea noastră, ne face să ne retinem de la răul contrar, dar nu ne 'poate adăuga un spor de sfintenie, fără har.

25. Cel ce se înfrânează, se retine de la lăcomia H pântecelui; cel ce dispretuieste avutia, de la zgârcenie; cel linistit, de la vorbărie; cel curat, de la iubirea de plăceri; cel cuviincios, de la desfrânare; cel ce se ajunge cu ce are, de la iubirea de argint; cel blând, de la turburare; cel cu cuget smerit, de la slavă desartă; cel supus, de la iubirea de vrajbă; c el ce mustra, de la fătărie. De asemenea cel ce se roagă, e străin de deznădejde; săracul, de multă avutie; mărturisitorul, de tăgăduire; mucenicul, de slujirea la idoli. Vezi cum toată virtutea săvârsită până la moarte, nu e altceva decât retinerea de la păcat. Iar retinerea de la păcat e un lucru al firii, nu ceea ce aduce răsplata împărătiei.

26. Omul de abia păzeste cele ale firii lui. Hristos însă, prin cruce, dăruieste înfierea.

27. Este o poruncă restrânsă si este alta cuprinzătoare. Prin cea dintâi, se porunceste să dăm o parte din ceea ce avem celui ce n-are; printr-a doua, se porunceste lepădarea de toate avutiile.

28. Este o lucrare a harului, necunoscută celui slab la minte; si este o altă lucrare a păcatului, care semăna cu adevărul. Dar e bine să nu cercetăm prea stăruitor aceste lucruri, ca să nu rătăcim. Ci toate să le aducem, prin nădejde, lui Dumnezeu, căci el stie folosul amândurora.

29. Cel ce vrea să străbată marea spirituală, rabdă îndelung, cugetă smerit, veghează si se înfrânează. De se va sili să treacă fără acestea patru, se va tulbura cu inima, dar de trecut nu va putea.

30. Linistirea e retinerea de la rele. Iar de-si va lua "cineva cu sine si cele patru virtuti, pe lângă rugăciune, nu va avea. alt ajutor mai sigur spre starea de nepătimire.

31. Nu se poate linisti mintea fără trup, precum nu poate fi surpat zidul dintre ele, fără linistire si rugăciune.

32. "Trupul pofteste împotriva duhului si duhul împotriva trupului"(Gal.5,17). Iar cei ce umblă în duh nu vor împlini pofta trupului.

33. Nu există rugăciune desăvârsită fără o chemare a mintii. Iar cugetul care strigă neîmprăstiat, va fi auzit de Domnul.

34. Mintea care se roagă neîmprăstiat, strâmtorează si frânge inima; iar "inima înfrântă si smerită Dumnezeu nu o va urgisi"(Ps.50,19).

35. Rugăciunea încă se numeste virtute, desi e maica virtutilor. Căci le naste pe acelea prin împreunarea cu Hristos.

36. Tot ce am săvârsi fără rugăciune si nădejde bună, ne este pe urmă vătămător si fără pret.

37. Când auzi că "cei de pe urmă vor fi întâi si cei dintâi vor fi pe urmă", întelege pe cei părtasi de virtuti si pe cei părtasi de dragoste. Căci iubirea e cea din urmă dintre virtuti, după rând, dar e cea dintâi dintre toate, după cinste,

vădindu-le pe cele care s-au născut înaintea ei, ca fiind cele de pe urmă.

38. Dacă, în vreme ce te rogi, te copleseste trândăvia, sau esti supărat în diferite chipuri de păcat, adu-ti aminte de moarte si de muncile înfricosate. Dar e mai bine să te lipesti de Dumnezeu prin rugăciune si nădejde, decât să te gândesti la lucruri dinafară, chiar dacă sunt de folos.

39. Niciuna din virtuti nu deschide singură, prin sine, usa firii noastre, dacă nu sunt împletite toate întreolaltă.

40. Nu e înfrânat cel ce se nutreste cu gânduri. Căci chiar de sunt folositoare, nu-s mai folositoare ca nădejdea.

41. Păcat spre moarte este tot păcatul nepocăit. Chiar, de s-ar ruga un Sfânt pentru un asemenea păcat al altuia, nu e auzit.

42. Cel ce se pocăieste cum se cuvine nu va respinge osteneala pentru păcatele vechi, ci îsi va câstiga printr-însa îndurarea lui Dumnezeu.

43. Dacă, suntem datori să facem în fiecare zi toate câte le are firea noastră bune, ce vom da lui Dumnezeu în schimb, pentru relele pe care le-am făcut mai înainte?

44. Orice prisos de virtute am adăuga astăzi, el e o dovadă a ne grijii trecute, nu un drept la răsplată.

45. Cel ce se turbură cu mintea si e linistit cu trupul, este asemenea celui turburat trupeste si împrăstiat cu mintea.

46. Turburarea de bună voie fie a mintii, fie a trupului, o sporeste pe cealaltă, cea a mintii pe cea trupească si cea a trupului pe cea a mintii. Căci împreunarea lor dă nastere unui rău si mai mare.

47. Mare virtute e a răbda cele ce vin asupra noastră si a iubi pe cei ce ne urăsc, după cuvântul Domnului(Mt.5,44).

48. Dovada iubirii nefătarnice e iertarea nedreptătilor.

49. Nu pot fi iertate din inimă greselile cuiva, fără cunostintă adevărată. Căci aceasta îi arată fiecăruia toate greselile câte le face.

50. Nu vei pierde nimic din tot ce vei ierta pentru Domnul, căci la timpul cuvenit îti vor veni înmultite.

51. Când mintea uită de scopul cinstirii de Dumnezeu, fapta văzută a virtutii îsi pierde valoarea.

52. Dacă fapta rău. plănuită îi este stricăcioasă oricui, cu mult mai mult celor ce nu au grijă de amănuntele ei.

53. Filosofează cu fapta despre voia omului si despre răsplata lui Dumnezeu. Căci stiinta nu e mai înteleaptă sau mai folositoare decât fapta.

54. Ostenelilor pentru evlavie le urmează mângâierea. Iar aceasta o cunoastem prin legea lui Dumnezeu si prin constiintă.

55. Unul a primit un gând si 1-a tinut fără multă socoteală. Altul 1-a primit si 1-a confruntat cu adevărul. E de întrebat care dintre ei a lucrat cu mai multă evlavie?

56. Răbdarea năcazurilor e semnul cunostintei adevărate; la fel neînvinovătirea oamenilor pentru nenorocirile tale proprii.

57. Cel ce face binele si caută răsplata, nu slujeste lui Dumnezeu, ci voii sale.

58. Cel ce a păcătuit, nu va putea scăpa de răsplată, decât printr-o pocăintă corespunzătoare cu greseala.

59. Unii spun: "Nu putem face binele, dacă nu primim în chip simtit harul Duhului".

60. Aceasta o spun pentru că, zăcând pururea în plăceri, prin libera lor hotărâre, renuntă ca niste neajutorati la ceea ce le este dat cu putere

61. Căci celor botezati în Hristos li s-a dăruit harul în chip tainic; dar el lucrează în ei pe măsura împlinirii poruncilor. Harul nu încetează de a ne ajuta în chip ascuns; dar ia de noi să facem sau să nu facem binele pentru care i puterea.

62. Mai întâi harul trezeste în chip dumnezeesc constiinta. Aceasta îi face si pe cei făcători de rele să se căiască si să placă lui Dumnezeu.

63. El e ascuns de asemenea în învătătura ce ne-o dă aproapele. Iar uneori se iveste în cuget si prin cetire; sau învată mintea prin cugetarea naturală despre adevărul lui. Dacă deci vom ascunde talantul acestei cugetări, vom intra în chip itit întru bucuria Domnului.

64. Cel ce cere lucrările Duhului înainte de împlinirea poruncilor e asemenea robului cumpărat cu bani, care, îndată a fost comparat, cere deodată cu pretul si scrisoarea de slobozire.

65. Cel ce socoteste necazurile venite dinafară ca aduse de dreptatea lui Dumnezeu, acela căutând pe Domnul, a aflat deodată cu dreptatea Lui si cunostinta.

66. Dacă vei întelege ce zice Scriptura, că "în tot pământul stăpânesc judecătile lui Dumnezeu"(Ps.105,7), orice întâmplare ti se va face învătător spre cunostinta de Dumnezeu.

67. Fiecare întâmpină ceea ce îi vine, după ideea sa. Dar numai Dumnezeu stie cum i se potriveste fiecăruia ceea ce vine.

68. Când suferi vreo ocară de la oameni, cugetă îndată la slava ce-ti va veni de la Dumnezeu. Si ocara te va lăsa neîntristat si netulburat; iar slava credincios si nesupus osândei, când va veni.

69. Când esti lăudat de multime, după bunăvointa lui Dumnezeu, să nu amesteci nimic semet în ceea ce ti-a hărăzit Domnul, ca nu cumva schimbându-te, să cazi în starea dimpotrivă.

70. Sământa nu va creste fără pământ si apă; iar omul nu se va folosi fără osteneli de bună voie si fără ajutor dumnezeiesc.

71. Fără nor nu vine ploaie, iar fără constiintă bună nu poti plăcea lui Dumnezeu.

72. Nu respinge învătătura, chiar dacă esti foarte cuminte. Căci iconomia lui Dumnezeu e mai folositoare ca întelepciunea noastră.

73. Când inima e miscată de vreo plăcere de la locul ostenelilor de bună voie, devine anevoie de retinut, asemenea unui bolovan foarte greu, ce se rostogoleste la vale.

74. Precum un vitel nedeprins, alergând după iarbă, ajunge la loc mărginit de prăpăstii din amândouă părtile, la fel se află sufletul pe care gândurile l-au desfăcut pe-ncetul de locul său.

75. Când mintea, dobândind bărbătie în Domnul, desface sufletul de obisnuinte învechite, atunci inima e chinuită de minte si de patimă, ca de niste călăi, care o trag încoace si încolo.

76. Precum cei ce plutesc pe mare rabdă cu plăcere arsura soarelui, la fel cei ce urăsc păcatul, iubesc mustrarea. Pentru că cea dintâi se împotriveste vântului, cea de-a doua patimilor.

77. Precum fuga în timpul iernii sau Sâmbăta (Mt.24,20) aduce durere trupului si întinare sufletului, la fel răscoala patimilor în trupul îmbătrânit si în sufletul sfintit.

78. Nimenea nu e atât de bun si de milos ca Domnul; dar nici El nu iartă pe cel ce nu se pocăieste.

79. Multi ne întristăm pentru păcate; dar primim cu plăcere cauzele lor.

80. Sobolanul, care se târâie sub pământ, fiind orb nu poate vedea stelele; la fel cel ce nu crede lui Dumnezeu în privinta celor vremelnice, nu poate crede nici în privinta celor vesnice.

81. Cunostinta adevărată s-a dăruit oamenilor de către Dumnezeu, ca har înainte de har; si ea învată pe cei te se împărtăsesc de ea, să creadă înainte de toate în Cel ce le-a dăruit-o.

82. Când sufletul care a păcătuit nu primeste necazurile ce vin asupra-i, atunci îngerii zic despre el: "Am doftorit Babilonul si nu s-a vindecat"(Ieremia 51,9).

83. Mintea, care a uitat de cunostinta adevărată se luptă pentru cele protivnice, ca pentru unele ce-i sunt de folos.

84. Precum focul nu poate zăbovi în apă, tot asa nici gândul urât în inima iubitoare de Dumnezeu. Căci tot-cel ce iubeste pe Dumnezeu, iubeste si osteneala. Iar osteneala de, bună voie e vrăjmasă plăcerii prin fire.

85. Patima ajungând stăpână peste fapte cu ajutorul vointei, se impune pe urmă silnic si dacă nu vrea cel părtas de ea.

86. De vin asupra noastră gânduri fără voie, să fim siguri că iubim cauzele lor, iar de vin gânduri cu voia, iubim si lucrurile spre care se îndreaptă.

87. Părerea de sine si îngâmfarea sunt pricini ale hulirii; iar iubirea de argint si slava desartă sunt pricini ale neîndurării si ale fătărniciei.

88. Când diavolul vede că mintea s-a rugat din inimă, aduce ispite mari si răutăcios uneltite. Căci nu vrea să stingă virtuti mici prin ispite mari.

89. Un gând care zăboveste arată împătimirea omului. Iar dacă e alungat repede, arată războiul si împotrivire.

90. Trei sunt locurile spirituale, la care vine mintea când se schimbă: cel după fire, cel mai presus de fire si cel împotriva firii. Când vine la locul după fire, se descopere pe sine ca pricina gândurilor rele si-si mărturiseste lui Dumnezeu păcatele, recunoscând pricinile patimilor. Când vine la locul cel împotriva firii, uită de dreptatea lui Dumnezeu si se războieste cu oamenii pe motiv că o nedreptătesc. Iar când e ridicată la locul mai presus de fire, află roadele Duhului Sfânt, pe care le-a arătat Apostolul: iubire, bucurie, pace (Gal.5,22) si cele următoare; si stie că Bacă alege grijile trupesti, nu poate rămâne acolo. Dar dacă se desparte de locul acela, cade în păcat,si în necazurile care urmează păcatului, chiar dacă nu îndată, dar desigur la vremea sa, când stie dreptatea lui Dumnezeu.

91. Atâta adevăr se cuprinde în cunostinta fiecăruia, câtă sigurantă îi dau blândetea, smerenia si dragostea.

92. Tot cel ce s-a botezat după dreapta credintă a primit tainic tot harul. Dar se umple de cunostinta sigură a acestui fapt, după aceea, prin lucrarea poruncilor

93. Porunca lui Hristos, împlinită cu constiintă, dăruieste mângâiere după multimea durerilor inimii. Dar fiecare din acestea vine la timpul său.

94. Roagă-te stăruitor la orice lucru, ca unul ce nu poti : nimic fără ajutorul lui Dumnezeu.

95. Nimic nu ajută mai mult lucrării ca rugăciunea; si pentru a câstiga bunăvointa lui Dumnezeu, nimic nu e mai de folos ca ea.

96. Toată lucrarea poruncilor se cuprinde în ea. Căci nimic nu stă mai sus ca dragostea de Dumnezeu.

97. Rugăciunea neîmprăstiată e semn de iubire fată de Dumnezeu la cel ce stăruie în ea. Negrija de ea si împrăstierea ei, e dovada iubirii de plăceri.

98. Cel ce priveghează, rabdă si se roagă nestrâmtorat, împărtăseste în chip vădit de Duhul Sfânt. Iar cel ce e strîmtorat în acestea, dar rabdă totusi cu voia, primeste si el îndată ajutor.

99. O poruncă se vădeste mai aleasă ca alta. De aceea există si o credintă mai sigură că altă credintă.

100. Este o credintă din auz, după Apostol (Rom.10,17), si este o credintă, care e adeverirea lucrurilor nădăjduite (Evr.11,1).

101. Bine este să folosim prin cuvinte pe cei care întreabă; dar mai bine e să conlucrăm cu ei prin rugăciune si virtute. Căci cel ce, prin acestea, se aduce pe sine la Dumnezeu, ajută si aproapelui.

102. Dacă vrei să-1 folosesti fără vorbă multă pe iubitorul de învătătură, îndeamnă-1 la rugăciune, la credintă dreaptă si la răbdarea năcazurilor. Căci prin acestea se dobândesc toate celelalte virtuti.

103. Pentru lucrurile, pentru care si-a pus cineva nădejdea în Dumnezeu, nu se mai războieste cu aproapele.

104. Dacă, potrivit Scripturii, tot ce ni se întâmplă fără voie îsi are pricina în cele săvârsite cu voia, nimeni nu e atât de dusman omului, ca el însusi.

105. Tuturor relelor le premerge nestiinta; iar a doua după nestiintă e necredinta.

106. Fugi de ispită prin răbdare si prin rugăciune. Căci dacă i te împotrivesti fără acestea, vine asupra-ti si mai năvalnic. '

107. Cel blând pentru Dumnezeu e mai întelept decât cei întelepti si cel smerit cu inima e mai puternic decât cei puternici. Căci ei poartă jugul lui Hristos întru cunostintă (Mt.11,29).

108. Toate câte le grăim sau le săvârsim fără rugăciune, ni se arată pe urmă sau gresite sau vătămătoare, si ne dovedesc lipsiti de cunostintă, prin lucrurile care urmează.

109. Unul singur e drept din fapte, din cuvinte si din gânduri. Din credintă însă, din har si din pocăintă, sunt multi

110. Precum celui ce se pocăieste îi e străină cugetarea semeată, asa celui ce păcătuieste de bună voie îi e cu neputintă cugetarea smerită.

111. Cugetarea smerită nu e o osândire a noastră din partea constiintei, ci cunostinta harului lui Dumnezeu si a compătimirii Lui.

112. Ceea ce e casa văzută pentru aerul obisnuit, aceea este mintea ratională pentru harul dumnezeiesc. Cu cât scoti mai mult materia afară, cu atât mai mult năvăleste acela înăuntru; si cu cât o mâni pe aceasta mai mult înăuntru, cu atât mai mult se retrage acela.

113. Materia casei sunt vasele si mâncărurile; iar materia mintii, slava desartă si plăcerea.

114. Nădejdea în Dumnezeu face inima largă; iar grija trupească o îngustează.

115. Harul Duhului e unul si neschimbat; dar lucrează care precum voieste.

116. Precum ploaia, curgând în pământ, dă plantelor calitatea lor proprie, celor dulci dulceata si celor acre acreala, harul, intrând în inimile credinciosilor, le dăruieste lucrările care se potrivesc ca diferitele virtuti. :

117. Celui ce flămânzeste pentru Hristos, harul i se face hrană; celui ce însetează, băutură preadulce; celui ce tremură de frig, haină; celui ostenit, odihnă; celui ce se roagă, deplină încredintare; celui ce plânge, mângâiere.

118. Deci când auzi Scriptura spunând, despre Duhul Sfânt că s-a coborât peste fiecare dintre Apostoli, sau că a năvălit asupra unui prooroc, sau că lucrează, sau se întristează, sau se stinge, sau se mânie; si iarăsi că unii au pârga Duhului, altii sunt plini de Duh Sfânt, să nu cugeti la vreo tăiere, sau la vreo prefacere sau la vreo schimbare a Duhului, ci crede, după cum am spus mai înainte, că el e neschimbat si atotputernic. De aceea, el rămâne în lucrări ceea ce este, dar în acelasi timp salvează în fiecare, în chip dumnezeiesc, ceea ce trebuie salvat. Căci el se revarsă peste cei botezati în chip desăvârsit, asemenea soarelui, dar fiecare dintre noi se luminează în măsura în care, urându-si patimile care-1 întunecă, le smulge din sine; precum de asemenea se întunecă în măsura în care, iubindu-le, cugetă la ele.

119. Cel ce urăste patimile smulge pricinile lor. Iar cel ce se supune pricinilor e războit de patimi, chiar dacă nu vrea.

120. Când suntem stăpâniti de gânduri rele, să ne învinovătim pe noi însine, si nu păcatul strămosesc (Ps.62,10).

121. Rădăcinile gândurilor sunt păcatele văzute, pe care le săvârsim cu mîinile, cu picioarele si cu gura.

122. Nu poate sta de vorbă cu patima în minte, cel ce nu iubeste pricinile ei.

123. Căci cine stă la târguiala cu slava desartă, dacă dispretuieste rusinea? Sau cine se tulbură pentru ocară, dacă iubeste umilinta? Cine primeste plăcerea trupească, având inimă zdrobită si smerită? Sau cine se îngrijeste si se luptă pentru cele vremelnice, dacă crede în Hristos?

124. Cel care, dispretuit fiind de cineva, nu se gâlceveste cu cel ce-l dispretuieste, nici cu cuvântul, nici cu gândul, a dobândit cunostintă adevărată si arată credintă tare Stăpânului.

125. Mincinosi sunt fiii oamenilor, care stau în cumpănă de-a face nedreptate. Dar Dumnezeu păstrează pe seama fiecăruia ceea ce este drept.

126. Dacă nici cel ce nedreptăteste nu ajunge la vreun prisos, nici cel nedreptătit nu e lipsit de ceva, omul trece ca o umbră, si deci în desert se tulbură (Ps.39,7)

127. Când vezi pe cineva îndurerat de multe ocări, cunoaste că, după ce s-a umplut de gânduri de-ale slavei desarte, seceră acum cu scârbă spicele semintelor din inimă.

128. Cel ce s"a bucurat de plăcerile trupesti mai mult decât trebuie, va plăti prisosul cu osteneli însutite.

129. Mai marele e dator să spună supusului ceea ce e dator să facă; iar dacă nu e ascultat, să-i vestească venirea relelor.

130. Cel ce este nedreptătit de cineva si nu cere de la cel ce 1-a nedreptătit ceea ce i se datorează, crede, cu privire la partea aceea, lui Hristos, si va lua însutit în veacul acesta si va mosteni viata vesnică.

131. Aducerea aminte de Dumnezeu face să se nască în inimă osteneala si durerea pentru cinstirea lui; si tot cel ce uită de Dumnezeu caută plăcerea si fuge de durere.

132. Nu zice că cel izbăvit de patimi nu mai poate avea necazuri. Căci chiar dacă nu pentru el, e dator totusi să aibă necazuri pentru aproapele.

133. Când vrăjmasul are în stăpânire multe zapisuri de ale păcatelor uitate, îl sileste pe datornic să le săvârsească si prin aducerea aminte, folosindu-se cu viclean mestesug de legea păcatului.

134. Dacă vrei să-ti amintesti neîncetat de Dumnezeu, .nu respinge necazurile ca nedrepte, ci rabdă-le ca pe unele ce vin după dreptate. Căci răbdarea lor trezeste si înviorează amintirea prin fiecare întâmplare. Iar respingerea lor micsorează durerea si osteneala spirituală a inimii si prin aceasta produce uitarea.

135. Dacă vrei ca Domnul să-ti acopere păcatele, să nu-ti arăti oamenilor virtutile. Căci ceea ce facem noi cu acestea, aceea face Dumnezeu cu acelea.

136. Ascunzându-ti virtutea, nu te mândri, ca si când ai împlini dreptatea. Căci dreptatea nu stă numai în a ascunde cele frumoase, ci si în a nu gândi nimic din cele oprite.

137. Nu te bucura când faci bine cuiva, ci când rabzi dusmănia care urmează, fără a pune la inimă răul. Căci precum urmează noptile zilelor, asa urmează răutătile binefacerilor.

138 Slava desartă, iubirea de argint si plăcerea nu lasă facerea de bine nepătată, dacă nu s-au topit mai înainte prin frica lui Dumnezeu.

139" în durerile fără voie se ascunde mila lui Dumnezeu, care atrage la pocăintă pe cel ce le rabdă si izbăveste de muncile vesnice.

140 Unii, împlinind poruncile, gândesc să le pună în cumpănă cu păcatele. Iar altii îsi câstigă bunăvointă lui Dumnezeu prin jertfa Celui ce a murit pentru păcatele noastre. E de întrebat care dintre acestia cugetă drept?

141. Frica Gheenei si dragostea Împărătiei dau puterea de a răbda necazurile. Iar aceasta nu vine de la noi însine, ci de la Cel ce cunoaste gândurile noastre.

142. Cel ce crede în cele-viitoare se înfrânează de la plăcerile de aici fără a face pe învătătorul. Iar cel care nu crede, caută plăcerea si fuge de durere.

143. Să nu zici: cum se va deda săracul plăcerii, neavând cele ce o pricinuiesc? Căci cineva poate să se dedea plăcerii prin gânduri, în chip si mai ticălos.

144. Altceva e cunostinta lucrurilor si altceva cunoasterea adevărului. Pe cât se deosebeste soarele de lună, pe atât e mai de folos cea de a doua decât cea dintâi.

145. Cunostinta lucrurilor creste în proportie cu împlinirea poruncilor; iar cunoasterea adevărului, pe măsura nădejdii în Hristos.

146. De vrei asadar să te mântuiesti si să vii la cunostinta adevărului, încearcă totdeauna să te ridici peste lucrurile ce cad sub simturi si să te lipesti de Dumnezeu numai prin nădejde. Căci în felul acesta, privind uneori pe alături fără să vrei, vei afla Domnii si Stăpânii răsboindu-te prin atacurile ce le vor da asupra ta. Dar biruindu-le prin rugăciune si rămânând cu bună nădejde, vei stărui în harul lui Dumnezeu, care te izbăveste de urgia viitoare.

147. Cine întelege ceea ce a spus în chip tainic sfântul avei, că lupta noastră e împotriva duhurilor răutătii(Ef.6,12), va întelege si parabola Domnului, prin care a arătat că trebuie să ne rugăm neîncetat si să nu ne lenevim (Lc.18,1).

148. Legea porunceste figurat să lucrăm sase zile, iar a saptea să ne odihnim. Lucrarea sufletului stă în facerea de bine prin bani si lucruri. Iar odihna lui, în a vinde toate si a le da săracilor, după cuvântul Domnului. Si cel ce ajuns astfel la odihnă prin lepădarea de averi, petrece în nădejdea mintală. La această odihnă ne îndeamnă si Pavel să intrăm cu sârguintă, zicând: "Să ne silim să intrăm la această odihnă"(Mt.19,21).

149. Acestea le-am spus, nu nesocotind cele viitoare, nici hotărând că aici este răsplata obstească, ci fiindcă trebuie să avem întâi harul Duhului Sfânt lucrând în inimă si apoi să intrăm, pe măsura vredniciei noastre, în împărătia Cerurilor. Aceasta descoperind-o si Domnul a zis: "Împărătia Cerurilor este înăuntru vostru!(Evr.4,11). Dar a spus-o si Apostolul: "Credinta e adeverirea celor nădăjduite"(Lc.17,21) si iarăsi: "Alergati asa ca să o luati"(1Cor.13,5) si iarăsi: "Cercetati-vă pe voi însivă de sunteti în credintă. Sau nu cunoasteti că Iisus Hristos locuieste în voi? Afară numai dacă nu sunteti crestini netrebnici".

150. Cel ce cunoaste adevărul nu se împotriveste necazurilor, care vin asupra lui. Căci stie că-1 conduc pe om spre frica de Dumnezeu.

151. Păcatele de odinioară, pomenite special după chipul lor, vatămă pe cel cu bună nădejde. Căci dacă îi apar în cuget însotite de întristare, îl desfac de nădejde, iar dacă i se zugrăvesc fără întristare, îsi întipăresc din nou vechea întinăciune.

152. Când mintea, prin lepădarea de sine, se tine strâns numai de gândul nădejdii,2 vrăjmasul, sub motiv de mărturisire, îi zugrăveste păcatele de mai înainte, ca să stârnească din nou patimile uitate prin harul lui Dumnezeu si, pe nebăgate de seamă, să facă pe om nedrept. Căci făcând vrăjmasul acesta, de va fi omul luminat si urâtor de patimi, se va întuneca, turburându-se pentru cele făcute. Iar de va fi încă încetosat si iubitor de plăceri, va zăbovi desigur în convorbirea pătimase cu momelile, încât amintirea aceasta nu-i va fi o mărturisire, ci început de păcătuire.

153. Dacă vrei să aduci lui Dumnezeu mărturisire fără osândă, nu pomeni special, după chipul lor, greselile, ci rabdă cu bărbătie urmările lor.

154. întâmplările dureroase vin asupra noastră pentru păcatele făcute mai-nainte, fiecare greseală aducând după sine ceea ce se leagă de firea ei.

155. Cel ce cunoaste si stie adevărul, nu se mărturiseste lui Dumnezeu prin amintirea celor săvârsite, ci prin răbdarea celor ce vin pe urmă asupra lui.

156. Când respingi durerea si ocara, nu făgădui că te vei pocăi prin alte virtuti. Căci slava desartă si fuga de dureri obisnuiesc să slujească păcatului chiar si prin cele de-a dreapta (prin virtuti).

157. Precum virtutile obisnuesc să se nască din dureri si din ocări, asa păcatele se nasc din plăceri si laude.

158. Orice plăcere trupească vine dintr-o lenevire de mai-nainte. Iar lenevia se naste din necredintă.

159. Cel ce zace sub păcat nu poate birui singur cugetul trupesc. Căci atâtarea se miscă fără odihnă în mădularele sale.

160. De suntem pătimasi, trebuie să ne rugăm si să ne supunem. Căci de abia cu ajutor ne putem război cu obisnuintele păcatului.

161. Cel ce-si loveste voia cu supunerea si cu rugăciunea, este luptător cu bun mestesug, vădind lupta mintală pe care o poartă, prin retinerea de la cele supuse simturilor.

162. Cel ce nu-si uneste voia sa cu Dumnezeu se poticneste în faptele sale si cade în mâinile vrăjmasilor.

163. Când vezi doi răi, având dragoste unul fată de altul, cunoaste că fiecare ajută să se împlinească voia celuilalt.

164. Cel ce cugetă semet si cel ce iubeste slava desartă se însotesc cu plăcere unul cu altul. Căci cel dintâi laudă pe iubitorul de slavă desartă, care-i cade înainte slugarnic; iar celalalt măreste pe cel cu cuget semet, care-1 laudă într-una.

165. Cel ce ascultă cu dragoste de adevăr scoate folos din amândouă părtile: pentru cele bune primind mărturie, se face si mai grabnic la ele; pentru cele rele fiind mustrat, e silit să se pocăiască. După sporirea noastră trebuie să ne fie si viata; si după viată suntem datori să înăltăm lui Dumnezeu rugăciunile noastre.

166. Bine este să tinem porunca cea mai cuprinzătoare si să nu ne îngrijim de nimic în parte, ca astfel să nu trebuiască nici să ne rugăm pentru ceva aparte, ci să cerem numai împărătia lui Dumnezeu, după cuvântul Domnului(Mt.6,33). Iar dacă ne îngrijim de fiecare trebuintă, suntem datori să ne si rugăm pentru fiecare. Căci cel ce face sau se îngrijeste de ceva fără rugăciune, nu se află pe drumul cel bun care duce spre sfârsitul lucrului. Aceasta e ceea ce a spus Domnul:"Fără mine nu puteti face nimic"(Io.15,5).

167. Cel ce nesocoteste poruncă rugăciunii, cade în neascultări si mai rele, una predându-1 alteia, ca legat în lanturi.

168. Cel ce primeste necazurile de acuma, în nădejdea bunătătilor de mai târziu, a aflat cunostinta adevărului si se va izbăvi repede de mânie si întristare.

169. Cel ce primeste reaua pătimire si necinstea pentru adevăr umblă pe calea apostolilor, luând crucea si încingându-se cu lanturi. Iar cel ce încearcă să aibă grijă de inima sa fără acestea, rătăceste cu mintea si cade în ispitele si cursele diavolului.

170. Nu poate birui cel ce se războieste nici gândurile rele, fără să biruiască pricinile lor, nici pricinile fără gânduri. Căci când răpunem pe una în parte, nu peste mult suntem prinsi prin cealaltă de către amândouă.

171. Cel ce se luptă cu oamenii, de frica relei pătimiri si a ocărilor, sau va pătimi aici necazuri si mai multe, sau va fi muncit fără milă în veacul viitor.

172. Cel ce vrea să fie ferit de orice întâmplare rea e dator să-si încredinteze toate trebile lui Dumnezeu prin rugăciune; apoi mintea lui să se tină strâns de nădejdea în El, iar grija pentru lucrurile supuse simturilor să o nesocotească cu toată puterea.

173. Când află diavolul pe un om, prins fără trebuintă de cele trupesti, mai întâi îi răpeste trofeele cunostintei, pe urmă îi taie nădejdea în Dumnezeu cum i-ar tăia capul.

174. Dacă ocupi vreodată pozitia întărită a rugăciunii curate, nu primi în acea vreme cunostinta lucrurilor, ridicată în fata ta de vrăjmasul, ca să nu pierzi ceea ce e mai de pret. Căci mai bine este să-1 săgetăm eu săgetile rugăciunii, stând închisi în cetătuia noastră, decât să stăm de vorbă cu el, care ne aduce daruri, uneltind să ne desfacă de rugăciunea împotriva lui.

175. Cunostinta lucrurilor foloseste omului în vreme de ispită si de trândăvie. Dar în vreme de rugăciune îl păgubeste.

176. Dacă ti s-a rânduit să înveti întru Domnul si nu esti ascultat, întristează-te cu mintea, dar nu te turbura la arătare. Căci întristându-te nu vei fi osândit cu-cel neascultător. Dar turburându-te, vei fi ispitit prin acelasi lucru.

177. în vremea tâlcuirii, să nu ascunzi cele ce privesc pe cei de fată povestindu-le lucrurile cuviincioase si vrednice de laudă mai lămurit, iar pe cele greu de auzit, mai acoperit.

178. Celui ce nu se află în ascultarea ta să nu-i aduci greseala în fată. Căci aceasta tine mai mult de stăpânire, decât de sfătuire.

179. Cele spuse la plural se fac tuturor de folos, arătând fiecăruia în constiintă cele ale sale.

180. Cel ce vorbeste drept e dator si el să fie plin de multumire, ca unul ce primeste cuvintele de la Dumnezeu. Căci adevărul nu este al celui ce grăieste, ci al lui Dumnezeu, care i-1 dăruieste.

181. Nu te gâlcevi cu cei care nu ti-au făcut mărturisire de supunere, când se împotrivesc adevărului, ca să nu-ti stârnesti ura, cum zice Scriptura.

182. Acela care cedează ucenicului când se împotriveste unde nu trebuie, îl rătăceste în privinta acelui lucru si-1 pregăteste să nesocotească rânduielile supunerii.

183; Cel ce sfătuieste sau mustră întru frica lui Dumnezeu pe acela care păcătuieste, îsi câstigă sie-si virtutea opusă greselii. Iar cel ce tine minte răul si osândeste cu răutate cade în aceeasi patimă, după legea duhovnicească.

184. Cel ce a învătat bine legea se teme de legiuitor; iar temându-se de El, se fereste de tot răul.

185. Nu vorbi cu două limbi, într-un fel arătându-te cu cuvântul, si într-alt fel aflându-te cu constiinta. Căci pe unul ca acesta Scriptura îl pune sub osândă (Sir.28,15).

186. Adeseori cel ce spune adevărul e urât de cei fără de minte, după Apostol (Io.8,40). Iar cel fătarnic este iubit. Dar nici una dintre aceste răsplăti nu tine multă vreme. Căci domnul va răsplăti fiecăruia, la vremea sa, ceea ce trebuie.

187. Cel ce voieste să înlăture relele viitoare e dator să poarte cu plăcere pe Cele de acuma. Căci astfel împăcându-se întelepteste cu lucrurile, va ocoli prin dureri mici, pedepse mari.

188. împrejmuieste-ti cuvântul cu întărituri dinspre partea laudei de sine si cugetul dinspre partea înaltei păreri despre tine, ca nu cumva cedând să faci cele dimpotrivă. Căci jele nu se săvârseste numai de către om, ci si de către Dumnezeu, atotvăzătorul.

189. Atotvăzătorul Dumnezeu precum dă răsplătiri faptelor noastre, asa si cugetelor si gândurilor noastre de bună voie.

190. Gândurile fără de voie răsar din păcatul de mai înainte; iar cele cu voia, din vointa liberă. De aceea, cele din urmă, sunt pricinile celor dintâi.

191. Gândurile rele neintentionate le urmează întristarea. De aceea si dispar degrabă. Iar celor intentionate le urmează bucurie. De aceea cu anevoie ne izbăvim de ele,

192. Iubitorul de plăcere se întristează de dojeniri si de strâmtorări; iar iubitorul de Dumnezeu, de laude si de prisositi,

193. Cel ce nu cunoaste judecătile lui Dumnezeu merge cu mintea pe un drum înconjurat de amândouă părtile de prăpăstii si usor e răsturnat de orice vânt. Când e lăudat, se umflă de mândrie; când e dojenit, se otăreste; când îi merge bine, îsi pierde cuviinta; când ajunge în suferinte, se tânguieste; întelege ceva caută numaidecât să arate; când nu întelege, face că întelege; dacă e bogat, se îngâmfă; dacă e sărac, se face că nu e; când se satură, e plin de îndrăzneală; când posteste, se umple de slavă desartă; cu cei ce-1 mustră, se ia la ceartă; iar cei ce-1 iartă, îi socoteste prosti.

194. Dacă, prin urmare, cineva n-a dobândit, prin harul lui Hristos, cunostinta adevărului si frica de Dumnezeu, se răneste cumplit nu numai de patimi, ci si de alte întâmplări.

195. Când vrei să descurci un lucru încurcat, caută în privinta lui ce place lui Dumnezeu, si vei afla dezlegarea folositoare.

196. Când Dumnezeu binevoieste să se facă un lucru, toată zidirea ajută să se împlinească. Dar când El nu binevoieste, se împotriveste si zidirea.

197. Cel ce se împotriveste necazurilor, se războieste fără să stie cu porunca lui Dumnezeu. Iar cel ce le primeste întru cunostintă adevărată, acela rabdă pe Domnul, cum zice Scriptura.

198. După ce a venit încercarea, nu întreba de ce, sau prin cine a venit, ci cum să o porti cu multumire, fără întristare si fără pomenirea răului.

199. Răul de la altul nu ne sporeste păcatul, dacă nu îl primim cu gânduri rele.

200. Dacă nu e usor să afli pe cineva să placă lui Dumnezeu fără să fie încercat, trebuie să multumim lui Dumnezeu pentru toată întâmplarea.

201. Dacă Petru n-ar fi rămas fără izbândă în pescuitul de noapte (Lc.5,5), nu ar fi izbândit în cel de zi. Si dacă Pavel nu si-ar fi pierdut vederea ochilor (Fapte 9,8), nu ar fi câstigat-o pe cea a mintii. Iar dacă Stefan nu ar fi fost batjocorit ca hulitor, nu ar fi văzut pe Dumnezeu, când i s-au deschis cerurile (Fapte 7,55).

202. Precum lucrarea după Dumnezeu e virtute, asa necazul împotriva asteptării se numeste încercare.

203. Dumnezeu a încercat pe Avraam, adică i-a adus necaz cu folos, nu ca să afle cum este, căci Cel ce cunoaste toate înainte de nasterea lor îl cunostea si pe el, ci ca să-i dea prilejuri pentru o credintă desăvârsită.

204. Tot necazul vădeste aplecarea vointei, dându-i acesteia prilej să încline fie la dreapta, fie la stânga. De aceea necazul ce se întâmplă să vină se numeste încercare, dând celui ce se împărtăseste de el cunostinta voilor sale ascunse.

205. Frica de Dumnezeu ne sileste să luptăm cu Iscatul. Dar luptând noi, însusi harul lui Dumnezeu îl surpă.

206. întelepciunea nu stă numai în a cunoaste adevărul înăltimea naturală, ci si în a răbda răutatea celor ce ne fac nedreptate, ca pe a noastră proprie. Căci cei ce rămân la cea dintâi se umflă de mândrie; iar cei ce au ajuns la a doua au dobândit smerenie în cugetare.

207. De vrei să nu fii muncit de gânduri rele, primeste silirea sufletului si necazul trupului. Iar aceasta nu numai în parte, ci în toată vremea si locul si lucrul.

208. Cel ce se lasă povătuit de bună voie prin necazuri, va fi stăpânit de gândurile fără de voie. Iar cel ce nu primeste pe cele dintâi, va deveni, chiar dacă nu vrea, robul de al doilea.

209. Dacă esti nedreptătit si ti se înăspreste inima, nu întrista, căci cu bun rost a fost pus în miscare ceea ce ti s-a întâmplat. Ci bucurându-te, alungă gândurile care răsar, stiind că, biruindu-le de la primul atac, va fi biruit împreună cu ele si după ce a fost pus în miscare; dar dacă gândurile continuă să se miste, si răul sporeste.

210. Fără zdrobirea inimii, e cu neputintă să ne izbăvim cu totul de păcat. Iar inima se zdrobeste prin înfrânarea de la trei lucruri: de la somn, de la hrană si de la lenevirea trupească. Căci prisosinta acestora sădeste iubirea de plăcere; iar iubirea de plăcere primeste gândurile rele. Pe de altă parte, ea se împotriveste atât rugăciunii, cât si slujirii cuvenite.

211. Dacă ai fost rânduit să poruncesti fratilor, păzeste rânduiala ta si să nu treci sub tăcere cele cuvenite de frica celor ce se împotrivesc. Când vor asculta, vei avea plată pentru virtutea lor, când nu vor asculta, desigur îi vei ierta si vei lua de asemenea iertare de la Cel ce a zis: "Iertati si se va ierta vouă".

212. Toată încercarea se aseamănă cu un târg. Cel ce stie să facă negustorie, câstigă mult; iar cel ce nu stie, sufere pagubă.

213.Pe cel ce nu ascultă de un cuvânt nu-1 sili cu ceartă; ci câstigul, pe care el 1-a lepădat, adunăti-1 tie. Căci hotărârea de a nu pune răul la inimă îti va folosi mai mult decât îndreptarea lui.

214. Când vătămarea ce izvorăste de la unul se întinde la multi, nu trebuie să ai îndelungă răbdare, nici să cauti folosul tău, ci al celor multi, ca să se mântuiască. Căci e mai folositoare virtutea multora, decât cea a unuia.

215. De va cădea cineva în orice fel de păcat si nu se va întrista pe măsura greselii, cu usurintă va cădea iarăsi în aceeasi cursă.

216. Precum leoaica nu se apropie cu prietenie de junincă, la fel nerusinarea nu primeste de bunăvoie întristarea după Dumnezeu.

217. Precum oaia nu se împreună cu lupul, pentru nasterea de pui, asa nici durerea inimii cu nerusinarea, pentru zămislirea virtutilor.

218. Nimenea nu poate avea durere si întristare după Dumnezeu, de nu va iubi mai-nainte pricinile lor.

219. Frica de Dumnezeu si mustrarea primesc între ele întristarea. Iar înfrânarea si privegherea se însotesc cu durerea.

220. Cel ce nu se lasă povătuit de poruncile si de îndemnurile Scripturii, va fi mânat înainte de biciul calului si de boldul asinului. Iar de se va împotrivi si acestora, i se vor strânge fălcile în zăbale si frâu.

221. Cel biruit cu usurintă de cele mici e robit neapărat de cele mari. Iar cel ce le dispretuieste pe acelea, le va sta împotrivă si celor mari, întru Domnul.

222. Nu încerca să folosesti prin mustrări pe cel ce se cu virtutile, fiindcă acela nu poate fi si iubitor de fală si iubitor de adevăr.

223. Tot cuvântul lui Hristos descopere mila si dreptatea si întelepciunea lui Dumnezeu, si toarnă prin auz puterea lor în cei ce ascultă cu plăcere. Dar cei nemilostivi si nedrepti, ascultând fără plăcere, nu au putut cunoaste întelepciunea lui Dumnezeu, ba L-au si răstignit pe Cel ce o grăia. Deci să băgăm si noi de seamă de ascultăm cu plăcere : El. Căci chiar El a zis: "Cel ce mă iubeste pe Mine va păzi poruncile Mele si va fi iubit de Tatăl Meu si Eu îl voi iubi pe si Mă voi arăta lui"(Io.14,21). Vezi cum a ascuns arătarea Sa în porunci? Dar dintre toate poruncile, cea mai cuprinzătoare este dragostea către Dumnezeu si către aproapele. Iar aceasta ia tintă din înfrânarea de la cele materiale si din linistirea gândurilor.

224. Domnul, stiind aceasta, ne porunceste zicând: "Să nu vă îngrijiti de ziua de mâine"(Mt.6,37). Si cu dreptate. Pentru că cel ce nu s-a izbăvit de cele materiale si de grija lor, cum se va izbăvi de gândurile rele? Iar cel învăluit de gânduri, cum va vedea păcatul, care este acoperit de ele? Căci păcatul e un întunerec si o ceată a sufletului, ce se lasă din gânduri, din cuvinte si din fapte rele. Si păcatul se naste asa că diavolul ispiteste pe om printr-o momeală care nu-1 fortează si îi arată începutul păcatului, iar omul intră în vorbă cu el din pricina iubirii de plăcere si a slavei desarte. Căci desi prin judecată nu voieste, dar cu lucrarea se îndulceste si îl primeste. Iar cel ce nu-si vede acest păcat cuprinzător, cum se va ruga pentru el ca să se curătească? Si cel ce nu s-a curătit, cum va afla locul fiintei curate? Iar de nu-1 va afla, cum va vedea casa cea mai dinlăuntru a lui Hristos, dacă suntem casa lui Dumnezeu, după cuvântul prorocesc, evanghelicele si apostolesc?

225. Trebuie, asadar, ca urmare a celor spuse mai-nainte, să căutăm casa aceasta si să stăruim a bate la usa ei prin rugăciune, ca, fie acum, fie în ceasul mortii, să ne deschidă stăpânul si să nu ne spună ca unora, care n-am avut grijă: "Nu vă stiu pe voi de unde sunteti"(Lc.13,25). Ba suntem datori nu numai să cerem si să luăm, ci să si păstrăm ceea ce ni s-a dat. Căci sunt unii care si după ce au primit, au pierdut. De aceea, poate, cunostinta simplă, sau chiar si o experientă întâmplătoare a lucrurilor spuse mai-nainte a au si cei mai tineri si mai târzii la învătătură. Dar trăirea stăruitoare, cu răbdare, n-o au decât cei evlaviosi si mult încercati dintre bătrâni, cari, pierzând-o adeseori din neatentie, au căutat-o iarăsi cu osteneli de bună voie si au aflat-o. Să nu încetăm să facem si noi la fe1, până când o vom dobândi într-o astfel de măsura, încât să nu o mai putem pierde, întocmai ca aceia.

226. Aceste putine învătături ale legii duhovnicesti le-am cunoscut din cele multe. Asupra lor stăruie neîncetat si marele Psalmist, vrând să le învete si să le împlinească cei ce cântă neîntrerupt în Domnul Iisus: Lui I se cuvine slava, stăpânirea si închinarea, acum si în veci. Amin.

Capetele morale ale lui Simeon Evlaviosul

1. Frate, la începutul lepгdгrii, sîrguieste-te sг sгdesti în tine virtuti frumoase, ca sг te faci folositor si obstii si sг te slгveascг la sfîrsit Domnul. Sг nu cîstigi îndrгznealг fatг de staret, niciodatг, cum am zis si mai înainte, nici sг nu ceri cinstire de la el. Sг nu-ti cîstigi prietenie cu cei mai mari, nici sг nu dai tîrcoale chiliilor lor, cunoscînd cг prin aceasta nu numai cг începe sг se înrгdгcineze în tine patima slavei desarte, dar te si faci urît în ochii întîistгtгtorului. Cгci se întîmplг totdeauna aceasta. Deci cel ce întelege sг înteleagг. Ci sezi în chilia ta, oricum ar fi, în pace. Iar de la cel ce vrea sг se întîlneascг cu tine, nu te întoarce, din pricinг de

evlavie. Cгci întîlnindu-te cu el cu gînd prietenesc, nu te vei vгtгma, chiar dacг îti este dintre dusmani. Iar dacг nu vezi în aceasta vreun folos pentru tine, trebuie sг tii seama de scopul celui ce vrea sг se foloseascг de la tine.

2. Trebuie sг ai totdeauna în tine frica lui Dumnezeu si sг cercetezi în fiecare zi, ce ai fгcut bine, sice rгu. Iar de cele bune sг uiti, ca nu cumva sг cazi înpatima slavei desarte, iar fatг de cele potrivnice sг tefolosesti de lacrimi împreunate cu mгrturisirea si curugгciune stгruitoare. Cercetarea sг-ti fie asa : sfîrsin-du-se ziua si venind seara, cugetг întru tine : Oare cumam petrecut ziua, cu ajutorul lui Dumnezeu ? N-amosîndit pe cineva, nu l-am grгit de rгu, nu l-am scîrbit,n-am cгutat la fata cuiva cu patimг, sau n-am fost neascultгtor celui mai mare în slujbг, si nu mi-am neglijat-o pe aceasta ? Nu m-am mîniat pe cineva, sau stîndla rugгciunea de obste, nu mi-am ocupat mintea culucruri nefolositoare, sau n-am lipsit de la bisericг side la pravilг, îngreuiat de lene ? Dacг te gгsesti nevinovat de toate acestea (ceea ce e cu neputintг, "cгcinimeni nu e curat de întinare, nici mгcar o singurг zidin viata lui" (Iov XIV, 4) si nimeni nu se va lгuda cгare inima curatг), strigг cгtre Dumnezeu cu multe lacrimi : Doamne, iartг-mi mie toate cîte am gresit culucrul, cu cuvîntul, cu stiintг si cu nestiintг. Cгci multegresim si nu stim.

3. In fiecare zi trebuie sг vгdesti pгrintelui tгu duhovnicesc tot gîndul tгu, si ceea ce-ti va spune el, sгprimesti ca din gurг dumnezeiascг, cu toatг încredintarea, si sг nu le spui acestea altcuiva, zicînd : între-bînd pe pгrintele asta si asta, mi-a spus asta si asta ; sisг descosi cu acela dacг a spus bine sau dacг n-a spusbine, întrebîndu-te : ce trebuie deci sг fac ca sг-mi ajut?

Cгci aceste cuvinte sînt pline de necredintг fatг de pгrintele tгu si vгtгmгtoare de suflet. De obicei aceasta se întîmplг de cele mai multe ori începгtorilor.

4. Trebuie sг privesti pe toti cei din obste ca sfinti,si numai pe tine sг te socotesti ca cel din urmг pгcгtos.Sг gîndesti cг toti se mîntuiesc, numai tu singur vei fiosîndit în ziua aceea. Si cugetînd acestea, cînd stai larugгciunea de obste sг nu încetezi a plînge fierbinte,întru strгpungerea inimii, fгrг sг spui vreo vorbг celorce se smintesc sau rîd de aceasta. Iar dacг te vezi petine alunecînd din pricina aceasta în slavг desartг, iesidin bisericг si fг-o aceasta în ascuns, întorcîndu-te degrabг iarгsi la locul tгu. Aceasta e bine sг o facг îndeosebi începгtorii, mai ales în vremea celor sasepsalmi, a stihologiei, a citirii si a dumnezeiestii liturghii. Ia seama sг nu osîndesti pe cineva, ci pune-ti înminte cг : toti cîti mг vгd plîngînd astгzi, întelegînd cгsînt foarte pгcгtos, se roagг pentru mmtuirea mea. Cugetînd aceasta pururea si împlinind-o neîncetat, te veifolosi mult si-ti vei atrage harul lui Dumnezeu si te veiface pгrtas de fericirea dumnezeiascг.

5. Sг nu te duci la chilia cuiva, afarг de a staretului, si aceasta rar. Dacг vrei sг-1 întrebi despre vreungînd, fг-o aceasta în bisericг. Iar de la rugгciunea deobste, întoarce-te îndatг în chilie, si apoi la slujba ta.Dupг cinг, punînd metanie înaintea staretului si cerîn-du-i rugгciunea, aleargг iarгsi degrabг, în tгcere, lachilie. Cгci e mai bun un "Sfinte Dumnezeule", cu lua-re-aminte, înainte de culcare, decît o priveghere de patru ceasuri în convorbiri nefolositoare. Acolo unde este strгpungerea inimii si plînsul duhovnicesc, acolo este si luminarea dumnezeiascг231. Iar unde vine aceasta, se alungг trîndгvia si lîncezeala.

6. Sг nu dobîndesti o dragoste deosebitг fatг denici o persoanг, mai ales fatг de un începгtor, chiardacг ti se pare cг are o viatг foarte frumoasг si în afarгde orice bгnuialг. Cгci din duhovniceascг, ea ti se preface de cele mai multe ori în pгtimasг, si cazi în necazuri fгrг folos. De obicei aceasta se întîmplг mai alescelor ce se nevoiesc. Dar smerenia si rugгciunea neîncetatг îi învatг despre acestea. Cгci nu e vreme sг vorbim despre acestea cu de-amгnuntul. Iar cel ce întelegesг înteleagг.

7. Trebuie sг te socotesti pe tine strгin de tot fratele care este în obste, si mai ales de cei cunoscuti dinlume. Dar sг iubesti pe toti la fel232. Iar pe cei evlaviosisi nevoitori sг-i privesti ca pe sfinti. Dar pentru ceitrîndavi socot cг trebuie sг te rogi mai stгruitor. Totusi, precum am arгtat mai sus, socotindu-i pe totisfinti, grгbeste de te curгteste de patimi prin plîns, ca,luminat de har, sг-i vezi pe toti egali si sг te împгrtгsesti de fericirea celor curati cu inima.

8. Socoteste, frate, cг aceasta se numeste retragerea deplinг din lume : omorîrea deplinг a voii proprii.Apoi nealipirea pгtimasг si renuntarea la pгrinti, lamembrii familiei si la prieteni.

9. Apoi lipsirea de toate ce le ai, dгruindu-le sгracilor, potrivit cu Cel ce a zis : "Vinde-ti averile si le dгsгracilor"- (Luca XII, 33) ; si uitarea tuturor persoanelor pe care le-ai iubit, fie trupeste, fie duhovniceste.

10. Pe urmг mгrturisirea tuturor celor ascunse aleinimii, sгvîrsite de tine din copilгrie si pînг în acestceas, în fata pгrintelui duhovnicesc, sau a staretului, caîn fata lui Dumnezeu, Care cerceteazг inimile si rгrunchii, stiind cг loan boteza cu botez de pocгintг si totiveneau la el mгrturisindu-si pгcatele (Marcu I, 4). Cгcidin aceasta vine mare bucurie sufletului si usurareconstiintei, dupг proorocul care zice : "Spune tu întîipгcatele tale, ca sг te îndreptezi" (Isaia XLIII, 26).

11. Sг sгdesti apoi în sufletul tгu încredintarea cгdupг intrarea ta în obste au murit pгrintii tгi si totifratii si sг socotesti ca tatг si ca mamг pe Dumnezeusi pe întîistгtгtor. Si sг nu mai ceri ceva de la ei pentruvreo trebuintг trupeascг ; iar dacг din purtare de grijгti se trimite ceva de ei, primeste si multumeste pentrugrija lor, dar da ceea ce ti s-a trimis la cгmara strгinilor, sau la bolnitг. Si fг aceasta întru smerenie. Cгci nue o faptг a celor desгvîrsiti, ci a celor preamici.

12. Sг faci tot lucrul care e bun cu smerenie, gîn-dindu-te la Cel ce a zis : "Cînd veti fi fгcut toate acestea, ziceti cг slugi netrebnice sîntem, ceea ce eram datori sг facem am fгcut" (Luca XVII, 10).

13. Sг te pгzesti sг primesti Sfînta împгrtгsanie,avînd ceva împotriva cuiva, fie chiar cea mai micг ispitг a vreunui gînd, pînг ce nu dobîndesti împгcareacu fapta. Dar si aceasta o vei învгta din rugгciune.

14. Sг fii gata sг primesti în fiecare zi orice necaz,socotind cг acestea îti aduc izbгvire de multele datorii si sг multumesti Sfîntului Dumnezeu. Cгci din acestea dobîndeste cineva îndrгznire neînfruntatг, dupг marele apostol : "Cг necazul lucreazг rгbdare, iar rгbdarea cercare, iar cercarea nгdejde, iar nгdejdea nu rusineazг" (Rom. V, 3). "Cгci cele ce ochiul nu le-a vгzut si urechea nu le-a auzit si la inima omului nu s-au suit" (1 Cor. II, 9), acestea sînt, dupг fгgгduinta cea nemin-cinoasг, cele ce vor fi date celor ce aratг rгbdare în necazuri, cu împreuna-lucrare a harului ; cгci fгrг har nu se poate isprгvi nimic.

15. Sг nu tii ceva din cele materiale în chilie, fiemгcar toiag, afarг de un cos, de o saltea de paie, de uncojocel si de o hainг cu care te îmbraci. Dacг se poate,nici mгcar ceva sub picioare. Cгci s-a spus si despreaceasta un cuvînt. Dar cine întelege sг înteleagг.

16. Sг nu ceri staretului ceva din cele trebuincioase, afarг de cele rînduite. Nici sг nu asculti de vreungînd ispititor, ca sг se schimbe ceva din cele ce ti se dг.Si oricum ar fi, primeste-le cu multumire si fii bucurosde ele. Nu e îngгduit sг vinzi ceva. Murdгrindu-se haina, spal-o de douг ori pe an. Cere, cu înfгtisare de sгrac si de strгin, cu toatг smerenia, haina altui frate, pî-nг cînd cea spгlatг a ta se usucг la soare. Apoi întoar-ce-i-o iarгsi cu multumire. Asemenea si îmbrгcгmintea de deasupra si orice altceva.

17. Sг te ostenesti dupг putere în ascultarea ta.Iar în chilie sг stгruiesti si în rugгciune împreunatг cupocгintг si cu luare-aminte si cu lacrimi dese. Si sг nu-tipui în gînd cг azi te-ai ostenit cu prea multг prisosintгsi deci sг scurtezi ceva din rugгciune din pricina ostenelii trupesti. Cгci îti spun tie cг pe cît se sileste cineva pe sine în ascultare, lipsindu-se de rugгciune, pe atît sг socoteascг cг a pierdut mai mult. Si de fapt asa este.

18. Dar înainte de toate trebuie sг iei parte la slujbele bisericesti si sг pleci cel din urmг, afarг de marenevoie. Mai ales la utrenie si la liturghie.

19. Trebuie sг ai toatг supunerea fatг de staretultгu, de care ai fost si tuns. Si sг împlinesti fгrг deosebire cele poruncite de el pînг la moarte, chiar dacг îtipar cu neputintг. Prin aceasta urmezi Celui ce s-a fгcut ascultгtor pînг la moartea pe cruce. Dar nu numaifatг de staret, ci si fatг de toatг obstea fratilor. Iar primind o slujire, sг nu fii neascultгtor în ceva. Si dacгceea ce ti se porunceste ar fi peste puterea ta, punîndmetanie, cere scutire de aceasta. Iar dacг aceasta se respinge, socotind cг "împгrгtia cerurilor este a celor ce oiau cu sila si cei ce o silesc o vor rгpi"- (Luca XVI, 16),sileste-te.

20. Sг te misti cu umilintг în fata întregii obsti,ca un nevгzut si necunoscut si ca si cînd n-ai fi deloc.Cel ce vietuieste astfel, îndrгznesc sг spun cг fгcîn-du-se vгzгtor ajutat de har, prezice multe. Unul caacesta plînge mult si pentru scгderile altora. Rгmînîndneîmprгstiat, întrucît nu sufere de împгtimirea de celemateriale, nu va primi sг alunece din dragostea duhovniceascг si dumnezeiascг, în acestea. Si nu e lucru demirare cг prezice. Cгci aceasta vine de multe ori si dela draci. Totusi cel ce întelege sг înteleagг. Dar dacгîncepe cineva sг primeascг mгrturisiri, poate se va lipsisi de acestea, fiind ocupat cu cercetarea gîndurilor celorlalti. Iar dacг din multг smerenie se va opri de laacestea, adicг de la a sfгtui si de la a asculta, va fi rea- sezat iarгsi în starea de mai înainte. Dar cunostinta acestora numai Dumnezeu o are. Eu, stгpînit de fricг, nu îndrгznesc sг vorbesc despre ele.

21. Sг ai totdeauna mintea la Dumnezeu, în somn si în stare de veghe, la mîncare si în convorbiri, în lucrul mîinilor si în orice altг faptг, dupг cuvîntul proorocului : "Am vгzut pe Domnul înaintea mea pururea"233. Dar sг te socotesti pe tine mai pгcгtos decît tot omul. Petrecînd timp îndelungat în acest gînd, se va ivi în întelegerea ta o luminare vie asemenea unei raze 23\ Si cu cît o vei cere mai mult, cu mai multг luare-aminte si cu o cugetare neîmprгstiatг, cu osteneala multг si cu lacrimi, cu atît ti se va arгta mai strгlucitoare235. Iar arгtîndu-ti-se, o iubesti. Iar iubind-o, te cu-rгtesti. Iar pe cel ce-1 curгteste, pe acesta îl face în chipul lui Dumnezeu, luminîndu-1 si învгtîndu-1 sг deosebeascг binele de rгu. Dar sг stii, frate, cг e nevoie de multг ostenealг, ajutatг de Dumnezeu, ca sг se sгlгs-luiascг aceasta în sufletul tгu si sг lumineze în el ca luna întunericul noptii23S. Mai trebuie sг fii atent si la atacurile gîndurilor de slavг desartг si de închipuire desine ; si sг nu osîndesti pe cineva, vгzîndu-1 cг face ceva ce nu se cuvine. Cгci dracii vгzînd sufletul eliberat de patimi si de ispite, prin sгlгsluirea harului, aruncг în el unele ca acestea. Dar ajutorul de la Dumnezeu sг fie în tine împreunг cu pocгinta neîncetatг si cu coplesire de lacrimi. Ia seama însг sг nu pгtimesti ceva din multa bucurie si pocгintг. De aceea sг nu socotesti cг acestea sînt din osteneala ta si nu din harul lui Dumnezeu. Cгci atunci se vor lua de la tine si le vei cгuta mult în rugгciune si nu le vei afla ; si vei cunoaste ce dar ai pierdut. Dar fг, Doamne, sг nu ne lipsim niciodatг de harul Tгu. însг de ti se va întîmpla aceasta, frate, aruncг asupra lui Dumnezeu neputinta ta si, ridicîndu-te si în-tinzînd mîinile, roagг-te, zicînd asa : "Doamne, milu-ieste-mг pe mine pгcгtosul237 si neputinciosul si nenorocitul si trimite peste mine harul Tгu. Vezi, Doamne, la ce neputintг si gînduri m-au adus multele mele pгcate. Desi voiesc, Doamne, sг socotesc pierderea mîn-gîierii ca venitг de la draci si din mîndrie, nu pot, cгci stiu cг cei ce împlinesc voia Ta se împotrivesc acelora. Dar eu care împlinesc în fiecare zi voia lor, cum nu voi fi ispitit de ei ? Sînt ispitit fгrг îndoialг de multele mele pгcate238. Si acum, Doamne, Doamne, dacг e cu voia Ta si spre folosul meu, sг vinг iar harul Tгu în robul Tгu, ca, vгzîndu-1 pe acesta, sг mг bucur întru pocгintг si plîns239, luminat de raza pururea luminoasг aacestuia, pгzit de gîndurile murdare si de tot lucrul rгu si de toate greselile mele, cele cu stiintг si cu nestiintг. Si astfel sг primesc, Doamne, plinгtatea îndrгz-nirii cгtre Tine, în necazurile ce vin asupra robului Tгu de la draci si de la oameni si sг primesc si tгierea voii mele, cunoscînd bunгtгtile care asteaptг pe cei ce Te iubesc pe Tine, Doamne. Cгci Tu ai zis, Doamne, cг "cel ce va cere va lua si cel ce cautг va afla si celui ce bate i se va deschide". Pe lîngг acestea, frate, stгruie rugîndu-te în cugetul tгu, si în celelalte toate cîte ti le va da tie Dumnezeu, nemolesindu-te din pricina trîndг-viei. Si Dumnezeu cel bun nu te va pгrгsi.

22. Pгstreazг chilia pe care ai primit-o de la întîi-stгtгtor la început, pînг la sfîrsit. Iar dacг din pricina vechimii sau a dгrîmгrii ei, vei fi tulburat în gînd, pu-nînd metanie întîistгtгtorului, fг-i cunoscut acest lucru cu smerenie. Si de te va asculta, bucurг-te. Iar de nu, multumeste si asa, aducîndu-ti aminte de Stгpînul tгu care nu a avut unde sг-si plece capul. Cгci dacг l-ai tulbura de douг sau de trei sau de patru ori cu aceasta, se naste îndrгzneala, apoi neîncrederea si la urmг dispretul. Dacг voiesti, deci, sг duci viatг linistitг si pasnicг, nu cere deloc vreo usurare trupeascг de la staret. Fг aceasta de la început si rabdг cu bгrbгtie sг fii dispretuit si nesocotit de toti, dupг porunca Domnului.Deci dacг voiesti sг-ti pгstrezi încrederea si iubirea fatг de el si sг-1 vezi ca pe un sfînt, pгzeste aceste trei lucruri : nu cere vreo usurare si nu-ti lua îndrгznealг fatг de el si nu te duce des la el, cum fac unii, pe motiv cг sînt ajutati de el. Cгci acesta nu e un lucru de laudг, ci omenesc. Nu te osîndesc nici dacг ascunzi de el tot gîndul ce se iveste în tine. Cгci dacг pгzesti acestea, vei trece neînvгluit marea vietii si vei socoti pe pгrinte, oricum ar fi, ca pe un sfînt. Iar dacг te vei apropia în bisericг, ca sг întrebi pe pгrintele tгu despre vreun gînd si vei vedea pe altul luîndu-ti înainte, pentru acelasi lucru sau pentru altul, si pгrintele te va-trece cu vederea, din pricina acestuia, sг nu te întristezi, nici sг gîndesti ceva împotriva lui. Ci stai de-o parte cu mîinile încrucisate, pînг va isprгvi cu acela si te va chema. Cгci pгrintii obisnuiesc uneori sг facг sг ni se întîmple acestea, poate si cu voia, spre cercarea si izbгvirea noastrг de pгcatele de mai înainte.

23. Sг postesti cele trei patruzecimi239b ; în cea mareîn chip îndoit, afarг de cele douг mari sгrbгtori si desîmbгtг si duminicг, iar în celelalte douг, fгrг o zi. Iarîn celelalte zile ale anului, sг mгnînci o datг, afarг desîmbгtг si duminicг si sгrbгtoarea, dar nu ca sг tesaturi.

24. Sîrguieste-te sг fii chip folositor întregii obstispre toatг virtutea, smerenia si blîndetea, milostivireasi ascultarea pînг si de cei mai neînsemnati ; chip denemîniere, de neîmpгtimire, de sгrгcie si pocгintг, denerгutate si neiscodire, de simplitate în purtгri si deînstrгinare fatг de tot omul, de cercetare a bolnavilor,de mîngîiere a celor necгjiti, de neîntoarcere de la ceice au nevoie de vreun folos de la tine. Sг nu o faciaceasta pe motivul convorbirii tale cu Dumnezeu. Cгcimai mare este iubirea, decît rugгciunea240. Sг fim cucompгtimire fatг de toti, neiubitori de slavг desartг, ne-îndrгzneti, necertгreti, necerînd ceva de la întîistгtг-torul, niscai slujbe sau altceva. Dг cinstire tuturor preotilor. Sг fii cu luare-aminte în rugгciune, într-o stare nemestesugitг. Aratг iubire fatг de toti. Nu te sîrgui sг ispitesti si sг cercetezi Scripturile pentru slavг. Cгci te va învгta rugгciunea cea cu lacrimi si luminarea cea din har.De esti întrebat despre ceva din cele ce se cuvin, învatг cu multг smerenie din viata ta, ca din a altuia241, cele cu privire la faptele îndumnezeitoare cu ajutorul harului. învatг cu gînd neiubitor de slavг desartг, oricine s-ar întîmpla sг fie cel ce doreste sг se foloseascг. Si sг nu întorci de la gîndul sгu pe cel ce vrea sг se foloseascг de la tine, ci primeste greselile lui, oricare ar fi ele, plîngînd si rugîndu-te pentru el. Cгci acestea sînt dovada iubirii si a desгvârsitei împreunг-pгtimiri. Sг nu respingi pe cel ce vine la tine, pe motiv cг nu vrei sг te vatemi prin ascultarea unor astfel de lucruri. Cгci cu ajutorul harului nu te vei vгtгma. Dar ca sг nu se vateme cei multi, trebuie sг ti se spunг acestea în loc ascuns, chiar dacг ar fi sг suporti ca om ispita vreunui gînd. Dar dacг vei fi un om cu har, nu te va supгra niciodatг nici aceasta. Si apoi am învгtat cг nu trebuie sг cгutгm ale noastre, ci ale altora, ca sг se mîntuiascг. Dar precum am spus înainte, trebuie sг duci o viatг ne-iubitoare de cîstig. Si sг te socotesti sub lucrarea harului, cînd te vei simti cu adevгrat mai pгcгtos decît esti. Iar cum se întîmpla aceasta, nu stiu sг spun, numai Dumnezeu stie.

25. Cît priveste orele de priveghere, trebuie ca douг ore sг citesti si douг sг te rogi întru pocгintг cu lacrimi,urmînd pravila pe care o vrei. Dacг voiesti, citeste si cei 12 Psalmi si pe cel neprihгnit si rugгciunea sfîntului Eustratie. Acestea în noptile cele lungi. Iar în cele scurte, fг rînduiala mai scurtг, dupг puterea datг tie de Dumnezeu. Cгci fгrг ea nu poti sгvîrsi nici un bine, cum zice proorocul. Cгci "pasii omului sînt îndreptati de Domnul" (Prov. X, 9). Dar chiar Domnul a spus : "Fгrг de Mine nu puteti face nimic" (Ioan XV, 5). Iar fгrг lacrimi sг nu te împгrtгsesti niciodatг.

26. Sг mгnînci cele puse înaintea ta, orice ar fi. Deasemenea sг bei vinul cu înfrînare, fгrг cîrtire. Iar dacгmгnînci singur, din pricinг de neputintг, mгnîncг legume crude cu untdelemn. Dacг vreunul dintre frati îtitrimite ceva de mîncare, primeste cu multumire si smerenie ca un strгin. Si împгrtгseste-te din ce ti-a trimis,orice ar fi. Iar ce rгmîne, trimite altui frate sгrac sievlavios. Iar dacг te cheamг cineva la mîngîiere, împгr-tгseste-te din toate cele puse înainte, dar putin, pгzindporunca înfrînгrii. Iar ridicîndu-te si punînd metanieîn chipul strгinului si al sгracului, dг-i multumire zi-cînd : "Dumnezeu-Tatгl sг-ti rгsplгteascг, sfintite pгrinte". Ia aminte sг nu vorbesti ceva, chiar dacг ar fi defolos.

27. Iar dacг vreunul dintre frati a fost întristat fiede întîistгtгtor, fie de iconom, fie de altcineva, si vinela tine, mîngîie-1 asa : "Crede, frate, spre cercarea ta tis-a întîmplat aceasta. Cгci si mie mi s-a întîmplat demulte ori aceasta si m-am întristat si descurajat. Dar decînd am fost înstiintat cг acestea se întîmplг spre cercare, le port cu multumire. Fг asadar si tu asa. Si maidegrabг sг te veselesti de astfel de necazuri". Iar dacгacela ar începe sг bîrfeascг, nici atunci sг nu te schimbi.Ci mmgîie-1 cum te va ajuta harul, cгci sînt multe chi- puri de dreaptг socotealг. Si ajutг pe frate dupг cum îi întelegi starea de suflet si gîndurile lui si nu-1 lгsa sг plece netгmгduit.

28. Iar dacг s-ar întîmplг ca un frate sг fie bolnavsi tu nu l-ai cercetat de mult, trebuie sг-i trimiti maiînainte ceva, vestindu-i aceasta : -"Crede, sfintite pгrinte, cг abia azi am aflat despre boala ta si te rog de iertare". Iar apoi mergînd la el, pune metanie si, fгcîndrugгciune, spune-i asa : cum ti-a ajutat Dumnezeu, sfintite pгrinte ! Apoi sezînd cu mîinile încrucisate, taci. Iardacг sînt si altii de fatг, pentru cercetare, ia aminte sгnu mai vorbesti ceva, nici din Scripturг, nici din celefiresti, mai ales dacг nu esti întrebat, ca sг nu ai necaz pe urmг. Cгci aceasta se întîmplг de cele mai multeori fratilor mai simpli.

29. Dacг se întîmplг sг stai la masг cu frati evla-viosi, sг te împгrtгsesti din cele puse înainte, fгrг deosebire, oricare ar fi ele. Iar dacг ai poruncг de la cinevasг nu mгnînci peste sau altceva, dar acestea sînt pusepe masг, dacг cel ce a dat poruncг e aproape, mergîndînduplecг-1 sг-ti îngгduie sг gusti. Iar dacг nu e defatг, sau stii cг nu-ti va îngгdui, si totusi nu voiesti sг-ismintesti pe frati, încredinteazг-i, dupг masг, aceluiace-ai fгcut, cerînd iertare. Iar dacг nu voiesti sг facinici una din acestea, e mai bine sг nu mergi la ei. Cгcivei cîstiga douг lucruri : vei alunga si pe dracul slaveidesarte si-i vei izbгvi si pe aceia de smintealг si de întristare. Iar de sînt din cei mai grosi de simtire, pгzestecanonul. Dar e mai bine ca si în fata acestora sг gustidin toate cîte putin. La fel, cu prilejul mîngîierii ce ti-oface cineva, potrivit apostolului care hotгrгste -"sг semгnînce tot ce se pune înainte, nedeosebind nimic pentru constiintг" (1 Cor. X, 15).

30. Dacг în vreme ce-ti faci rugгciunea în chilie, bate cineva la usг, deschide-i si sezînd vorbeste-i cusmerenie despre ceea ce-1 preocupг din cele ce-i sînt defolos. De e apгsat de vreun necaz, sîrguieste-te sг-1ajuti, fie cu cuvîntul, fie cu lucrul. Apoi plecînd acela,închizînd usa, reia-ti rugгciunea. Cгci slujirea celor cevin la tine este asemenea împгcгrii (Matei V, 24). Darnu trebuie fгcut asa cînd e vorba de lucruri lumesti. înacest caz, isprгveste întîi rugгciunea si apoi vorbestecu el.

31. Dacг în vreme ce te rogi, îti vine vreo fricг,sau vreo loviturг, sau strгluceste vreo luminг, sau seîntîmplг altceva, sг nu te tulburi. Ci stгruie si mai întins în rugгciune. Cгci se iveste o tulburare drгceascгsau vreo fricг sau vreo iesire din sine (extaz), ca slгbind sг lasi rugгciunea si ca, ajuns la un astfel de obicei, sг te facг pradг lui. Dar dacг sгvîrsind rugгciunea,îti strгluceste vreo luminг cu neputintг de tгlmгcit242,si sufletul ti se umple de o bucurie negrгitг si de dorinta celor mai înalte si încep sг-ti curgг lacrimile însotite de pocгintг, cunoaste cг aceasta este o vizitг dumnezeiascг si un ajutor dumnezeiesc. "Si dacг rгmînemult, ca sг nu-ti vinг ceva mai mult decît aceasta,prin faptul cг esti stгpînit de lacrimi, îndreaptг-ti mintea spre ceva din cele trupesti si prin aceasta te vei smeri. Dar ia seama sг nu pгrгsesti rugгciunea de fricavrгjmasilor, ci asa cum în cazul cînd se sperie copilulde niste mormoloci, se refugiazг în bratele mamei siale tatгlui, aruncînd frica de ei, asa si tu, alergînd prinrugгciune la Dumnezeu, scapг de frica lor.

32. Dacг în vreme ce sezi în chilie, venind vreun frate te va întreba despre vreun rгzboi trupesc, sг nu-1 respingi. Ci foloseste-1 cu pocгintг din ceea ce-ti va dгrui harul lui Dumnezeu si din ceea ce ai cîstigat din faptele tale si apoi slobozeste-1. Iar cînd iese, punînd metanie înaintea lui, spune-i : "Crede, frate, cг nгdгjduiesc în iubirea de oameni a lui Dumnezeu si deci cг va fugi de la tine acest rгzboi, numai sг nu dai înapoi si sг nu te molesesti". Iar dupг ce a iesit acela, ridicîndu-te si închipuindu-ti rгzboiul lui, înгltîndu-ti mîinile cu lacrimi spre Dumnezeu, roagг-te cu suspine pentru fratele, zicînd : "Doamne Dumnezeule, Cel ce nu voiesti moartea pгcгtosului, rînduieste lucrul dupг cum stii si precum este de folos fratelui acesta". Si Dumnezeu, cu-noscînd încrederea aceluia în tine si împreunг-pгtimi-rea si rugгciunea ta sincerг, va usura, din iubire fatг de el, rгzboiul lui.

33. Toate acestea sînt folositoare, frate, pocгintei. Si trebuie sг le împlinesti cu inimг zdrobitг, cu rгbdare si cu multumire. Cгci sînt izvoare ale lacrimilor si curг-titoare de patimi si pricini ale Оmpгrгtiei cerurilor. "Cгci împгrгtia cerurilor este a celor ce o silesc si cei ce o silesc, o vor rгpi pe ea" (Matei XI, 12). Si de vei împlini acestea, vei iesi cu totul din vechile nгravuri, ba poate chiar si din atacurile gîndului. Cгci întunericul se retrage din fata luminii si umbra din fata soarelui. Dar de le va neglija cineva pe acestea la început, slг-bindu-i gîndul si fгcîndu-se curios, se va lipsi de har. Si atunci cгzînd în patimile celor rele, îsi cunoaste neputinta sa, umplîndu-se de fricг.Dar nici sг nu creadг cel ce reuseste cг aceasta e rodul ostenelii sale, ci al harului lui Dumnezeu. Dar ei trebuie sг se curгteascг dupг putere : "întîi trebuie sг te curгtesti si apoi sг vorbesti cu Cel curat". Cгci curгtindu-se mintea, va primi iluminarea luminii dumnezeiesti, care, chiar de ar primi-o toatг lumea, nu se împutineazг. Cгci ea se sгlгsluieste în chip întelegгtor în cei ce o vor dobîndi.

34. Cel ce a dobîndit acestea sг ia seama la sineînsusi si la atacurile gândurilor, pentru cг cel ce petreceîn mijlocul oamenilor e cu neputintг, socotesc, sг le biruiascг. Mai ales e cu neputintг sг biruiascг atacul pizmei si al slavei desarte acela care e lгudat de oameniidin lume pentru viata lui vrednicг de laudг si pentrudispretuirea lucrurilor vгzute. Pe lîngг aceasta, de multe ori cunoscînd sau vгzînd sau auzind cг cineva faceceva ce nu se cuvine, îl osîndeste. De aceea unul caacesta trebuie sг ia aminte sг nu iscodeascг cele ce zice,sau ce face staretul, sau slujitorii. Iar dacг, biruit depatimг, va gîndi sau va spune ceva necuvenit, sг se îndrepte pe sine cu pocгintг. Sг ia aminte si la starea înbisericг si la slujbe. Pentru cг gîndurile slavei desarteau obiceiul sг tulbure pe cei virtuosi si în acestea, fieîn cîntare, fie în rugгciunea în care mintea nu trebuiesг umble de colo pînг colo, luînd seama cг alti fratisînt împrгstiati si tulburati. Sг înainteze cu luare-aminte în ritmul cîntгrii duhovnicesti si sг cînte cumintea cele ale îngerilor. Sг ia aminte sг nu se facгarгtat nimгnui altuia decît lui Dumnezeu si sг nu selase ispitit de cei ce fac asemenea lucruri, nici ca sг-ijudece, nici ca sг-i fericeascг. Dar acestea toate nu levei putea ocoli, decît de te vei pгzi în smerenie, în iubire, în mгrturisire si în nepгtimire.

35. Sîrguieste-te sг nu superi pe cineva fie cu cu-vîntul, fie cu fapta, ci sг-i mîngîi pe aceia care sînt

supгrati de altii, pe cît e cu putintг. Si sг nu socotesti vreodatг cг ai biruit mestesugirile diavolului si sг cazi în slavг desartг. Pentru cг firea omeneascг nu poate sг le biruiascг, decît numai harul lui Dumnezeu. Deci, cei ce sînt supusi întîistгtгtorului sг le pгzeascг toate acestea. Iar celor îndrгgostiti de liniste nu le pot spune nimic. Dar fiecare sг cugete la cele ce le-am spus si la cele ce se cuvin celor ce se linistesc, pentru cг linistea are nevoie de viata cea mai bine îndrumatг.

36. Dacг ai cîstigat încredere si sigurantг în vreun frate din obste, si-i mгrturisesti lui gîndurile tale, sг nu încetezi, frate, vreodatг sг mergi la el si sг-i împгrtгsesti gîndurile care vin în fiecare zi si ceas. Toti ar trebui sг meargг la staret ca sг se mгrturiseascг. De aceea am spus aceasta, cu pogorгmînt, fiindcг unii nu voiesc sг vгdeascг gîndurile lor staretului, din multг slгbiciune si din neîncrederea ce o au în el. însг nu trebuie sг colinzi de la unul la altul, ascultînd de vrгjmasul care-ti spune în ascuns cг pricinuiesti povarг mer-gînd des la fratele acela care primeste gîndurile tale, sau cг e rusine sг-i înfгtisezi de multe ori ale tale, ca sг te facг prin aceasta sг întrerupi mгrturisirea, sau sг mergi la altul. Pentru cг dacг mergem la cel dintîi, vom cîstiga si mai multг încredere în el, si ne vom folosi mult si din viata si din cuvintele lui si nu vom fi osînditi de nici un altul pentru viata noastrг, ci vom fi lгudati de toti cг pгzim credinta. Iar dacг neglijгm sг ne mгrturisim des pгcatele noastre, cгdem în patimi mai mari si ne rusinгm iarгsi sг le mai facem cunoscute si ne prгvгlim în prгpastia deznгdejdii. Iar dacг mergem la alt duhovnic (lucru ce nu e îngгduit sг-1 facem), dacг duhovnicul e din aceeasi obste, toti fratii ne vor învinui cг am cгlcat credinta ce am avut-o în cel dintîi si vom fi foarte osînditi de Dumnezeu. Dar si duhovnicul la care mergem ne va socoti cг vom face la fel si cu el. Iar noi obisnuindu-ne sг trecem de la unul la altul, nu vom înceta niciodatг sг iscodim, ca sг aflгm stîlpnici, sau zгvoriti, sau isihasti, si sг mergem la ei sг ne mгrturisim si sг ne facem necredinciosi tuturor si sг nu propгsim, ci sг cгdem si mai mult în osîndг. De aceea sîrguieste-te sг rгmîi fгrг sovгialг pînг la moarte la duhovnicul la care te-ai mгrturisit de la început si sг nu te smintesti de el, chiar dacг ai vedea cг desfrînea-zг, cгci tu nu te vei vгtгma niciodatг. Pentru cг, precum am spus, de-1 vei dispretui pe acela, si vei merge la altul, te vei face pricinг de multe sminteli si vei judeca la fel si pe toti ceilalti si vei deschide întru tine cale de pierzanie. Ci, Doamne, Doamne, izbгveste-ne pe noi de toatг necredinta si iscodirea si ne acoperг cu harul Tгu cel dumnezeiesc.

37. Iar de vei cîstiga ucenici care au încredere întine, ca sг-ti mгrturiseascг tie gîndurile lor si îi vezipe ei cг vorbesc cu unii dintre fratii mai evlaviosi, sгnu te smintesti. Pentru cг diavolul spune pe ascuns celor ce vietuiesc drept, cг acesti ucenici nu umblг cusinceritatea inimii si cu simplitate, nici nu ne mгrturisesc gîndurile lor cu adevгratг încredere în noi, ci îiîndeamnг cu scop rгu, prin fгtгrnicie, sг vadг libertatea noastrг si prin aceasta ne produc supгrare si neîncredere în acesti ucenici. Tu deci sг nu arгti acestgînd pe care ti-1 aruncг dracii, ci sileste-te cu toatгsimplitatea si iubirea pentru Dumnezeu si pentru binele însusi, sг îndrepti pe unii ca acestia si sг-i folosestisufleteste si sг socotesti propгsirea lor drept slava taînsгsi.

38. Dacг vreunii dintre ucenicii tгi ajung la neîncredere în tine, gîndeste-te de unde le-a venit aceasta.Pentru cг aceasta vine din multe pricini : ea poate venifie din slava desartг, cг au ajuns la propгsire si de aceea au cгzut în mîndrie, ca sг nu mai primeascг sг se numeascг ucenici, ci sг aibг demnitate de învгtгtori ; fie pentru cг, fiind grasi si iubitori de trup, vreau sг se mîngîie trupeste ; fie pentru cг 1-a iubit pe vreunul prea mult si pe urmг a iubit pe altul si acela a cгzut în pizmг ; fie pentru cг acela doreste sг fie hirotonit si tu l-ai împiedicat, pentru cг, dupг mгrturisirea lui, nu e vrednic sг fie preotit ; fie pentru cг ai cinstit mai mult decît pe el, pe altul, care a venit la tine pe urmг, iar aceasta a pricinuit mare supгrare aceluia care n-a reusit în ceea ce dorea, mai ales dacг a venit la tine în vîrstг fragedг si l-ai iubit mult dupг Dumnezeu ; sau poate cг vreodatг, ca sг se înfrîneze de la patimi, i-ai fгgгduit sг-i dai voie sг se hirotoneascг (pentru cг duhovnicii obisnuiesc de multe ori sг facг astfel de fгgгduieli de hirotonie tinerilor, ca sг le taie cu totul înclinarea ce o au spre patimi din reaua obisnuintг) si nгdгjduind, potrivit fгgгduintei, n-a reusit pentru nevrednicia lui si muscat de pizmг aduce împotriva altui cгlugгr învinuiri pe care nu le poate nici asculta cineva, cu atît mai putin sг le spunг.Pe lîngг acestea, mai sînt, precum am spus, si alte feluri de neîncrederi : cînd cineva cade din negrijг în învoiri cu pгcatele, sau si în fapte pгcгtoase si se rusineazг sг le mгrturiseascг, prins de slava desartг si ascunzîndu-le ajunge încet, încet la neîncredere ; sau poate te-a vгzut si pe tine stгpînit de patimi si te învinuieste. Iar semnul depгrtгrii acestora de la tine sau de la propгsire, îl vei avea din vederea fetei lor. Iar dacг nu, din chipurile obisnuite ale prefгcгtoriei. Pentru cг chiar dacг e sfгtuit, sau îndemnat, se preface cг primeste în auzul sгu sfaturile, dar în inima lui nu le primeste. Ba se si supгrг din pricina lor, sau rîde de ele, sau chiar se înfurie. Iar dacг vreodatг, vrînd sг-1 încerci, de este curat de patimi, îl îndemni, fie sг se împгrtгseascг, fie sг intre în sfîntul altar, le face pe amîn- douг fгrг sг deosebeascг, ca sг nu-1 învinuiesti. Leacul acestora sînt rugгciunile din inimг si cu lacrimi cгtre Dumnezeu si arгtarea iubirii, sfatul des, ajutorul trupesc, convorbirile dese, uneori blînde si dulci, alteori întristate, aspre si mustrгtoare, precum gîndesti cг vor auzi, sau îsi vor îmblînzi moravurile.

39. Dacг un cгlugгr îti vorbeste de unii frati cгsînt evlaviosi si îi laudг, tu taci. Iar de te va întreba deei, rгspunde cu smerenie : "Crede-mг, pгrinte, nu stiu.Eu fiind un om simplu, vreau sг-mi vгd slгbiciuneamea. Pentru cг toti, cu harul lui Dumnezeu, sînt sfintisi buni. Dar fiecare ceea ce seamгnг, aceea va si secera". Nici sг nu lauzi, nici sг nu osîndesti pe nici unul înparte, ci sг lauzi pe toti. Mai ales, cînd în cгlugгrul respectiv se va ivi vreun gînd cг tu ai încredere în vreunul din aceia si se lasг stгpînit de acest gînd si se înstrгineazг.Cap aparte

40. Acest sfînt si fericit Simeon243, întrebat odatгcum trebuie sг fie preotul, a rгspuns zicînd : "Eu nusînt vrednic sг fiu preot. Dar am cunoscut, fгrг îndoialг, cît de vrednic trebuie sг fie cel ce va avea sг slujeascг tainele lui Dumnezeu. în primul rînd, sг fiecurat nu numai cu trupul, ci si cu sufletul; pe lîngгacestea, trebuie sг nu fie pгrtas la nici un pгcat. în aldoilea rînd, sг fie smerit atît în purtarea din afarг, cîtsi în simtirea din lгuntru a sufletului. Apoi cînd stг înaintea sfintei si sfintitei Mese, trebuie sг vadг, fгrг îndoialг, cu mintea pe Dumnezeu, iar cu simturile, Sfinteleasezate înainte. Dar nu numai acestea, ci e dator sг-Laibг în chip constient244, sгlгsluit în inima sa, si pe însusi Cel prezent în chip nevгzut în daruri, ca sг poatг aduce cererile cu îndrгznire. Si ca prieten care vorbeste cu prietenul, sг zicг : -"Tatгl nostru Care esti în ceruri, sfinteascг-se numele Tгu"-, rugгciunea arгtîndu-1 ca avînd pe Cel ce e Fiul lui Dumnezeu prin fire, sгlгsluit în sine împreunг cu Tatгl si cu Duhul Sfînt245. Asa am cunoscut eu pe preoti. Iertati-mг pгrinti si frati". Mai spunea si aceasta, ca despre altul, ascunzîn-du-se pe sine si ocolind slava de la oameni, dar arгtîn-du-se pe sine însusi silit de iubirea de oameni. -"Am auzit, zicea, de la un preot monah, care avea îndrгznealг fatг de mine, ca fatг de un frate iubit al lui : -"Niciodatг n-am liturghisit, fгrг sг vгd pe Duhul Sfînt, cum L-am vгzut venind asupra mea cînd mг hirotoneau si mitropolitul spunea rugгciunea preotului si Evholo-ghiul stгtea asupra capului meu nevrednic. întrebat de mine, cum L-a vгzut pe Acesta atunci si în forma cгrui chip, a spus : "simplu si fгrг chip, dar ca luminг"246. Si fiindcг la început mг miram vгzînd ceea ce niciodatг n-am vгzut si întrebîndu-mг ce poate fi aceasta, Acela mi-a spus în chip tainic, de parcг cunosteam vocea : ¦"Eu asa Mг pogor peste toti proorocii si apostolii si alesii si sfintii de acum ai lui Dumnezeu. Cгci sînt Duhul Sfînt al lui Hristos, Cгruia I se cuvine slava si stгpî-nirea în veci. Amin".

Cele 225 de capete teologice si practice Ale celui între sfinti părintelui nostru Simeon Noul Teolog egumenul Mînăstirii sfîntul Mamas de Xirokerkos, una sută capete făptuitoare si de Dumnezeu cuvîntătoare (practice si teologice).

1. Dumnezeu nu este nicăieri pentru cei ce privesc trupeste, căci e nevăzut. Dar pentru cei ce înteleg duhov-niceste este pretutindeni ; căci e de fată, fiind în toate si în afară de toate. El este în toate si aproape de cei ce se tem de El (Ps. LXXXIV, 10), dar mîntuirea Lui e departe de cei păcătosi (Ps. CXVIII, 155).

2. Amintirea lui Hristos luminează mintea si alungă dracii. Lumina Sfintei Treimi, strălucind în inima curată, o desparte pe aceasta de lume si pe cel părtas de ea îl face să se umple încă de aici, pe cît e cu putintă credinciosului, de slava viitoare, ca pe unul ce se află sub lucrarea harului, desi este încă ascuns sub acope-rămîntul trupului.

3. Dacă, după trecerea celor văzute, nu mai este nimic altceva decît numai Dumnezeu, Care este si va fi, fără îndoială, cei ce se împărtăsesc cu îmbelsugare de harul Lui în lumea aceasta, chiar dacă sînt încă pe pă-mînt, s-au unit în cea mai mare măsură cu veacul viitor, măcar că suspină încă împovărati de umbra si de greutatea lor.

4. Domnul nu fericeste pe cei ce învată numai, ci pe cei ce s-au învrednicit mai întîi, prin lucrarea poruncilor, să vadă si privesc în ei însisi lumina Duhului ce luminează si scînteiază. Căci datorită ei cunosc, prin vederea ei adevărată, prin cunoasterea si lucrarea ei, cele despre care vorbesc si asa învată pe altii. E de trebuintă, asadar, ca cei ce vor să învete pe altii să fie ridicati mai întîi ei însisi, cum s-a spus, ca nu cumva vorbind despre cele ce nu le cunosc, să piardă, prin rătăcire, pe cei ce se încred în ei si pe ei însisi.

5. Cel ce nu se teme de Domnul nu crede că există Dumnezeu (Ps. XIII, 1). Dar cel ce crede că există se teme de El si păzeste poruncile Lui. Iar cel ce zice că se teme de Dumnezeu, dar poruncile Lui nu le păzeste, mincinos este (1 Ioan II, 4) si frica de Dumnezeu nu este într-insul. Căci unde este frica de Dumnezeu, e si păzirea poruncilor (Ps. CXI, 1, 4). Iar nefiind aceasta întru noi, si nici păzirea poruncilor, nu ne deosebim întru nimic de păgîni si de necredinciosi.

6. Credinta si frica de Dumnezeu si păzirea poruncilor Lui ne răsplătesc pe măsura curătirii noastre. Căci în măsura în care ne curătim, ne ridicăm de la frica de Dumnezeu la dragostea de El si înaintînd ne mutăm, asa-zicînd, de la frică la iubirea lui Dumnezeu. Si atunci auzim cuvîntul Lui : "Cel ce are poruncile Mele si le păzeste pe ele, acela este cel ce Mă iubeste" (Ioan XIV, 21). Si asa adăugăm nevointe peste nevointe pentru a ne arăta iubirea prin fapte. Iar întîmplîndu-se aceasta, El însusi ne iubeste, precum a făgăduit. Iar iubindu-ne, ne iubeste si Tatăl Său la fel, venind înainte Duhul, Care împodobeste casa noastră, ca prin întîlnirea ipostasurilor în noi, să ne facem locas al Tatălui si al Fiului si al Sfîn-tului Duh 18.

7. Sălăsluirea, întru curătie cunoscută si simtită, a Dumnezirii celei în trei Ipostasuri în cei desăvîrsiti nu e. împlinirea dorintei, ci mai degrabă început si cauză a unei dorinte mai puternice 19. Căci din acel moment, ea nu mai lasă pe cel ce a primit-o să se potolească, ci tinîndu-1 aprins pururea ca de un foc, îl împinge să se ridice spre flacăra unei dorinte si mai dumnezeiesti. Căci neputînd mintea să afle o margine si un sfîrsit al Celui dorit, nu poate pune nici dorintei si iubirii sale vreo margine, ci silindu-se să atingă si să dobîndească capătul fără sfîrsit, poartă în sine pururea dorinta ne-sfîrsită si iubirea nesăturată20.

8. Cel ce a ajuns la acest capăt nu socoteste că a aflat începutul dorintei sau al iubirii lui Dumnezeu în sine, ci socoteste că nu iubeste încă pe Dumnezeu, în-trucît n-a putut ajunge să cuprindă plinătatea iubirii. De aceea, socotindu-se pe sine cel din urmă dintre toti cei ce se tem de Dumnezeu, se socoteste din tot sufletul nevrednic chiar si de mîntuirea împreună cu ceilalti credinciosi21.

9. "Toate sînt cu putintă celui ce crede" (Marcu IX, 23). Căci Credinta se socoteste în loc de dreptate (Rom. IV, 9). "Că sfîrsitul legii este Hristos" (Rom. X, 4). Iar credinta în El îndreptează si desăvîrseste pe cel ce crede. Căci credinta în Hristos, socotindu-se în locul faptelor legii si fiind întărită si arătîndu-se prin poruncile Evangheliei, face pe cei credinciosi părtasi de viata cea vesnică în Hristos însusi22.

10. Credinta23 este puterea care ne face să murim pentru Hristos de dragul poruncii Lui si să credem că moartea aceasta este pricina vietii. Ea ne face să socotim sărăcia ca bogătie, neînsemnătatea si umilirea, ca slavă si cinste adevărată ; iar cînd nu avem nimic, să credem că stăpînim toate (2 Cor. VI, 10), mai bine-zis că am dobîndit bogătia cunostintei lui Hristos cea nepă-trunsă (Efes. III, 8). Ea ne face să privim toate cele ce se văd, ca tărînă si fum.

11. Credinta în Hristos ne dă puterea nu numai să dispretuim plăcerile vietii, ci si să suportăm si să răb-dăm toată ispita care vine asupra noastră prin întristări, necazuri si nenorociri, pînă va vrea si ne va cerceta pe noi Dumnezeu. "Căci răbdînd, zice, am asteptat pe Domnul, si a luat aminte la mine" (Ps. XXXIX, 1).

12. Cei ce-si pun părintii, în vreo privintă, mai presus de porunca lui Dumnezeu, nu au dobîndit credinta în Hristos. Ei, desigur, sînt judecati si de constiinta lor, dacă au o constiintă vie a necredintei lor24. Căci e pro-

priu credinciosilor să nu calce în nici o privintă porunca Marelui Dumnezeu si Mîntuitorului nostru Iisus Hristos.

13. Credinta în Hristos, Adevăratul Dumnezeu, naste dorinta după cele bune si frica de chinuri. Iar dorinta celor mai înalte si frica de chinuri, aduce păzirea întocmai a poruncilor. Păzirea întocmai a poruncilor învată pe crestini să-si cunoască neputinta lor. Iar cunoasterea neputintei noastre adevărate naste aducerea aminte de moarte. Cel ce si-a făcut-o pe aceasta însotitoare de viată va căuta cu osteneală să afle ce soartă va avea după iesirea si plecarea din viata aceasta. Iar cel ce se străduieste să cunoască cele viitoare e dator, întîi de toate, să se lipsească de cele de acum. Căci cel ce e stăpînit de îm-pătimirea fată de acestea, pînă la cel mai neînsemnat lucru, nu poate dobîndi cunostinta desăvîrsită a acelora. Iar dacă prin bunăvointa lui Dumnezeu va gusta putin din ea, de nu va părăsi degrabă cele de care si în care este tinut prin împătimire si nu se va preda în întregime acestei cunostinte, nemaiprimind să cugete de bunăvoie la nimic altceva afară de ea, se va lua de la el si această cunostintă pe care socoteste că o are (Luca XIX, 26).

14. Lepădarea de lume si retragerea desăvîrsită, însotită de înstrăinarea de toate mijloacele, obisnuintele, socotintele si de persoanele din viată, si lepădarea de trup si de voie se fac pricină de mare folos celui ce s-a lepădat în scurtă vreme asa de fierbinte.

15. Dacă fugi de lume, ia seama să nu dai sufletului mîngîieri la început si să o cercetezi pe aceasta, chiar dacă te silesc să faci aceasta toate rudeniile si toti prietenii. Căci pe ei îi îndeamnă la aceasta demonii pentru a stinge căldura inimii tale. Chiar dacă nu-ti vor putea împiedica cu desăvîrsire hotărîrea, ei o vor face cu sigurantă mai moale si mai slabă.

16. Cînd te vei afla fată de toate dulcetile vietii cu suflet bărbătesc si neînduplecat, demonii înduiosează rudeniile si le fac să plîngă si să se jelească în fata ta pentru tine. Că acesta este adevărul, vei cunoaste dacă tu vei rămînea neclintit si în fata acestei ispite. Căci îi vei vedea pe aceia aprinzîndu-se deodată de mînie si de ură împotriva ta si depărtîndu-se de tine ca de un dusman, nemaivrînd să te vadă.

17. Văzînd supărarea ce s-a iscat pentru tine în părinti, frati si prieteni, să rîzi de dracul care a pus la cale să se facă acestea împotriva ta ; si cu frică si sîrguintă multă,retrage-te si roagă pe Dumnezeu cu stăruintă ca să ajungi degrabă la limanul Bunului Părinte, la Care ajungînd sufletul tău ostenit si împovărat, El îl va odihni. Căci multe pricini de primejdii si de ultimă pierzanie cuprinde marea vietii.

18. Cel ce vrea să urască ispitele lumii e dator să iubească pe Dumnezeu din tot sufletul si să-si aducă pururea aminte de El. Căci nimic altceva nu ajută, ca acestea, să părăsesti toate cu bucurie si să te întorci de la ele ca de la niste gunoaie.

19. Nu vrei să mai rămîi în lume pentru pricini bine-cuvîntate sau neîntemeiate, ci îndată ce ai fost chemat, ascultă degrabă. Căci de nimic altceva nu se veseleste Dumnezeu asa de mult ca de repeziciunea noastră25. Fiindcă mai mare este ascultarea imediată cu sărăcie, decît întîrzierea cu multime de bunuri26.

20. Dacă lumea si cele din lume trec toate, iar Dumnezeu este singur nestricăcios si nemuritor, bucu-rati-vă toti cîti ati părăsit pentru El cele stricăcioase. Iar stricăcioase sînt nu numai bogătia si banii, ci si toată plăcerea si bucuria de păcat este stricăciune. Numai poruncile lui Dumnezeu sînt lumină si viată. De toti sînt numite asa.

21. Dacă ai primit, frate, flacăra si alergînd ai ajuns din pricina ei la chinovie, sau la un părinte duhovnicesc, de vei fi îndemnat de el, sau de fratii care se nevoiesc împreună cu tine, să te folosesti de băi sau de mîncăruri, sau de alte mîngîieri pentru întărire, să primesti acestea. Dar fii totdeauna pregătit pentru post, pentru pătimire, pentru înfrînarea cea mai deplină. Că de vei fi îndemnat de părintele tău întru Domnul să te împărtăsesti de mîngîieri, să te afli ascultător aceluia, ca voia ta să nu o faci nici în aceasta. Iar de nu, rabdă cu bucurie cele ce ai vrut să le faci de bunăvoie, folosindu-te sufleteste. Căci păzind aceasta, vei fi pururea întru toate postind si înfrînîndu-te si ca unul ce te-ai lepădat cu voia întru totul. Ba nu numai atît, ci vei păstra nestinsă si flacăra aflătoare în inima ta, care te sileste să dispre-tuiesti toate.

22. Cînd dracii vor face toate din partea lor si nu ne vor putea clinti sau împiedica de la tinta noastră cea după Dumnezeu, se vor furisa în cei ce fătăresc evlavia si vor încerca să împiedice prin aceia pe cei ce se nevoiesc. Mai întîi miscati, chipurile, de dragoste si de compătimire, acestia îi vor îndemna pe cei ce se nevoiesc, să se odihnească spre a nu slăbi trupul si a cădea în lînce-zeală. Pe urmă îi atrag la întîlniri fără folos, făcîndu-i să-si piardă zilele în ele. De va asculta vreunul dintre cei ce se nevoiesc si se va potrivi lor, se vor întoarce si vor rîde de pierderea lui. Iar de nu va asculta de cuvintele lor, ci se va păzi pe sine străin de toate, cu mintea adunată si înfrînată în toate, se vor aprinde de pizmă si vor face totul pînă ce îl vor alunga si din obste. Căci nu suferă slava desartă cea necinstită să vadă în fata ei smerenia, lăudată.

23. Iubitorul de slavă desartă sufere cînd vede pe cel smerit la cuget vărsînd lacrimi si folosindu-se îndoit, ca unul ce-si face pe Dumnezeu milostiv prin ele si îi sileste pe oameni să-1 laude fără voie.

24. Odată ce te-ai predat pe tine întreg părintelui tău duhovnicesc, să stii că esti ca un străin fată de toate care te atrag în afară : oameni, lucruri si bani. Fără de el nimic să nu voiesti să faci ori să împlinesti în privinta acestora. Dar nici să nu ceri de la el vreun lucru mic sau mare, dacă nu-ti va porunci el însusi, din propria socotintă, să iei ceva, sau nu-ti va da el cu mîinile sale.

25. Să nu dai milostenie fără voia părintelui tău după Dumnezeu, din bunurile ce i-ai adus. Dar nici prin mijlocitor să nu voiesti să iei ceva din ele, fără voia lui. Căci e mai bine să fii sărac si străin si să asculti, decît să risipesti bani si să dai celor lipsiti, cînd te afli începător. Predă toate cu credintă nestirbită hotărîrii părintelui duhovnicesc, ca în mîna lui Dumnezeu.

26. Să nu ceri si să nu iei nici un pahar cu apă, chiar de s-ar întîmpla să arzi, pînă ce nu te va îndemna, miscat de la sine, părintele tău duhovnicesc. Strînge-te pe tine si constrînge-te în toate, încredintîndu-te si zi-cînd în gînd : "Dacă Dumnezeu vrea si esti vrednic să bei, va descoperi părintelui tău, si acesta îti va zice tie : bea". Si atunci bea cu constiinta curată, chiar de e la vreme nepotrivită.

27. Cel ce a cercat folosul duhovnicesc si a dobîndit credintă nemincinoasă, luînd pe Dumnezeu ca martor al adevărului, si-a zis : "Mi-am pus în mine gîndul să nu cer părintelui meu nici să mănînc, nici să beau, sau să mă împărtăsesc de ceva fără el, pînă ce nu-i va da de stire Dumnezeu si îmi va porunci mie. Si făcînd asa, niciodată, zice, n-am fost împiedicat de la scopul meu".

28. Cel ce a dobîndit credintă neîndoielnică fată de părintele său după Dumnezeu, privindu-1 pe el, socoteste că priveste pe Hristos însusi ; si fiind cu el sau urmînd lui, crede cu tărie, că este cu Hristos sau urmează Lui. Unul ca acesta nu va pofti niciodată să vorbească cu altcineva. Nu va pune vreunul din lucrurile lumii mai presus de amintirea si de dragostea lui. Căci ce este mai mare si mai de folos în viata de fată si în cea viitoare decît a fi cu Hristos ? Si ce este mai frumos si mai dulce ca vederea Lui ? Iar dacă se învredniceste si de grăirea Lui, scoate din aceasta, cu sîrguintă, viată vesnică.

29. Cel ce iubeste din simtire lăuntrică pe cei ca-re-1 vorbesc de rău, sau îl nedreptătesc, sau îl urăsc si-1 păgubesc, si se roagă pentru ei (Matei V, 44), ajunge în scurtă vreme la o mare sporire. Căci făcînd aceasta întru simtirea inimii, îsi coboară socotinta în adînc de smerenie si în izvoare de lacrimi, în care se scufundă cele trei părti ale sufletului27. Acela urcă mintea în cerul nepătimirii si o face văzătoare si, prin gustarea bunătătii de acolo, ajunge de socoteste toate ale vietii de aici, gunoaie. Si însăsi mîncarea si hrana n-o mai primeste cu plăcere si des.

30. Credintă28 neîndoielnică dovedeste cel ce cinsteste cu evlavie ca sfînt pînă si locul în care vietuieste călăuzitorul si părintele său. El ia praful de pe picioarele aceluia cu dragoste fierbinte în mîini să-1 pună pe capul său si unge cu el pieptul său, ca si cu un leac curătitor al patimilor si al păcatelor sale. Iar de el nu îndrăzneste să se apropie, nici să atingă vreo haină sau vreun acoperă-mînt al lui fără voia sa ; dar atingînd ceva din ceea ce-i apartine aceluia, o face aceasta cu frică si cu respect, so-eotindu-se pe sine nevrednic nu numai de vederea si de slujirea lui, ci si de intrarea în chilia lui.

31. Se leapădă multi de viata aceasta si de lucru rile vietii, dar putini se leapădă si de voile lor. Bine spune despre acestia si cuvîntul dumnezeiesc : -"Multi chemati, dar putini alesi" (Matei XX, 14).

32. Cînd sezi la masă cu toată obstea si toate ti se înfătisează ochilor mintii ca o umbră si nu mai simti dulceata mîncărurilor, ci sufletul întreg îti este uimit si plin de lacrimi, cunoaste că harul lui Dumnezeu ti le arată acestea astfel, pentru multa ta smerenie din frică, ca văzînd făpturile lui Dumnezeu si cunoscînd slăbiciu nea celor supuse simturilor, să-ti aduni frica ta spre iubirea celor cunoscute cu mintea. Aceasta este cunos tinta duhovnicească, de care auzi vorbindu-se, care se află la mijloc între frică si iubire si trage pe om pe ne simtite si fără primejdie de la cea dintîi la cea de a doua29.

33. Nu poate dobîndi cineva altfel iubirea desăvîr- sită si neclintită de Dumnezeu decît pe măsura cunos tintei duhovnicesti30. Iar aceasta creste cîte putin prin nevointa de fiecare zi cu fapta sufletului. Aceasta sti- ind-o apostolul a spus : "Din măretia si frumusetea zi dirilor se cunoaste, prin asemănare, Făcătorul"31.

34. Nimeni nu poate cunoaste cum se cuvine, cu ochii sensibili, mărimea cerului si lătimea pămîntului si ratiunile tuturor celorlalte. Căci cum va putea cineva întelege cu ochii trupului cele ce întrec mintea si întelegerea ? Numai mintea curătită de ginduri32 si eliberată de prejudecăti si luminată de mintea si de harul lui Dumnezeu va putea încerca cum se cuvine, după măsura luminării primite, să contemple făpturile.

35. Precum noaptea nu vedem cu ochii sensibili de- cît în locul acela unde aprindem lumina unui sfesnic, iar toată lumea cealaltă rămîne pentru noi o noapte întune coasă, la fel celor ce dorm în noaptea păcatelor, Bunul Stăpîn li se face o lumină mică, măcar că, Dumnezeu fi ind, rămîne tuturor necuprins, crutînd neputinta noas tră. Si atunci deschizîndu-si omul ochii mintii si privind firea celor ce sînt, cum n-a mai privit niciodată, se um ple de uimire si-1 podidesc, fără să vrea si fără durere, lacrimile, prin care se curăteste cu al doilea botezS3, cu botezul acela de care zice Domnul în Evanghelie : "De nu se va naste cineva din apă si din Duh, nu va intra în împărătia cerurilor" (Ioan III, 5) ; si iarăsi : "De nu se va naste cineva de sus"- (Ioan III, 7). Spunînd "de sus"-, a dat să se înteleagă nasterea din Duh.

36. Primul Botez are apa care preînchipuieste lacri mile, are mirul ungerii care e semnul premergător al mirului spiritual al Duhului, iar al doilea botez nu mai este chip al adevărului, ci este însusi adevărulS4.

37. Nevoitorul35 trebuie să se sîrguiască să fie liber. El trebuie să se depărteze nu numai de faptele rele, ci si de gînduri si de întelesuri contrare si să petreacă pu rurea în cugetări folositoare de suflet si duhovnicesti, ca astfel să rămînă fără griji pentru cele ale vietii pă-mîntesti.

38. Cel ce si-a dezbrăcat întreg trupul său, dacă-si are ochii acoperiti cu vreun văl si nu vrea să-1 ridice si să-1 lepede, nu poate vedea lumina numai cu cealaltă parte dezvelită a trupului. Asa si cel ce a dispretuit toa te celelalte lucruri si avutii si s-a izbăvit de patimile în sesi, de nu-si va elibera ochiul sufletului de aducerile aminte lumesti si de întelesurile cele rele, nu va vedea vreodată lumina întelegerii, pe Domnul si Dumnezeul nostru Iisus Hristos.

39. Precum este acoperămîntul asezat peste ochi, asa sînt gîndurile lumesti si amintirile vietii asezate pe minte sau pe ochiul sufletului. Cîtă vreme deci vor fi lăsate acolo, nu vom vedea. Dar cînd vor fi ridicate prin aducerea aminte de moarte, vom vedea limpede lumina cea adevărată "care luminează pe tot omul ce vine în lume" (Ioan I, 9).

40. Cel ce e orb din nastere nu va cunoaste, nici nu va crede puterea celor din Scriptură ; dar cel ce s-a în vrednicit vreodată să vadă va mărturisi că cele zise sînt adevărate.

41. Cel ce vede cu ochii trupesti stie cînd e noapte si cînd e zi. Dar orbul nu stie de nici una. Asemenea si cel ce vede duhovniceste si priveste cu ochii mintii, da că, după ce a văzut lumina cea adevărată si neapropiată, se întoarce din nepăsare la orbirea de mai înainte si se va lipsi de lumină, simte cu bună simtire lipsa aceleia, si-si dă seama din ce cauză i s-a întîmplat aceasta. Dar cel ce este orb din nastere nu stie nimic despre acestea, nici din experientă, nici din lucrarea de fată, dacă nu prinde ceva prin auz, aflînd astfel despre cele ce nu le-a văzut niciodată. El va povesti altora despre cele ce a auzit, fără să stie nici el, nici auzitorii, despre ce lucru grăiesc între ei. 42. Este cu neputintă să umpli si trupul cu mîn- căruri pe nesăturate, dar să te îndulcesti si duhovniceste de bunătatea cea cunoscută cu mintea si dumnezeiască. Căci pe cit îsi va sluji cineva mai mult pîntecele, pe atîta se va lipsi pe sine mai mult de acea bunătate. Si pe cît îsi va asupri mai mult trupul, pe atîta se va umplea mai mult de hrana si de mîngîierea duhovnicească.

43. Să părăsim toate cele de pe pămînt, nu numai bogătia si aurul si celelalte mijloace ale acestei vieti, ci si pofta fată de ele să o alungăm cu desăvîrsire din sufle tele noastre. Să urîm nu numai plăcerile trupului, ci si miscările nerationale (animalice) ale lui, si să ne sîrguim să-1 mortificăm prin osteneli. Căci prin el se lucrează cele ale poftei si sînt aduse la faptă. Cîtă vreme este viu acesta, sufletul nostru va fi numaidecît mort si greu de urnit, sau cu totul de neurnit spre oricare poruncă dumnezeiascăS6.

44. Precum flacăra focului se ridică neîncetat spre înăltime, mai ales dacă întorci materia care întretine fo cul, asa si inima celui iubitor de slavă desartă nu se poate smeri, ci cînd îi spui cele de folos pentru el, se înaltă si mai mult. Căci mustrat sau sfătuit, el se împo triveste cu mînie, iar lăudat si lingusit, se înaltă în chip păcătos.

45. Omul care este obisnuit să se împotrivească îsi este siesi o sabie cu două tăisuri, ucigîndu-si sufletul fără să stie si înstrăinîndu-1 de viata vesnică.

46. Cel ce se împotriveste în cuvînt, este asemenea celui ce se predă pe sine cu voia dusmanilor împăratului. Căci contrazicerea este o cursă si are ca momeală apă rarea, prin care fiind amăgiti, înghitim undita păcatului. Prin aceasta e prins de obicei nenorocitul suflet, fiind apucat de limbă si de gîtlej de către duhurile răutătii, care aci îl ridică la culmea mîndriei, aci îl prăvălesc în prăpastia păcatului, ca să fie apoi dus la judecată cu cei căzuti din cer.

47. Cel ce e dispretuit si batjocorit si sufere din cau za aceasta mult în inima sa, să cunoască din aceasta că poartă la sîn sarpele cel vechi. De va răbda deci în tă cere, sau va răspunde cu multă smerenie, 1-a făcut pe acesta neputincios si i-a slăbit strînsoarea. Iar de va răs punde împotrivă cu acreală, sau va grăi cu semetie, a dat putere sarpelui să-si verse veninul în inima sa si să-i roadă cu cruzime cele dinlăuntru ale sale. Prin aceasta îl va face de fiecare dată mai puternic, dîndu-i spre mîn- care, îndreptarea sa spre cele bune si puterea nenoroci tului său suflet. Aceasta îl va face să trăiască de aci îna inte în păcat, si să fie mort cu totul pentru dreptate.

48. De voiesti să te lepezi de toate si să te deprinzi cu vietuirea evanghelică, să nu te dai în seama unui în vătător neîncercat sau pătimas, ca nu cumva în loc de petrecerea evanghelică, să o înveti pe cea drăcească. Fiindcă învătăturile bune sînt de la învătătorii buni ; iar cele rele, de la cei răi. Căci, desigur, din seminte rele, ies roade rele.

49. Înduplecă pe Dumnezeu cu rugăciuni si cu la crimi, ca să-ti trimită un călăuzitor nepătimas si sfînt. Dar cercetează si tu dumnezeiestile Scripturi si mai ales scrierile cu învătături despre lucrare ale sfintilor pă rinti, ca punîndu-le alăturea de cele învătate si făptuite de învătătorul si înaintestătătorul tău, să le poti vedea si întelege pe acestea ca într-o oglindă, si pe cele ce con- glăsuiesc cu Scripturile să le iei în inimă si să le stăpî- nesti cu cugetarea, iar pe cele mincinoase si străine să le dai la o parte si să le lepezi, ca să nu rătăcesti. Căci să stii că în zilele acestea multi s-au făcut dascăli mincinosi si înselători.

50. Tot cel ce nu vede, dar se încumetă să călăuzeas că pe altii, e un înselător si duce pe cei ce-1 urmează în prăpastia pierzaniei, după cuvîntul Domnului : -"Orbul de va călăuzi pe orb, amîndoi vor cădea în groapă" (Ma tei XV, 14).

51. Orbul, fată de Cel Unul, e orb în întregime fată de toate. Iar cel ce vede pe Unul are vederea tuturor. El se retine de la vederea tuturor, dar are vederea tuturor, fiind în afară de cele văzute. Fiind astfel în Unul, le vede pe toate. Si fiind în toate, nu vede nimic din toate37.

52. Cel ce vede pe Unul, prin Unul se vede si pe sine si pe toti si pe toate. Dar fiind ascuns în toate, nu priveste la nimic din toate38.

53. Cel ce nu a îmbrăcat chipul Domnului nostru Iisus Hristos, al Omului ceresc si Dumnezeu, peste omul rational si mintal, cu bună simtire si întru cunostintă, e încă numai sînge si carne. El nu poate primi simtirea slavei duhovnicesti prin cuvînt (ratiune), precum nici cei orbi din nastere nu pot cunoaste numai prin cuvînt (ra tiune) lumina soarelui39.

54. Cel ce aude, vede si simte astfel, cunoaste pu terea celor zise, ca unul ce poartă chipul celui ceresc (1 Cor. XV, 49)40, si a urcat la bărbatul desăvîrsit, al plinătătii lui Hristos (Efes. IV, 13). Si fiind asa, poate să si călăuzească bine, în calea poruncilor lui Dumnezeu, turma lui Dumnezeu. Dar cel ce nu cunoaste astfel si e altfel, e vădit că nu are nici simturile sufletului deschise si sănătoase41. Acestuia mai bine îi va fi să fie călăuzit, decît să călăuzească cu primejdie.

55. Cel ce priveste la învătătorul si povătuitorul său, ca la Dumnezeu, nu poate să-1 contrazică. Iar dacă îsi închipuie si zice că le poate împăca pe amîndouă aces tea, să stie că s-a rătăcit. Căci nu stie ce simtămînt au cei ai lui Dumnezeu fată de Dumnezeu.

56. Cel ce crede că viata si moartea sa este în mîna păstorului său, nu-1 va contrazice niciodată. Iar necu noasterea acestui lucru naste contrazicerea, care pricinu- ieste moartea spirituală si vesnică.

57. înainte ca cel osîndit să primească sentinta, i se dă putinta de apărare, ca să spună judecătorului despre cele ce a făcut. Dar după arătarea celor făcute si după sentinta judecătorului, nu mai poate contrazice în nici un lucru mic sau mare pe cei rînduiti să aplice osînda.

58. înainte de a se înfătisa monahul la această jude cată si de a descoperi cele din lăuntrul său, poate îi mai este îngăduit să ridice contraziceri în unele lucruri, pen tru că nu sînt cunoscute, iar în altele cu închipuirea că le poate ascunde. Dar după descoperirea gîndurilor si după arătarea vădită a lor, nu-i mai este îngăduit să contrazică pe judecătorul si stăpînitorul său după Dumnezeu, pînă la moarte. Căci monahul, înfătisîndu-se la început la această judecată si dezvăluindu-si cele ascunse ale inimii sale, s-a convins de la început, dacă a do-bîndit oarecare cunostintă, că e vrednic de nenumărate morti; dar crede că prin ascultarea si smerenia sa, se va izbăvi de toate pedepsele si chinurile, dacă cunoaste cu adevărat puterea tainei.

59. Cel ce păzeste acestea nesterse în cugetul său nu se va împotrivi niciodată în inima sa cînd va fi cer tat, sau sfătuit, sau mustrat. Fiindcă cel ce cade în ase menea rele, adică în contrazicere si necredintă fată de părintele si învătătorul său duhovnicesc, se rostogoleste jalnic în fundul si în prăpastia iadului (Prov. IX, 18), încă trăind; si se face casă satanei si a întregii lui puteri necurate, ca un fiu al neascultării si al pierzaniei (Efes. II, 2 ; Ioan XVII, 12).

60. Te îndemn pe tine, care esti fiu al ascultării, ca să întorci aceste îndemnuri necontenit în cugetul tău si să lupti cu toată sîrguinta, ca să nu te cobori în relele amintite ale iadului, ci să te rogi fierbinte, în fiecare zi, lui Dumnezeu : "Dumnezeule si Doamne al tuturor, Cel ce ai stăpînirea peste toată suflarea si tot sufletul ; Cel ce singur mă poti tămădui, ascultă rugăciunea mea, a nevrednicului, si răpune pe dracul ce se află cuibărit în mine, omorîndu-1 prin venirea Preasfîntului Tău Duh42; si pe mine, cel ce sînt sărac si gol de toată virtutea, în- vredniceste-mă să cad cu lacrimi la picioarele sfîntului meu părinte. Si atrage sufletul lui sfînt la milostivirea fată de mine, ca să mă miluiască. Dăruieste, Doamne, smerenie inimii mele, si gînduri cuvioase, păcătosului, care-ti făgăduieste să se pocăiască. Nu părăsi pînă la sfîr- sit sufletul meu care Ti s-a supus odată si Ti s-a măr turisit si Te-a ales pe Tine, în locul întregii lumi. Căci .stii, Doamne, că vreau să mă mîntuiesc, măcar că deprinderea mea cea rea îmi stă piedică. Dar toate cîte sînt oamenilor cu neputintă, Tie îti sînt cu putintă, Doamne"-43.

61. Cei ce au pus temelie bună, cu frică si cu cutre mur, credintei si nădejdii, în curtea evlaviei, si si-au re zemat cu neclintire picioarele pe piatra ascultării de pă rintii duhovnicesti, socotind cele poruncite de ei, ca iesite din gura lui Dumnezeu, si zidindu-le pe acestea fără so văire pe temelia aceasta a ascultării întru smerenia sufle tului, izbutesc îndată să împlinească această mare si primă faptă : să se lepede de ei însisi. Căci împlinind cineva voia altuia si nu pe a sa, înfăptuieste nu numai lepădarea de sufletul său, ci si răstignirea fată de toată lumea44.

62. Cel ce contrazice pe părintele său, face bucuria dracilor. Iar de cel ce se smereste pînă la moarte, se mi nunează îngerii45. Căci unul ca acesta face lucrul lui Dumnezeu (Ioan VI, 28), asemănîndu-se Fiului lui Dum nezeu, Care a împlinit ascultarea de Părintele Său pînă la moarte, iar moartea, pe cruce (Filip. II, 4-11).

63. Frămîntarea multă si la vreme nepotrivită întu necă si tulbură cugetarea si scoate din suflet rugăciu nea curată si căinta. Pe de altă parte, aduce oboseală în inimă si prin aceasta, înăsprire si învîrtosare. Iar prin acestea caută dracii să ducă la deznădejde pe cei du hovnicesti.

64. Ti se poate întîmpla uneori, monahule, să afli rîvnă si dor mare de desăvîrsire în sufletul tău, încît să doresti să împlinesti toată porunca lui Dumnezeu si să nu cazi nici măcar în păcatul unui cuvînt desert (Matei XII, 37), ca să nu rămîi în urma niciunuia din sfintii de odinioară în faptă, în cunostintă si vedere. Dar te vezi totodată împiedicat de cel ce seamănă neghina descurajării si nu te lasă să ajungi la o asemenea înăltime a sfinteniei, prin aceea eă-ti strecoară astfel de gînduri si-ti zice : "îti este cu neputintă să te mîntuiesti în mijlocul lumii si să păzesti fără stirbire toate poruncile lui Dumnezeu". Atunci asează-te singur într-un colt, strîn-ge-te în tine însuti si adună-ti gîndul tău si dă un sfat bun sufletului tău si zi-i : "De ce esti întristat suflete al meu si de ce mă tulburi ? Nădăjduieste în Dumnezeu, că mă voi mărturisi Lui. Căci mîntuirea persoanei mele nu sînt faptele mele, ci Dumnezeul meu. "Căci cine se va îndrepta din faptele legii (Gal. II, 16) ? Nu se va îndrepta înaintea Ta nici un vietuitor" (Ps. CXLI, 2). Ci nădăjduiesc să mă mîntuiesc în dar, din credinta Dumnezeului meu, prin mila Sa negrăită. Mergi înapoia mea satano ! Domnului Dumnezeului meu mă închin (Matei IV, 10) si Lui îi slujesc din tineretile mele, Celui ce poate să mă mîntuiască numai cu mila Sa. Depărtează-te deci de la mine ! Dumnezeu, Cel ce m-a făcut pe mine după chipul si asemănarea Sa, te va zdrobi pe tine".

65. Dumnezeu nu cere de la noi oamenii altceva, decît numai să nu păcătuim. Iar acesta nu este lucrul legii, ci paza neslăbită a chipului si a cinstei noastre de sus. Stînd în acestea potrivit cu firea, si purtînd haina strălucită a Duhului, rămînem în Dumnezeu si Dumnezeu în noi, fiind dumnezei si fii ai lui Dumnezeu prin înfiere, însemnati cu lumina cunostintei de Dumnezeu46. 66. Trîndăvia si greutatea trupului, născute în suflet din lene si negrijă, ne depărtează de la canonul obisnuit si aduc în cugetare întuneric si descurajare47. Prin aceas ta se ivesc în inimă gînduri de frică si de hulire, încît cel ispitit de dracul trîndăviei nu mai poate nici măcar să mai intre în locul obisnuit al rugăciunii *8, ci îi este lene si pregetă si gîndeste lucruri nebunesti împotriva Făcă torului a toate49. Cunoscînd deci pricina si izvorul de unde ti-au venit acestea, intră cu sîrguintă în locul obis nuit al rugăciunii tale si căzînd la iubitorul de oameni Dumnezeu, roagă-te din inimă cu suspine, întru durere si lacrimi, cerînd izbăvirea de povara trîndăviei si a gîn- durilor rele ; si ti se va da degrabă tie, celui ce bati si stăruiesti cu osteneală, izbăvirea de acestea.

67. Cel ce a dobîndit inima curată, a biruit frica5e. Iar cel ce se curăteste încă, aci o biruie, aci e biruit de ea. Dar cel ce nu luptă nicidecum, sau nu simte deloc că e prieten al patimilor si al dracilor si deci mai adaugă la boala slavei desarte si boala închipuirii de sine, soco tind că este ceva fără să fie nimic, sau e robul si prada fricii, tremurînd ca un prunc cu cugetul si avînd frică acolo unde nu este frică pentru cei ce se tem de Domnul51.

68. Cel ce se teme de Domnul nu are frică de asal tul dracilor, nici de neputincioasele lor atacuri, dar nici de amenintările oamenilor răi. Fiind în întregime ca o flacără sau ca un foc arzător, ce străbate zi si noapte de jur-împrejur locurile ascunse si întunecoase, pune dracii pe fugă. Căci fug mai degrabă aceia de el decît el de aceia, ca să nu fie arsi de flacăra învăpăiată a focului dumnezeiesc ce tîsneste din el52.

69. Cel ce umblă în frica de Dumnezeu, chiar dacă petrece în mijlocul oamenilor răi, nu se teme. El are în lăuntrul său frica de Dumnezeu si poartă arma nebiruită a credintei, cu care poate să le împlinească pe toate, chiar si pe cele ce par grele si cu neputintă celor multi. El petrece ca un urias în mijlocul piticilor, sau ca un leu mugind în mijlocul dinilor si al vulpilor, încrezîndu-se în Domnul. Cu tăria cugetului său îi loveste pe ei si în- spăimîntă inimile lor, învîrtind cuvîntul întelepciunii, ca pe un toiag de fier5S.

70. Să nu te miri dacă, stăpînit de frică, tremuri te- mîndu-te de toate. Căci esti încă nedesăvîrsit si lipsit de tărie si te temi ca un prunc de mormoloci. Căci frica este o boală copilărească si vrednică de rîs a sufletului iubi tor de slava desartă. Fată de acest drac să nu cauti să te folosesti de cuvinte si de contraziceri. Căci cuvintele nu folosesc nimic sufletului care tremură si se clatină. Lăsîndu-le pe acestea, smereste cu toată puterea gîndi-rea ta si vei vedea cum dispare frica54.

71. Odată, cuprins fiind cineva de trîndăvie, avea mintea slăbită si întunecată si sufletul molesit, încît putin mai trebuia ca să fie lipsit de întristarea inimii si să stingă în el flacăra duhului si să se umple toată casa tru pului său de fum55. Ba mai mult, se ivi în el o amorteală a tuturor mădularelor, care-1 ducea, din cauza moleselii, la un somn fără măsură, încît era silit să lipsească si de la slujbele obisnuite. El încercă să se împotrivească aces tora prin înfrînare si veghere. Dar biruind somnul, inima lui se înăspri din mîndrie si lipsindu-i de aici înainte în tristarea, se strecură în el frica. Cînd o simti pe aceasta în sine, iesi din chilia sa la vreme nepotrivită si plecînd la un loc retras si întunecat, stătu acolo si ridică mîinile si se însemnă cu semnul crucii, iar ochiul sufletului si-1 înăltă spre Dumnezeu. Umilindu-si astfel putin gîndirea, îndată dracul fricii se depărta putin de la el. Dar dracul cumplit al slavei desarte, mai puternic decît el, îi fură gîndul, vrînd să-1 atragă si să-1 predea iarăsi dracului fricii. întelegînd el aceasta, se miră si rugă fierbinte pe Dumnezeu să izbăvească sufletul lui din asemenea curse ale diavolului.

72. Mare si anevoie de înteles socotesc că este pen tru toti această împreună-lucrare, răutate si uneltire a dracilor. Căci am cunoscut pe dracul fricii însotindu-se si lucrînd împreună cu dracul trîndăviei si pe acesta din urmă ajutîndu-1 pe cel dintîi si întărind lucrarea lui ; de asemenea, pe cel dintîi sădind în suflet frica împreunată cu învîrtosarea, iar pe al doilea întărind întunecarea, moleseala, învîrtosarea si deznădejdea sufletului si a mintii. Trîndăvia le este nevoitorilor o încercare menită să le pricinuiască smerenie.

73. Dracul trândăviei obisnuieste să războiască, de cele mai multe ori, mai ales pe cei ce au înaintat în ru găciune, sau pe cei ce se sîrguiesc cu ea. Căci nici un altul dintre ceilalti draci nu are putere împotriva aces tora. Acesta îsi are puterea fie dintr-o îngăduintă de sus cu bun rost, fie, cum socotesc mai degrabă, îsi ia pute rea împotriva noastră din niscai stări necuvenite ale tru pului 56. Iar ceea ce vreau să spun este aceasta : mîncînd mult si încărcîndu-mi stomacul si adormind astfel prea sătul, această patimă a pus stăpînire pe mine si am fost biruit ; apoi înfrînîndu-mă iarăsi peste măsură, mi-am făcut mintea întunecată si anevoie de miscat si iarăsi am căzut în aceeasi patimă57. Cîteoda-tă se întîmplă însă aceasta celor ce se nevoiesc si din amestecarea aerului, despre care nu stiu să spun ceva sigur, sau din grosimea vîntului de miazăzi.

74. Trîndăvia este moartea sufletului si a mintii58. Dacă Dumnezeu i-ar îngădui să lucreze împotriva noas tră după puterea ei, nici unul dintre nevoitori nu s-ar mîntui vreodată. Datoria noastră este să i ne împotrivim cu toată puterea ce ne este dată, dar stă în puterea lui Dumnezeu sa ne trezească în chip tainic si să ne arate în chip vădit biruitori ai ei. Căci e cu neputintă ca, mu rind cineva, să învie fără ajutorul Celui ce s-a înviat pe Sine din morti.

75. Cînd mintea e furată de mîndrie si se înfundă în ea însăsi si-si închipuie că este ceva p;rin sine însăsi fiindcă se nevoieste, harul care o luminează în chip ne- văzut se depărtează de la ea si, lăsînd-o îndată goală, ea îsi dă seama repede de neputinta ei. Căci patimile năvălesc asupra ei ca niste cîini turbati si caută să o sfîsie. Atunci nestiind ce să facă si neavînd unde să alerge ca să se izbăvească, aleargă, prin smerenie, la Domnul care poate să o mîntuiască59.

76. Cel ce a iesit deplin din lume se socoteste pe sine ca fiind într-un pustiu neumblat (Ps. LXI, 1) si plin de fiare. De aceea, cuprins de o frică negrăită si de un cutremur de nedescris, strigă către Dumnezeu, ca Iona din chit si din marea vietii ; ca Daniil din groapa leilor si a patimilor furioase ; ca cei trei tineri din cuptorul focului lăuntric al poftei arzătoare ; ca Mânase din sta tuia de aramă a trupului acesta pămîntesc si muritor. Iar Domnul auzindu-1 îl izbăveste pe el din prăpastia ne- stiintei si a dragostei de lume, ca pe proorocul din chit, pentru ca să nu le mai dorească pe acestea ; îl izbăveste din groapa gîndurilor rele ale poftei, care răpesc si rod sufletele oamenilor, ca pe Daniil ; din atacurile pătimase ale focului care-i arde si îi slăbeste sufletul si-1 împinge cu sila spre fapte necuvenite, răcorindu-i sufletul cu rouă Sfîntului Duh, ca pe israelitii aceia ; si de trupul acesta pămîntesc si greu si preapătimas, păstrîndu-1 ne înjosit si nedoborît si făcîndu-1 fiu al luminii si al zilei (1 Tes. V, 5) si învrednicindu-1 să guste învierea încă de aici60.

77. Sufletul care stăruie în alipirea la starea înjo sită a trupului si iubeste plăcerile lui si tine la slava de la oameni, sau chiar dacă nu le caută pe acestea, e simtitor la adierea poftei, rămîne cu totul nemiscat si greoi spre orice virtute si poruncă a lui Dumnezeu, ca unul ce e îngreuiat si înlăntuit cu putere de relele amintite. Dar cînd, trezit de ostenelile nevointelor si de lacrimile pocăintei, scutură de la sine greutatea trupului si topeste în siroaiele lacrimilor cugetul trupesc si s-a ridicat mai presus de micimea celor văzute, se împărtăseste de lumina curată si se eliberează de patimile care îl tiranizează. Atunci strigă si el îndată ca proorocul, către Dumnezeu: "Rupt-ai sacul meu si m-ai încins cu veselie, ca să cunosc slava Ta si să nu mă mîhnesc" (Ps. XXIX, 12-13).

78. Sfînta Scriptură ne dă să întelegem că sînt trei locuri în care obisnuieste mintea să petreacă 61. Iar eu socotesc, mai degrabă, că sînt două. Prin aceasta nu învăt ceva contrar Scripturii - să nu fie - ci pentru că nu număr între început si sfîrsit, mijlocul. De pildă, cel ce se mută dintr-un oras în altul si dintr-o tară în alta, nu va numi, pe drumul străbătut, celelalte orase si tări, chiar dacă ar vedea în cursul drumului multe si minunate lucruri. Poporul care se mută din Egipt în pămîn-tul făgăduintei, si se asază în acesta, îsi aminteste toate cele de pe drumul dintre ele si le descrie pe acestea tuturor, dar nu spune că s-a mutat de la prima cetate la a doua si de la a doua la a treia cetate sau tară, ci că s-a mutat de la robie la libertate, de la întuneric la lumină si din prinsoare a revenit în tara proprie. Tot asa mintea noastră, a oamenilor, obisnuieste să se mute de la împăti-mire la nepătimire, de la robia patimilor la libertatea duhului si de la închipuirea contrară firii, pe care legea o numeste prinsoare, la înăltarea mai presus de fire62, de la marea agitată a vietii la starea senină cea din afara lumii, de la amărăciunea grijilor si supărărilor vietii la dulceata negrăită si la lipsa de grijă în privinta oricărui lucru pămîntesc ; de la pofta, de la frămîntarea si de la tulburarea cu privire la multe, la alipirea deplină si la dragostea fată de Cel Unul.

79. Mutarea mintii de la cele văzute la cele nevă zute si de la cele ce cad sub simturi la cele mai presus de simturi pricinuieste uitarea tuturor celor lăsate în urmă. Pe aceasta ei o numesc cu dreptate locul linistii, învrednicindu-se mintea să se înalte la el, nu va mai coborî iarăsi de acolo, ca Moise după cele 40 de zile si nopti petrecute pe munte, ci încredintîndu-se că e bine acolo nu se va mai întoarce nicidecum spre cele de jos M. Ajuns încă de aici casa Treimii si el însusi în Treime, ca unul ce este în ea, se va sălăslui în împărătia cerurilor. Căci iubirea îl va tine si nu-1 va lăsa să cadă64.

80. Nu numai cel ce se linisteste singur (sihastrul) M, sau cel ce se află sub ascultare (în obste), ci si egumenul si întîistătătorul celor multi si chiar cel ce slujeste, tre buie să fie numaidecît fără griji, sau liberi de toate lucru rile vietii. Căci dacă ne predăm grijilor, călcăm porunca lui Dumnezeu care zice : -"Nu vă îngrijiti de sufletul vostru, ce veti mînca sau ce veti bea si cu ce vă veti îmbrăca. Căci toate acestea le caută paginii" (Matei VI, 25) ; si iarăsi : -"Vedeti să nu se îngreuneze inimile voastre de multă mîncare si de betie si de grijile vietii" (Luca XXI, 34).

81. Cel ce are gîndirea îngrijorată de lucrurile vie tii nu este liber. Căci e stăpînit si robit de grija acestora, fie că se îngrijeste de acestea pentru sine, fie pentru altii. Iar cel liber de acestea nu se îngrijeste în chip lumesc nici pentru sine si nu se va îngriji nici pentru altii, fie că e episcop, fie că e egumen, fie diacon. Cu toate aces tea, nu va sta niciodată fără lucru si nu va dispretui nici pe cei mai umiliti si mai mici, ci făcînd toate în chip bineplăcut lui Dumnezeu, va rămîne în toate neîngrijo rat, toată viata66.

82. Există o grijă nefăptuitoare si o făptuire fără grijă, ca si dimpotrivă : o negri]ă făptuitoare si o lene plină de griji67. Acestea le-a arătat si Domnul. Căci spunînd : -"Tatăl Meu pînă acum lucrează, si Eu lucrez" (Ioan V, 17), si iarăsi : "Lucrati nu pentru mîncarea pieritoare, ci pentru cea care rămîne spre viata vesnică" (Ioan VI, 27), n-a desfiintat activitatea, ci ne-a recoman dat activitatea fără grijă 6\ Apoi spunînd iarăsi : "Cine, îngrijindu-se, poate să adauge măcar un cot la statura sa ?" (Matei VI, 27), a desfiintat grija nefăptuitoare. Iar despre grija întrupată în fapte, zice : "Iar despre îmbrăcăminte si mîncare, ce vă îngrijiti ? Nu vedeti crinii cîmpului si păsările cerului, pe cei dintîi cum cresc si pe cele din urmă cum sînt hrănite ?" (Matei VI, 28). Astfel, aprobînd pe una si dezaprobînd pe cealaltă, Domnul ne învată cum să lucrăm cu grijă neîngrijorîndu-ne si cum, liberi de griji, să ocolim o activitate necuvenită69.

83. Nu dărîma casa ta, voind să o zidesti pe a veci nului. Să stii că lucrul acesta e obositor si greu. Ia sea ma ca nu cumva hotărîndu-te la aceasta, să o dărîmi si pe a ta si să nu poti să o zidesti nici pe a aceluia70.

84. Dacă n-ai dobîndit o desăvîrsită nepătimire fată de lucruri si de bunurile vietii, să nu primesti s.ă te ocupi cu chivernisirea lucrurilor, ca să nu te prinzi în ele si, în loc să iei plata slujirii, să suferi osînda pentru hotie si fur de cele sfinte. Iar de esti silit la acestea, de întîistătătorul, să fii ca cel ce umblă cu focul care arde si să opresti momeala gîndului prin mărturisire si pocă intă, ca să te păstrezi neatins prin rugăciunea întîistătă- torului71.

85. Cel ce n-a ajuns nepătimitor, nu stie ce este ne- pătimirea, ba nici nu poate crede câ este cineva astfel pe pămînt. Căci cel ce nu s-a lepădat mai întîi de sine (Ma tei XVI, 24) si nu si-a golit cu bucurie sîngele său pentru această viată cu adevărat fericită, cum va bănui că a făcut cineva acestea ca să dobîndească nepătimirea ? La fel si cel ce-si închipuie că are Duhul Sfînt neavînd nimic, auzind de lucrările Duhului sălăsluite în cei ce au de fapt pe Duhul Sfînt, nu va crede că există cineva în generatia de azi lucrat si miscat de Duhul dumnezeiesc sau ajuns la vederea Lui în chip constient si simtit, asemenea apostolilor lui Hristos si sfintilor de altădată. Căci fiecare judecă din starea ce o are el, si pe cele ale aproapelui, fie că e vorba de virtute, fie de păcate.

86. Altceva este nepătimirea sufletului si altceva nepătimirea trupului ; cea dintîi sfinteste si trupul prin strălucirea ei si prin revărsarea de lumină a Duhului ; iar cea de a doua singură nu poate să folosească prin sine întru nimic pe cel ce o are72.

87. Altceva este nemiscarea mădularelor sufletesti si trupesti si altceva dobîndirea virtutilor. Cea dintîi apartine firii, cea de a doua pune rînduială în miscările naturale73.

88. A nu pofti ceva din plăcerile si dulceturile lumii nu este egal cu a dori bunătătile vesnice si ceresti. Alt ceva este aceasta si altceva e aceea. Cele dintîi le dispre tuiesc multi. De cele de al doilea, putini oameni s-au în- grijit74.

89. A ocoli si a nu căuta slava de la oameni nu este tot una cu a dori slava de la Dumnezeu. Căci e multă deosebire între aceste două lucruri. Cea dintîi au res pins-o multi si dintre cei stăpîniti de patimi ; pe cea de a doua, putini s-au învrednicit să o primească si cu mul tă osteneală75.

90. Nu e tot una a te multumi cu o haină modestă si a nu dori un vesmînt strălucitor, cu a te îmbrăca în lumina lui Dumnezeu. Acesta este un lucru si acela altul. Atrasi de mii de pofte, unii dispretuiesc cu usu rintă poftirea unui vesmînt ; dar în lumina lui Dumne zeu se îmbracă acei care o caută neobositi prin toate nevointele si se fac fiii luminii si ai zilei în împlinirea poruncilor 76.

91. Altceva este vorbirea smerită si altceva cugeta rea smerită ; altceva este smerenia si altceva este floa rea smereniei ; altceva este rodul acesteia si altceva dulceata frumusetii lui, si altceva decît acestea, urmă rile ce decurg din el. Dintre acestea, unele atîrnă de noi, altele nu atîrnă de noi. Cele ce atîrnă de noi sînt : să cugetăm toate, să tinem seama de toate, să spunem si să facem toate cîte ne duc la smerenie ; dar sfînta sme renie si celelalte însusiri ale ei, harismele si lucrările ei, sînt darul lui Dumnezeu si nu atîrnă de noi. Dar de ele nu se va învrednici nimeni, dacă nu a semănat toate semintele care atîrnă de el77.

92. Altceva este a nu ne revolta fată de necinstiri, de batjocuri, de încercări si necazuri, si altceva a ne ară ta multumiti de ele si a ne ruga pentru cei ce ne fac acestea. Altceva este a iubi din suflet pe acestia si alt ceva a întipări, pe lîngă aceasta, în mintea noastră fata fiecăruia din ei si a-i îmbrătisa fără patimă ca pe niste prieteni adevărati, cu lacrimi de iubire sinceră, fără să se afle în acea clipă nici o urmă a vreunei supărări în noi. Iar lucrul mai mare decît cele spuse este ca în timpul însusi al ispitelor să aibă cineva, în chip neschim bat, aceeasi bună simtire egală pentru cei ce-1 batjoco resc în fată, îl calomniază, îl judecă, îl osîndesc, îl înjură si-1 scuipă în fată, si pentru cei ce iau în afară înfătisarea prieteniei, dar pe ascuns fac aceleasi lucruri fără să se poată însă ascunde de fapt. Dar neasemănat mai mare lucru decît toate acestea, socotesc că este ca cineva să uite cu desăvîrsire cele ce le-a suferit si să nu-si aducă aminte de ceva din ceea ce i s-a întîmplat, fie că lipsesc, fie că sînt de fată cei ce l-au supărat, ci să-i primească si pe acestia la fel ca pe prieteni, în convorbiri si la ma să, fără nici o gîndire la cele întîmplate78.

93. Nu e acelasi lucru a-ti aduce aminte de Dum nezeu si a-L iubi pe Dumnezeu. Nici a te teme de Dum nezeu si a păzi poruncile Lui79. Altceva sînt acestea si altceva acelea. Dar amîndouă sînt proprii celor desăvîr- siti si nepătimitori.

94. Altceva este nepăcătuirea si altceva lucrarea po runcilor80. Cea din urmă este proprie celor ce se nevo- iesc si vietuiesc după Evanghelie, iar cea dintîi este pro prie celor ce au dobîndit prima nepătimire.

95. Linistea nu e, desigur, una cu nelucrarea81. Nici tăcerea nu e una cu linistea82. Altceva e fiecare din aces tea. Nelucrarea este proprie celor ce nu voiesc să cu noască împărtăsirea de bunătătile lui Dumnezeu, nici să împlinească ceva din cele bune. Lucrarea poruncilor este proprie celor ce se ocupă neîncetat cu cunostinta lui Dumnezeu si stăruiesc în întelegerea cuvîntului întelep ciunii lui Dumnezeu si cercetează adîncurile Duhului si sînt introdusi în tainele minunate ale lui Dumnezeu. Iar linistea este proprie celor ce săvîrsesc lucrarea mintii cu luarea aminte a unei cugetări pline de atentie la gînduri.

96. Nu este acelasi lucru retragerea (din lume), ca mutarea dintr-un loc în alt loc si adevărata înstrăinare83; ci altceva si altceva. Cea dintîi este a celor ce luptă si a celor ce, din cauza lenii, sînt purtati de o cugetare nesta tornică, sau din cauza unui prisos de căldură doresc lupte si mai mari. Iar a doua este a celor ce s-au răstig nit lumii (1 Cor. II, 10) si lucrurilor lumii si doresc să fie pururea numai cu Dumnezeu si cu îngerii si nu se întorc deloc spre cele omenesti.

97. Altceva este a te împotrivi vrăjmasilor si a lupta împotriva lor si altceva a-i birui si a-i supune si a-i omorî cu desăvîrsire. Primul lucru e propriu luptători lor si vitejilor în cele ale nevointei ; al doilea e propriu celor nepătimitori si desăvîrsiti 8\

98. Toate acestea sînt fapte ale sfintilor ce umblă în lumina nepătimirii. Dar cei ce înteleg că sînt în afara lor, să nu se lase amăgiti, nici să-si amăgească sufletele lor, ci să stie că ei umblă zadarnic, ca într-un întuneric85.

99. Multi s-au supus acestor nevointe, unul pentru un motiv, altul pentru alt motiv. Dar foarte putini sînt cei ce au săvîrsit osteneala lor cu frică si cu dragoste fi rească de Dumnezeu. Singuri acestia, ajutati de har, iz butesc în scurtă vreme în lucrarea virtutii si se întind spre cele spuse. Ceilalti sînt lăsati, cum s-a spus, "să rătăcească în loc neumblat si nu pe cale* (Ps. CVI, 40)86, potrivit cuvîntului: "Si i-am trimis pe ei după uneltirile inimilor lor, merge-vor întru mestesugirile lor" (Ps. LXXX, II)87.

100. Cel ce a dobîndit experienta acestora prin sîr- guinta cea mai bună va cunoaste puterea (întelesul) ce lor spuse. Iar cel ce e altfel, va cunoaste întelesul din afară al celor spuse, dar despre întelesul lor duhovnicesc, care se cunoaste cu întelegerea, nu va avea decît idei teoretice, sau mai bine zis va plăsmui în cugetarea lui chipuri mincinoase, fiind foarte departe de ele, ca un om ce se amăgeste.

101. Cînd te-ai ridicat, prin multe osteneli si sudori deasupra micimii trupului si te-ai dezbrăcat de trebuin tele lui, îl vei purta usor si duhovniceste, ca pe unul ce nu va simti nici foame nici sete. Atunci vei privi mai bine, ca prin oglindă (1 Cor. XIII, 12)88, pe Cel mai pre sus de minte si cu ochii tăi spălati de lacrimi vei vedea pe Cel pe Care nimeni nu L-a văzut vreodată (Ioan I, 18)89. Si avînd sufletul rănit de iubirea Lui, vei înfiripa un cîntec amestecat cu lacrimi90. Atunci să-ti aduci aminte de mine si să te rogi pentru smerenia mea, ca unul ce esti unit cu Dumnezeu si ai o îndrăznire neînfruntată fată de El.

Ale aceluiasi, 25 de alte capete ale cunostintei si ale cuvîntării de Dumnezeu (gnostice si teologice)

1. Nici celui ce teologhiseste nu i se potriveste pocă inta, nici celui ce se pocăieste, teologia. Căci pe cît sînt de departe răsăriturile de apusuri (Ps. Cil, 12), pe atîta e mai înaltă teologia decît pocăinta91. Căci precum se vaită un om aflat în boală si neputinte, sau precum strigă un cersetor îmbrăcat în zdrente, asa face cel ce se află în pocăintă si săvîrseste cu adevărat faptele pocăintei. Iar cel ce teologhiseste este asemenea celui ce petrece în curtile împărătesti îmbrăcat în strălucirea vestmîntului împărătesc si vorbeste neîncetat cu împăratul ca un in tim al lui si aude de la el în fiecare moment poruncile si voile lui92.

2. Sporirea în cunostinta de Dumnezeu se face pri lej si pricină a necunoasterii tuturor celorlalte, ba chiar si a lui Dumnezeu. Si mărimea luminii Lui e o nevedere desăvîrsită ; iar simtirea supradesăvîrsită a luminii Lui mai presus de simtire, e o nesimtire a tuturor celor ce sînt în afara ei93. Căci simtirea care nu cunoaste, nu află si nu întelege deloc ce sînt, de unde, unde, care si cum sînt cele în care se află, neavînd putere să stie acestea, cum va fi simtire ? Cum nu vor fi acestea mai degrabă mai presus de simtire ? Iar mintea care-si simte neputinta ei, cum nu va fi nesimtitoare fată de cele mai presus de simtire ? -"Căci cele ce ochiul nu le-a văzut si urechea nu le-a auzit si la inima omului nu s-au suit" (1 Cor. II, 9)94, cum vor fi supuse simtirii ?

3. Domnul care ne dăruieste nouă cele mai presus de simtire ne dă si o altă simtire mai presus de simtire prin Duhul Său, ca să simtim în chip mai presus de fire darurile si harismele Lui mai presus de simtire, prin toa te simturile, în chip clar si curat95.

4. Tot cel ce e nesimtitor fată de Unul, e nesimtitor fată de toate, precum cel ce are simtire fată de Unul le simte pe toate si este în afară de simtirea tuturor. El le simte pe toate si nu e stăpînit de simtirea lor96.

5. Cel surd fată de cuvîntul lui Dumnezeu e surd fată de orice glas, precum cel ce aude cuvîntul lui Dum nezeu le aude pe toate97. Acesta este surd, pe de altă parte, fată de orice glas. El le aude pe toate si nu aude pe nici una, decît pe acelea care îsi spun cuvintele în Cu- vîntul98, si nici pe acestea, ci numai Cuvîntul care grăieste fără glas, în glasuri".

6. Cel ce aude, vede si simte astfel, cunoaste pute rea (întelesul) celor spuse. Iar cel ce nu o cunoaste, este vădit că nu-si are simturile sufletului clare si sănătoase. Si fiind asa, încă n-a cunoscut că a fost zidit ca văză tor al zidirii văzute si pentru a fi introdus în cea cunos cută cu mintea 10°, ci, "fiind asezat într-o astfel de cinste, s-a alăturat si s-a asemănat cu animalele fără minte si purtătoare de povară" (Ps. XLVIII, 13). Si asemănat cu ele, rămîne astfel, neîntors, nerechemat, sau neridicat la prima cinste, după darul iconomiei Domnului nostru Iisus Hristos (Efeseni III, 2-7), Fiul lui Dumnezeu iei.

7. Fiind jos, nu cerceta cele de sus ; iar înainte de a ajunge sus, nu te ocupa prea mult cu cele de jos, ca nu cumva lunecînd să cazi din amîndouă, mai bine-zis să te pierzi cu cele de jos.

8. Cel ce a fost ridicat de împărat din cea mai de jos sărăcie la bogătie si a fost îmbrăcat cu o mare cinste si împodobit cu o haină strălucitoare si i s-a poruncit să stea în fata lui, priveste pe împăratul cu mare dor si îl iubeste ca pe binefăcătorul lui, iar haina cu care a fost îmbrăcat o cinsteste cum se cuvine, si demnitatea si-o cunoaste. Iar de bogătia dată lui îsi dă seama. Asa si monahul care s-a retras cu adevărat din lume si de la lucrurile din ea si a venit la Hristos, chemat printr-o bună simtire, si a fost ridicat la înăltimea vederii duhovnicesti prin lucrarea poruncilor, cunoaste fără rătăcire pe Dumnezeu si întelege limpede schimbarea săvîrsită cu el. Căci vede pururea harul Duhului care luminează de jur-împrejur, care poate fi numit haină si purpură împărătească, sau mai bine-zis e Hristos însusi, dacă cei ce cred în El s-au îmbrăcat în El (Rom. XIII, 14)102.

9. Cel ce s-a îmbogătit cu bogătia cerească, adică cu prezenta si sălăsluirea Celui ce a zis : -"Eu si Tatăl vom veni si locas ne vom face întru el" (Ioan XIV, 23), stie în cunostinta sufletului de ce mare har s-a împărtăsit si ce mare comoară poartă în inima lui. Căci vorbind cu Dumnezeu ca si cu un prieten, stă cu îndrăznire în fata "Celui ce locuieste în lumina cea neapropiată" (1 Tim. VI, 16)103.

10. Fericit este cel ce crede acestora ! De trei ori fericit este însă cel ce se străduieste să dobîndească cu nostinta celor spuse prin făptuire si prin sfintite nevo- inte ! Dar este un înger, ca să nu spun mai mult, cel ce se ridică prin contemplare si cunostintă la înăltimea acestei stări si aproape de Dumnezeu, ajuns ca un fiu al lui Dumnezeu.

11. Cel ce stă la tărmurile mării vede noianul nesfîrsit de apă, dar marginea lui nu o poate vedea, ci numai o parte oarecare. La fel cel ce s-a învrednicit să privească oceanul nesfîrsit al slavei lui Dumnezeu si să-1 vadă în ehip întelegător, îl vede nu atîta cît este, ci cît e cu putintă ochilor întelegători ai sufletului său 10\

12. Cel ce stă lîngă mare, nu o priveste numai pe aceasta, ci si intră atîta cît voieste în apele ei. Asa si cei ce voiesc, dintre cei duhovnicesti, pot să se împărtă sească si să contemple, prin cunostintă, lumina dumne zeiască, pe măsura dorintei de care sînt purtati105.

13. Cel ce stă la tărmurile mării, atît timp cît se află în afara apelor, le vede pe toate si priveste peste noianul apelor, dar cînd începe să intre în apă si să se scufunde în ea, pe măsură ce se afundă, părăseste vederea celor din afară. Asa si cei ce au ajuns la împărtăsirea de lumi na dumnezeiască : pe măsură ce înaintează în cunos tinta dumnezeiască, se scufundă tot mai mult în nesti intă 106.

14. Cel ce a coborît în apa mării pînă la genunchi, sau pînă la brîu, vede toate cele din afara apei în chip clar ; dar cînd se coboară în adînc si a ajuns întreg sub apă, nu mai poate vedea ceva din cele de afară, decît numai atîta că e întreg în adîncul mării107. Asa li se în- tîmplă si celor ce cresc prin sporire duhovnicească si urcă în desăvîrsirea cunostintei si a contemplatiei.

15. Cînd cei ce înaintează spre desăvîrsirea duhov nicească sînt luminati în parte, adică primesc o lumină numai în minte, atunci ei oglindesc slava Domnului în chip întelegător si sînt introdusi în cunostinta întelegerii si în taina descoperirii, fiind ridicati de la contemplarea celor ce sînt la Cel ce e mai presus de cele ce sînt (de făpturi).

16. Cei ce se apropie de desăvîrsire si nu o văd încă decît în parte sînt înspăimîntati întelegînd nesfîrsirea si necuprinderea celor ce le văd. Căci, pe măsură ce pătrund în lumina cunostintei, primesc cunostinta nestiintei lor. Dar cînd realitatea spirituală le apare încă în chip ne clar si li se arată ca într-o oglindă si e luminată numai în parte, ea va binevoi să se facă văzută si mai mult si să se unească prin împărtăsire cu subiectul iluminat, luîndu-1 întreg în sine, cînd acest subiect va fi scufun dat întreg în adîncul Duhului ca în sînul unui abis de ne- sfîrsite ape luminoase ; atunci el urcă în chip negrăit la desăvîrsita nestiintă, ca unul ce a ajuns mai presus de toată cunostinta 108.

17. Cînd mintea e simplă, sau goală de orice înteles si intră întreagă în lumina dumnezeiască, simplă 109, fiind acoperită de ea, nu mai are să afle altceva în afară de lumina în care este, ca să fie miscată spre întelegerea acelui altceva, ci rămîne în abisul luminii dumnezeiesti, nemaiîngăduindu-i-se să privească nicidecum în afară n0. Aceasta este ceea ce s-a spus : -"Dumnezeu este lumină" (1 Ioan I, 5) si lumina supremă si odihna de orice vedere pentru cei ce au ajuns în ea.

18. Mintea pururea în miscare devine nemiscată si cu totul fără gînduri cînd e acoperită întreagă de întu nericul dumnezeiesc si de lumina dumnezeiască ul. Dar e în stare de contemplatie si de simtire si de gustare a bunătătilor în care se află "2. Căci adîncul Sfîntului Duh nu e ca adîncul apelor mării, ci e adîncul apei vii a vietii vesnice (Ioan IV, 10) m. Toate cele în care mintea ajunge, după ce străbate cele văzute si cugetate, sînt de neînteles, de netîlcuit si de necuprins. Ea se miscă si se întoarce numai în ele în chip nemiscat "*, vietuind în viata mai presus de viată, fiind lumină în lumină si nu lumină de sine. Căci nu se priveste atunci pe sine, ci pe Cel mai presus de sine si slava de acolo făcînd-o străină de cunoasterea sa, se are pe sine însăsi întreagă ne stiută "5.

19. Cel ce a ajuns la măsurile desăvîrsirii, este mort fără a fi mort, vietuind în Dumnezeu în Care se află si nevietuind luisi (Rom. XIV, 7). E orb ca cel ce nu vede din fire. El a ajuns însă mai presus de orice vedere naturală, ca unul ce a primit ochi noi si nease mănat mai buni si mai presus de cei ai firii. El e nelu crător si nemiscat, ca unul ce a împlinit toată lucrarea sa. E fără gînduri, ca unul ce s-a ridicat la unirea mai presus de întelegere si se odihneste acolo unde nu mai e vreo lucrare a mintii, sau vreo miscare de aducere aminte, spre vreun gînd sau spre vreun înteles. Căci neputînd întelege sau cunoaste cele neîntelese si cu neputintă de cuprins, se odihneste, asa zicînd, în ele. Iar odihna aceea e nemiscarea ne-simtirii fericite, care e totodată desfătarea în simtirea neîndoielnică si fără străduintă a bunătătilor negrăite 116.

20. Cel ce nu s-a învrednicit să ajungă la o astfel de măsură a desăvîrsirii si în posesiunea unor astfel de bunuri să se învinovătească numai pe sine si să nu spună, pentru a se dezvinovăti, că lucrul acesta este cu neputintă, sau că desăvîrsirea se dobîndeste, dar în chip nestiut. Ci să cunoască, încredintat de dumnezeiestile Scripturi, că lucrul e cu putintă si adevărat, înfăptuin- du-se prin lucrare si împlinindu-se în chip constient. Căci fiecare se lipseste pe sine de aceste bunătăti pe măsura neîmplinirii si nelucrării poruncilor 117.

21. Multi citesc Sfintele Scripturi, iar unii, citin- du-le, le si aud 118. Dar putini dintre cei ce le citesc pot cunoaste drept puterea si întelesul celor citite. Acestia de clară uneori că cele spuse de Sfintele Scripturi sînt cu neputintă, alteori le socotesc cu totul de necrezut, sau le iau ca alegorii în sens rău. Pe cele spuse pentru timpul de fată le socotesc ca avînd să se împlinească în viitor, iar pe cele spuse despre cele viitoare, le iau ca deja în- tîmplate si ca întîmplîndu-se în fiecare zi. Si astfel nu e o judecată dreaptă în ei, nici o pătrundere adevărată a lucrurilor dumnezeiesti si omenesti.

22. Dumnezeu a făcut de la început două lumi : una văzută si alta nevăzută. Dar e un singur împărat al lu crurilor văzute care poartă în el trăsăturile celor două lumi, în latura cea văzută si cugetată "9. Potrivit cu aceste două lumi, strălucesc doi sori, cel văzut cu simturile si cel cugetat. Si ceea ce e soarele acesta în cele văzute si supuse simturilor, aceea este Dumnezeu în cele nevăzute si neîntelese cu mintea. Căci El este si se numeste Soarele dreptătii (Maleahi IV, 2 ; III, 20). Iată deci doi sori, unul cunoscut cu simturile si unul cugetat cu mintea, precum sînt si două lumi, asa cum s-a spus. Si dintre cele două lumi, una, adică lumea supusă simturilor cu toate cele din ea, este luminată de soarele acesta cunoscut cu simturile si văzut, iar cealaltă lume, adică cea cunoscută cu mintea si cele din ea, primeste lumina si strălucirea de la Soarele cugetat al dreptătii. Deci cele supuse simturilor si cele cunoscute cu mintea sînt luminate în chip despărtit : cele dintîi de soarele cunoscut cu simturile, iar cele din urmă de Soarele cunoscut cu mintea. Cele din urmă nu au nici o unire sau cunostintă sau comuniune cu cele supuse simturilor.

23. Singur omul din toate cele văzute si cugetate a fost zidit de Dumnezeu ca o fiintă îndoită, avînd trup alcătuit din patru elemente : din simtire si suflare, prin care participă la aceste elemente si trăieste în ele, si din suflet întelegător si nematerial si necorporal, unit în chip negrăit si neînteles cu acestea si amestecat cu ele în chip neamestecat si neconfundat120. Iar acestea sînt omul cel unul, animal muritor si nemuritor, văzut si nevăzut, sensibil si inteligibil, văzător al zidirii văzute, cunoscător al celei cugetate. Precum cei doi sori îsi împlinesc în chip despărtit lucrările în cele două lumi, asa si în omul cel unul : unul luminează trupul, Celălalt sufletul si fiecare soare comunică lumina sa, prin participare, părtii luminate de el, după puterea de primire a ei, fie în chip mai bogat, fie în chip mai sărac m.

24. Soarele supus simturilor e văzut, dar nu vede. Soarele cunoscut cu mintea e si văzut de cei vrednici, dar si vede pe toti si mai ales pe cei ce-L văd pe El. Cel cunoscut cu simturile nu vorbeste, nici nu dă cuiva pu tere să vorbească. Cel cunoscut cu mintea vorbeste prie tenilor Lui si dăruieste tuturor puterea să vorbească 122. Cel supus simturilor, strălucind în grădina supusă sim turilor, usucă numai umezeala pămîntului cu căldura razelor lui, dar nu si îngrasă plantele si semintele. Cel cunoscut cu mintea, arătîndu-se în suflet, împlineste lu crurile următoare : usucă umezeala patimilor si curătă murdăria produsă de ele si dă grăsime pămîntului sufle tului, din care se hrănesc plantele virtutilor îmbibate de rouă.

25. Soarele supus simturilor răsare si luminează lu mea cunoscută cu simturile si toate cele din ea, pe oa meni, fiarele, animalele si orice altceva, peste care-si întinde în chip egal lumina sa. Apoi apune si lasă în în tuneric locul pe care 1-a luminat. Cel cunoscut cu mintea străluceste pururea si a strălucit, încăpînd întreg în toate în chip neîncăput. Dar e deosebit de cele create de El si e întreg despărtit în chip nedistantat de acestea, fiind întreg în toate si nicăieri ; întreg în creaturile văzute întregi si întreg în afară de ele ; întreg în cele văzute si întreg în cele nevăzute ; e prezent întreg pretutindeni si nu e întreg nicăieri si nicidecum 123.

Ale aceluiasi, una sută capete de Dumnezeu cuvîntătoare si făptuitoare (teologice si practice)

1. Hristos este începutul (1 Cor. XV, 13), mijlocul si sfîrsitul124. Căci e în toate : în cele dintîi (Col. I, 18) si în cele mijlocii si în cele din urmă ca în cele dintîi. Pentru că nu este în El vreo deosebire oarecare între acestea, precum nu este nici barbar, nici scit, nici elin, nici iudeu, ci toate si în toate este Hristos (Col. III, 11).

2. Sfînta Treime, străbătînd prin toate de la cele dintîi si pînă la cele din urmă, ca de la capul unui trup pînă la picioare, le strînge pe toate, le lipeste, le uneste si le leagă de sine si, unindu-le astfel, le face tari si de ne desfăcut 125. Ea se face cunoscută în fiecare dintre ele, Una si Aceeasi, Care este Dumnezeu, în Care si cei din urmă sînt cei dintîi si cei dintîi sînt cei din urmă (Matei XX, 16)126.

3. Pe toti credinciosii, noi credinciosii trebuie să-i vedem ca pe unul si în fiecare din ei trebuie să vedem pe Hristos si să avem atîta dragoste fată de el, încît să fim gata să ne punem sufletul propriu pentru el127. Nu trebuie să numim sau să socotim pe vreunul rău, ci pe toti să-i vedem, cum am spus, ca buni. Chiar dacă ai vedea pe vreunul tulburat de patimi, să nu urăsti pe fratele, ci patimile care îl războiesc. Iar dacă îl vezi tira nizat de pofte si de gînduri gresite, să ai si mai multă milă de el, ca nu cumva să fii si tu ispitit (Col. VI, 1), ca unul ce te afli supus schimbărilor materiei nestatornice128.

4. Precum cetele întelegătoare ale puterilor de sus sînt luminate de Dumnezeu după treptele lor, de la cea dintîi la a doua si de la aceasta la alta si asa mai departe, revărsarea luminii dumnezeiesti trecînd la toate, asa si sfintii, fiind luminati de dumnezeiestii îngeri si legati si uniti prin legătura Duhului, se fac de aceeasi cinste cu îngerii si se întrec cu ei129. Căci ei vin din neam în neam (Isaia IX, 27), prin sfintii ce i-au precedat, lipindu-se de aceia prin lucrarea poruncilor lui Dumnezeu, prin care sînt luminati ase menea acelora, primind harul lui Dumnezeu prin par ticipare. Astfel alcătuiesc ca un fel de lant de aur, fie care din ei fiind ca un inel ce se leagă de celălalt prin credintă, prin fapte si prin iubire, încît alcătuiesc în Dumnezeu cel Unul un sir ce nu se poate rupe usor 13°.

5. Dacă cineva e fals prin fătărnicie, sau pătat prin fapte, sau rănit usor prin vreo patimă, sau are vreo mică lipsă din negrijă, nu se numără cu cei întregi, ci se leapădă ca nefolositor si lipsit de tărie. Aceasta, pen tru ca nu cumva în vremea întinderii să facă legătura lantului să se rupă si să introducă o distantă între cei nedistantati si o întristare în amîndouă părtile, cei dina inte suferind pentru cei de după ei, iar acestia, pentru despărtirea de cei dinainte 131.

6. Cel ce nu năzuieste cu iubire si cu dorintă puter nică să se unească prin smerita cugetare cu cel din ur mă dintre sfinti, ci păstrează o mică neîncredere în el, nu se va uni niciodată deloc nici cu el, nici cu sfintii dintîi care au precedat, chiar dacă ar socoti că are toată credinta si toată iubirea fată de Dumnezeu si fată de toti sfintii1S2.

7. Plînsului după Dumnezeu îi premerge smerenia si îi urmează o bucurie si o veselie negrăită. Iar din sme renie după Dumnezeu răsare nădejdea mîntuirii. Căci cu cît se socoteste cineva pe sine din suflet mai păcătos decît toti oamenii, cu atît creste, împreună cu smerenia si nădejdea care înfloreste în inima lui, încredintîndu-1 că prin ea se va mîntui. 8. Cu cît coboară cineva mai mult în adîncul sme reniei si se recunoaste ca nevrednic de mîntuire, cu atîta se întristează mai mult si varsă siroaie de lacrimi. Iar pe măsura acestora, tîsneste în inima lui bucuria, iar împreună cu ea izvorăste si creste nădejdea, care face încredintarea despre mîntuire mai puternică133.

9. Fiecare trebuie să se cerceteze pe sine si să se cunoască, pentru a nu se încrede nici numai în nădejdea singură fără plînsul si smerenia duhovnicească, nici în smerita cugetare si în lacrimi, fără nădejdea si bucuria ce urmează acelora 13\

10. Există o părută smerenie din lene, din negli jentă si dintr-o lipsă de nădejde a constiintei, pe care cei ce o au o socotesc pricinuitoare de mîntuire. Dar nu este, căci nu are plînsul pricinuitor de bucurie, înso tit cu ea.

11. Există un plîns fără smerenie duhovnicească si acesta e socotit de cei ce plîng astfel ca un plîns cură- titor de păcate. Dar închipuindu-si aceasta, se amăgesc în zadar. Căci sînt lipsiti de dulceata Duhului, ivită în chip tainic în cămara întelegătoare a sufletului (Ps. XXXIII, 9). De aceea unii ca acestia se si aprind repede de pofta fată de lume si nu pot să dispretuiască în chip desăvîrsit lumea si cele din lume. Iar cel ce nu poate dispretui acestea în chip desăvîrsit si n-a dobîndit o des- lipire din suflet fată de ele nu poate dobîndi nici nădej dea sigură si neîndoielnică a mîntuirii sale. E purtat de îndoială, neîncetat, ici si colo, nepunînd temelia de piatră (Luca VI, 48). 12. Plînsul este îndoit în lucrările lui. Unul este ca apa, care stinge prin lacrimi văpaia patimilor si cură- teste sufletul de întinăciunea pricinuită de ele ; altul ca focul, care face viu, prin prezenta Sfîntului Duh si reaprinde si încălzeste si face înfocată inima si o înflă cărează de dragostea si de dorul lui Dumnezeu.

13. Observă si cunoaste lucrările ce se ivesc în tine din smerenie si din plîns si cercetează folosul ce ti se adaugă din ele la vreme potrivită. Pentru cei începători aceasta înseamnă lepădarea a toată grija pămîntească, dezlipirea si renuntarea la părinti si la prieteni, pără sirea grijii si dispretuirea tuturor lucrurilor si bunu rilor, nu numai pînă la un ac, ci si pînă la trupul însusi.

14. Precum cel ce pune pămînt pe o flacără ce arde în cuptor o stinge pe aceasta, la fel grijile vietii si împătimirea de cel mai neînsemnat si mai mic lucru sting căldura aprinsă la început în suflet1S5.

15. Cel ce s-a lepădat cu bucurie si într-o deplină simtire a inimii de lucrurile din afară si de oameni si de toate cele ale vietii si a uitat de ele a sărit peste împă- timire ca peste un zid si e ca un străin fată de lume si fată de toate cele din ea. El îsi adună mintea sa si-si concentrează gîndul si cugetarea numai la pomenirea mortii. De aceea se gîndeste la judecată si la răsplată si e cu totul stăpînit de acestea, pătruns de o frică ne grăită din pricina acestor gînduri si a cugetării la ele.

16. Cel ce poartă în sînul său frica de judecată e ca un osîndit legat în lanturi pe scena acestei vieti. De aceea, arată ca unul ce e tîrît de frică ca de un călău, si dus pe drumul spre moarte, negîndind la altceva decît la chinul său si la durerea pe care va avea să o sufere din pedeapsa vesnică. Purtînd în inimă acest gînd, frica ce e întretinută de el nu-1 lasă să se îngrijească de nici un lucru din cele omenesti. Aflîndu-se astfel neîncetat ca un pironit pe lemn, si stăpînit fiind de dureri puternice, nu-si poate îndrepta ochii spre fata cuiva si nu face nici un caz de cinstea sau de necinstea de la oameni. Căci socotindu-se vrednic de toată necinstirea si dispretuirea, nu-1 interesează batjocurile ce vin asupra lui.

17. Cel ce poartă în sine frica mortii are silă de toată mîncarea, băutura si podoaba hainelor. El nu mă- nîncă pîinea si nu bea apa cu plăcere, ci împlineste tre buinta trupului atîta numai cît ajunge pentru a trăi136. Acela va lepăda toată voia sa si se va face rob tuturor, nedeosebind între cele poruncite 1S7.

18. Cel ce s-a dat pe sine, de frica chinurilor, rob părintilor după Dumnezeu, nu va alege poruncile care usurează durerea inimii lui, nici pe cele care dezleagă legătura fricii lui. Nu va asculta nici de cei ce-1 îndeam nă spre acestea cu prietenie, sau cu lingusire, sau cu poruncă, ci va alege mai degrabă pe cele ce-i sporesc frica si va vrea pe cele ce-i strîng legătura si va iubi pe cele ce-i dau putere călăului (fricii). El va stărui în acestea, neasteptînd să ia dintr-odată slobozire din ele 138. Dar nădejdea izbăvirii face osteneala mai usoară, ceea ce este mai folositor celui ce se căieste fierbinte 139.

19. Tuturor celor ce încep să vietuiască după Dum nezeu, le este folositoare frica chinurilor si durerea ce se naste din ea. Iar cel ce-si închipuie că poate pune în ceput fără durere si fără lanturi si fără călău (frică), nu numai că-si asază temelia faptelor sale pe nisip, ci îsi închipuie chiar că-si poate face casa în aer, fără temelie, ceea ce este întru totul cu neputintă. Căci durerea aceasta naste toată bucuria si lantul acesta rupe toate lanturile păcatelor si ale poftelor si călăul acesta nu pricinuieste moarte, ci viată vesnică 140.

20. Cel ce nu va vrea să scape si să fugă de dure rea născuta din frica de chinurile vesnice, ci se va lipi cu toată hotărîrea inimii de ea si-si va strînge si mai mult legăturile ei, pe măsura acestei hotărîri va înainta mai repede si se va înfătisa înaintea fetei împăratului împă ratilor. Iar întîmplîndu-se aceasta, îndată ce va privi ca printr-o ceată spre slava Aceluia, i se vor dezlega lanturile, iar călăul lui, sau frica, va fugi departe de la el, si durerea din inima lui se va întoarce în bucurie si se va face izvor care izvorăste la vedere neîncetat si roaie de lacrimi, iar în minte, liniste, blîndete si dulceată de negrăit. Ba îi va da si bărbătie si-1 va face să alerge slobod si neîmpiedicat spre toată ascultarea poruncilor o lui Dumnezeu (Ps. CXVIII, 32). Acestea sînt cu neputintă celor începători, dar le sînt proprii celor ce au ajuns, prin înaintare, spre mijloc. Iar celor desăvârsiti, izvorul acesta li se face lumină, inima schimbîndu-li-se si prefăcîndu-li-se fără de veste U1.

21. Cel ce are în lăuntrul lui lumina Duhului Sfînt, cade cu fata la pămînt neputînd să o privească si stri gă cu spaimă si cu frică multă, ca unul ce a văzut si a pătimit un lucru mai presus de fire, de cuvînt si de în telegere, El este asemenea unui om căruia i s-au aprins de undeva mădularele de un foc, în care arzînd si ne-, putînd răbda căldura văpăii (Ieremia XX, 9), se poartă ca unul ce a iesit din sine 142. Neizbutind nicidecum să devină iarăsi al său si coplesit neîncetat de lacrimi si răcorit de ele, el aprinde focul dorului si mai tare. Ca urmare, varsă si mai multe lacrimi si, spălîndu-se în multimea lor, fulgeră de tot mai mare strălucire "3. Iar cînd s-a aprins în întregime si s-a făcut ca o lumină 144, se împlineste ceea ce s-a spus : "Dumnezeu unit cu dumnezeii si cunoscut de ei"-, si anume atît de mult cît s-a unit cu cei cu care s-a unit si s-a descoperit celor ce-L cunosc 145.

22. Pe cît voieste Dumnezeu să se facă cunoscut de noi, pe atîta se si descoperă. Si pe cît se descoperă, pe atîta e văzut si cunoscut de cei vrednici. Dar nu e cu putintă să pătimească cineva si să vadă asa ceva, dacă nu s-a unit mai întîi cu Preasfmtul Duh, după ce a do- bîndit prin dureri si sudori o inimă smerită, curată, simplă si zdrobită.

23. înainte de plîns si de lacrimi, nimeni să nu ne amăgească cu vorbe desarte (Efeseni V, 6), nici să nu ne amăgim pe noi însine. Căci încă nu este în noi pocă intă, nici adevărată părere de rău, nici frică de Dumne zeu în inimile noastre, nici nu ne-am învinovătit pe noi însine, nici n-a ajuns sufletul nostru la simtirea jude cătii viitoare si a chinurilor vesnice. Căci dacă ne-am fi învinovătit pe noi însine si am fi dobîndit acestea si am fi ajuns la ele, îndată am fi vărsat si lacrimi. Iar fără de acestea, nici învîrtosarea inimii noastre nu se va putea înmuia vreodată, nici sufletul nostru nu va dobîndi smerenie, nici nu vom izbuti să ne facem smeriti. Iar cel ce nu s-a făcut astfel, nu se poate uni cu Duhul cel Sfînt148. Si cel ce nu s-a unit cu Duhul acesta prin curătie, nu poate să ajungă la vederea si cunostinta lui Dumnezeu si nu e vrednic să se învete tainic virtutile smereniei147.

24. Cel ce voieste să-1 învete mestesugul vorbirii si filozofia pe cel ce abia a învătat să silabisească literele nu numai că nu-i va folosi întru nimic, ci îl va face mai degrabă să se descurajeze si să se dezguste, din pricina neputintei mintii lui de a cuprinde întelesul celor spuse. Tot asa cel ce spune începătorilor despre cele ale desă- vîrsirii si mai ales celor mai greoi, nu numai că nu-i va folosi cu nimic, ci îi va si face să se întoarcă la cele din urmă. Căci privind la înăltimea virtutii si întelegînd cît de departe este de culmea ei si socotind că lui îi este cu neputintă să urce spre vîrful ei, va dispretui si începu turile făcute de el, ca nefolositoare, si se va scufunda în deznădejde.

25. Cînd cei tinuti si stăpîniti încă de patimi vor auzi că cel desăvîrsit după Dumnezeu se socoteste pe sine mai lipsit de curătie decît orice om si decît orice animal si orice fiară si că atunci cînd e batjocorit se bucură, cînd e bîrfit bine cuvîntează, cînd e prigonit rabdă si se roagă pentru dusmanii lui cu lacrimi si în tru durerea inimii, rugîndu-se lui Dumnezeu pentru ei, la început nu cred că sînt lucruri asa de mari si în cearcă să se facă pe ei deopotrivă cu acela. Pe urmă, dati pe fată de Sfintele Scripturi si coplesiti de sfintii care le-au dovedit acestea cu fapta, mărturisesc că nu pot să ajungă la ele. Iar cînd aud că fără împlinirea acestora este cu neputintă să se mîntuiască, atunci, ne- vrînd să înceteze cu totul să facă răul si să se pocăiască de păcatele lor, îi prinde deznădejdea.

26. Cei mai multi cinstesc ca nepătimitori si ca sfinti, pe cei ce fătăresc virtutea si altceva arată în pielea obrazului si altceva sînt după omul din lăuntru, si anume plini de toată nedreptatea, pizma, viclenia si răul miros al plăcerilor. Ei socotesc asa, pentru că nu au ochiul sufletului curătit, nici nu sînt în stare să-i cunoască pe aceia din roadele lor. Iar pe cei ce petrec în evlavie si virtute si în nerăutatea inimii, care sînt sfinti cu adevărat, îi socotesc, în chip gresit, ca pe oamenii de rînd, si trec pe lîngă ei dispretuindu-i si îi tin de nimic 148.

27. Unii ca acestia cinstesc ca învătător si ca om duhovnicesc mai degrabă pe cel guraliv si arătos. Iar pe cel tăcut si cu grijă la cuvinte îl tin de prost si mut149.

28. Cei trufasi la cuget si bolnavi de mîndria dia volului se întorc de la cel ce vorbeste în Duhul Sfînt, socotindu-1 trufas la cuget si mîndru. Căci cuvintele lui mai degrabă îi pleznesc decît îi străpung 15°. Dar pe cel ce boscorodeste din burtă si din fituici si îi minte cu privire la mîntuirea lor, îl laudă si îl primesc. Astfel, nu este nimeni între unii ca acestia care să poată deosebi si vedea lucrul bine si asa cum este 151.

29. -"Fericiti, zice Dumnezeu, cei curati cu inima, că aceia vor vedea pe Dumnezeu" (Matei V, 8). Dar inima curată nu o poate înfăptui nici o virtute, nici două, nici zece, ci toate împreună fiind, asa zicînd, ca una singură si dusă pînă la capătul din urmă 152. Dar nici acestea nu pot face singure inima curată, fără venirea si lucrarea Duhului. Căci precum fierarul îsi poate arăta mestesugul prin uneltele sale, dar fără lucrarea focului nu poate isprăvi nimic, asa si omul toate le face si se foloseste de virtuti ca de niste unelte, dar fără venirea focului dumnezeiesc, ele rămîn fără rod si fără folos, neizbutind să curătească pata si întinăciunea sufletului 153.

30. Acolo unde este smerenia adîncă, acolo sînt si lacrimi îmbelsugate. Iar acolo unde sînt acestea, acolo e si prezenta Duhului cel închinat. Iar acolo unde e Acesta, acolo se iveste toată curătia si sfintenia în cel ce se află sub lucrarea Duhului si acestuia i se face vă zut Dumnezeu si Dumnezeu priveste la el. "Căci la cine voi privi, zice, decît la cel blînd si linistit si temător de cuvintele Mele ?"154.

31. Omul poate lupta împotriva patimilor sale, dar nu le va putea dezrădăcina nicidecum. Si a primit pute rea de a nu face răul, dar nu si puterea de a nu. se gîndi la el155. Dar evlavia constă nu în a face numai binele, ci si în a nu gîndi cele rele. Deci cel ce gîndeste cele rele nu poate dobîndi inimă curată. Si cum ar putea ? Căci e întinată de gîndul rău, ca o oglindă de noroi156.

32. Eu am înteles că inima curată constă nu numai în a nu fi tulburat cineva de vreo patimă, ci si în a nu cugeta vreun rău sau ceva al vietii, atunci cînd vrea, ci a avea în sine numai amintirea lui Dumnezeu printr-o iubire neînfrînată. Căci numai în lumina curată vede ochiul în chip curat, neasezîndu-se în calea privirii nimic 157.

33. Nepătimirea spun că constă nu numai în a fi în afară de lucrarea patimilor, ci si în înstrăinarea de amin tirea lor. Si nici numai în aceasta, ci si în a ne goli min tea noastră de închipuirea lor, în asa fel, ca atunci cînd voim, să ne ridicăm mai presus de ceruri, ajungînd în afară de toate cele văzute si supuse simturilor. Atunci e ca si cînd simturile noastre ar fi încuiate si mintea noas tră ar fi pătruns la cele mai presus de simturi, ducînd prin puterea ei cu sine simturile, ca un vultur aripile sale.

34. Mintea fără simturi nu-si arată nicidecum lu crările sale si nici simturile pe ale lor fără minte 158.

35. Inimă curată este si se zice aceea care nu află în sine nici o închipuire sau gînd lumesc, care e atît de dăruită lui Dumnezeu si de unită cu El, că n-are nici o amintire, nici a lucrurilor supărătoare ale vietii, nici a celor pricinuitoare de bucurie, ci petrece în contem platie ca în al treilea cer, si e răpită în rai (2 Cor. XII, 2-4), si vede arvuna bunătătilor făgăduite sfinti- lor si se face martorul bunurilor vesnice, pe cît e cu putintă firii omenesti. Acesta e semnul adevărat al inimii curate si dovada sigură prin care cunoaste cineva si măsurile curătiei si se vede pe sine însusi ca într-o oglindă 159.

36. Precum cel ce se află în afara casei nu vede pe cei aflători înăuntrul ei, asa nici cel răstignit lumii (Gal. VI, 14), sau mort ei, nu mai are vreo simtire a lucrurilor din lume.

37. Precum trupul mort nu are nici o simtire, nici a trupurilor vii, nici a celor ce zac moarte împreună cu el, asa nici cel ce a ajuns în afara lumii, în Duh, si e împreună cu Dumnezeu, nu poate avea vreo simtire a lumii sau vreo împătimire de lucrurile ei, măcar că e supus trebuintelor trupului.

38. Există o moarte înainte de moarte si o înviere a sufletelor înainte de învierea trupurilor, prin lucrare, prin putere, prin experientă si prin adevăr. Cînd cugetul muritor a fost desfiintat de mintea nemuritoare si starea de moarte, alungată de viată, sufletul se vede pe sine în chip vădit ca înviat din morti, precum se văd pe ei însisi cei ce se scoală din somn. Si recunoaste pe Dumnezeu care 1-a înviat. Iar cunoscîndu-L pe El si multumindu-I, se ridică mai presus de simturi si de toată lumea, plin de o plăcere negrăită, si face să se odihnească în sine toată miscarea cugetătoare 16°. 39. Unele stări sînt pricinuite de noi, altele ni se dau de Dumnezeu. In măsura în care ne curătim, prin osteneli si sfintite sudori, sîntem luminati prin lumina lacrimilor de pocăintă. Si în măsura în care ne luminăm, ne curătim prin lacrimi. Lucrul din urmă (curătirea prin lacrimi) îl aducem noi de la noi însine ; cel dintîi (luminarea) ni se dă si-1 primim de sus.

40. Multi aducînd cele ale lor nu au primit cele ce vin de obicei de la Dumnezeu. Aceasta se vede din cele ce au făcut si au pătit Cain si Esau. Căci dacă cine va nu aduce ale sale într-o stare de suflet evlavioasă, cu credintă fierbinte si cu multă smerită cugetare, Dum nezeu nu va căuta la el si nu va primi cele aduse. Iar dacă nu sînt împlinite acestea, nici El nu va da în schimb ale Sale celui ce a adus ale lui astfel.

41. Lumea e moartă pentru sfinti si cei din ea la fel pentru ei. De aceea văzînd, nu văd faptele lor cele bune si auzind, nu pot întelege (Matei XIII, 13) cuvintele lor dumnezeiesti grăite în Duhul Sfînt. Dar nici cei du hovnicesti nu pot primi în ei faptele cele rele sau cu vintele pătimase ale oamenilor lumesti sau răi, ci vă zînd si ei cele din lume, nu le văd si auzind cele ale oa menilor lumesti, rămîn cu simtirea ca si cînd nu le-ar auzi. Si astfel nu se înfăptuieste nici o părtăsie a aces tora cu aceia, sau a acelora cu acestia161. 42. Despărtirea între lumină si întuneric e clară si un amestec între ele este cu neputintă. -"Căci ce părtă- sie are lumina cu întunericul, zice, sau ce parte are cre dinciosul cu necredinciosul ?" (2 Cor. VI, 15). Tot asa e de mare depărtarea si despărtirea între cei ce se află în Duhul Sfînt si cei ce nu se află în El. Cei dintîi au pe trecerea în cer (Filip. III, 20), căci au ajuns, încă de aici, din oameni, îngeri. Iar cei din urmă sed încă în întune ricul mostenit si în umbra mortii (Ps. CVI, 10 s.u.), piro niti de pămînt si de lucrurile de pe pămînt. Cei dintîi sînt în lumina întelegătoare si neînserată ; ceilalti sînt luminati numai de lumina supusă simturilor; cei dintîi se văd pe ei însisi si văd si pe cei apropiati; ceilalti, vă- zîndu-se pe ei însisi si văzînd si pe cei apropiati murind în fiecare zi, nu stiu că sînt oameni si că mor ca oa menii (Ps. LXXXI, 7) ; iar nestiind, nu cred că va fi o judecată si o înviere si o răsplătire pentru cele săvîrsite de fiecare în viata de aici.

43. Dacă Duhul Sfînt este în tine, fără îndoială vei cunoaste, din lucrările Lui ce se săvîrsesc în tine, cele ce spune despre El apostolul. Căci zice : "Unde e Duhul Domnului, acolo este libertatea"- (2 Cor. III, 17) ; si : -"Trupul e mort pentru păcat, iar Duhul viază pentru dreptate"- (Rom. VIII, 10) ; si : "Cei ce sînt ai lui Hristos viata si-au răstignit împreună cu patimile si cu pof tele ei" (Gal. V, 29). Căci cîti în Hristos s-au botezat, sînt în Duhul Sfînt (Ioan VII, 33), ca unii ce au îmbră cat pe Hristos întreg (Gal. III, 27) si s-au făcut fii ai lu minii (Lucâ XVI, 8)) si umblă în lumina neînserată (1 Ioan I, 7). Si văzînd lumea, nu o văd si auzind ale lu mii, nu aud (Matei XIII, 13). Căci precum s-a scris des pre oamenii trupesti că văzînd, nu văd si auzind despre lucrurile dumnezeiesti, nu înteleg, nici nu pot primi cele ale Duhului, căci nebunie sînt pentru ei acestea (1 Cor. II, 14), asa să întelegi si despre cei ce au în ei pe Duhul Sfînt : trup au, dar nu sînt în trup. "Căci voi, zice, nu sînteti în trup, ci în duh, dacă Duhul lui Dumnezeu locuieste în voi" (Rom. VIII, 9). Ei sînt morti lumii, si lumea, lor. "Căci mie, zice, lumea s-a răstignit si eu lumii"- (Gal. VI, 14).

44. Cel ce cunoaste aceste semne si stări minunate lucrîndu-se în sine este cu adevărat purtător de Dum nezeu si de semne, avînd pe Dumnezeu, sau pe însusi Duhul cel Preasfînt locuind în el, vorbind si lucrînd în el cele spuse de Pavel. Iar cel ce nu a cunoscut încă acestea în sine, să nu se amăgească, căci este încă trup si sînge, adică acoperit de întunericul poftelor trupu lui 162. Iar trupul si sîngele nu vor mosteni împărătia lui Dumnezeu, care este Duhul Sfînt (1 Cor. XV, 20).

45. De la dumnezeiescul Botez primim iertarea pă catelor săvîrsite si ne eliberăm de vechiul blestem si ne sfintim prin venirea Sfîntului Duh. Dar harul desăvîr- sit, după cuvîntul : "Voi locui si voi umbla întru ei" (2 Cor. VI, 16), nu-1 primim atunci. Aceasta e a celor ce s-au întărit în credintă si arată acest har prin fapte. Căci după ce ne-am botezat, abătîndu-ne spre fapte re le si de rusine, lepădăm cu totul si sfintirea însăsi. Dar prin pocăintă si mărturisire si lacrimi primim pe măsu ra lor, mai întîi iertarea păcatelor săvîrsite si, prin aceasta, sfintirea si harul de sus 16S.

46. De la pocăintă ne vine spălarea întinăciunii fap telor rusinoase. După ea primim împărtăsirea de Duhul Sfînt. Dar nu în chip simplu, ci după credinta, simtirea si smerenia celor ce s-au pocăit din tot sufletul. Insă numai după iertarea deplină a păcatelor de mai înainte, primită de la părintele care ne-a luat asupra sa. De aceea bine este să ne pocăim în fiecare zi, pentru porunca ce s-a dat. Căci îndemnul : -"Pocăiti-vă, că s-a apropiat împărătia cerurilor" (Matei III, 2), ne arată lucrarea aceasta ca fiind fără hotar lM.

47. Harul Preasfîntului Duh s-a dat sufletelor logo dite cu Hristos, ca o arvună. Si precum fără arvună, femeia nu are asigurare că se va înfăptui vreodată uni rea ei cu bărbatul, asa nici sufletul nu primeste încre dintare sigură că va fi împreună cu Stăpînul si cu Dum nezeul său în veci, sau se va uni cu El tainic si de ne grăit si se va bucura de frumusetea neapropiată a Lui, dacă nu primeste arvuna harului Lui si nu-1 dobîndeste în sine întru cunostintă 165.

48. Precum scrisorile de învoială, dacă nu primesc iscăliturile unor martori vrednici de crezare nu fac si gură arvuna, tot asa, înainte de împlinirea poruncilor si de dobîndirea virtutilor, nu e sigură iluminarea harului. Căci ceea ce sînt martorii pentru învoieli, aceea este lu crarea poruncilor si virtutile pentru arvuna Duhului. Datorită acestora primeste fiecare prin arvună încre dintarea mîntuirii viitoare 166.

49. întîi învoielile se scriu, asa zicînd, prin lucra rea poruncilor, apoi se pecetluiesc si se iscălesc de către virtuti. Abia atunci îsi dă mirele Hristos, sufletului mi reasă, inelul, adică arvuna Duhului167. 50. Precum mireasa înainte de nuntă primeste de la mire numai arvuna, iar zestrea convenită si darurile făgăduite, asteaptă să le primească după nuntă, asa si mireasa, care e Biserica credinciosilor si sufletul fiecă ruia dintre noi, primeste întîi de la mirele Hristos nu mai arvuna Duhului, iar bunătătile vesnice si împără tia cerurilor asteaptă să le primească numai după ple carea de aici. Dar prin arvună are încredintarea că va primi bunătătile convenite în învoială în chip nemin- cinos168.

51. Se întâmplă uneori că mirele întîrzie în vreo călătorie, sau e ocupat cu alte treburi, si de aceea hotă răste să amine nunta. Dacă mireasa se va mînia si, dis- pretuind dragostea lui, va sterge sau va rupe hîrtia de învoială, va cădea îndată din nădejdile ce le are în mire. Asa se întîmplă si cu sufletul. De va zice cineva dintre cei ce se nevoiesc : pînă cînd sînt dator să mă ostenesc ? Si drept urmare va slăbi din ostenelile nevo- intei si, prin neglijarea poruncilor si prin părăsirea po căintei neîncetate, va sterge si va rupe, asa zicînd, învo ielile, va cădea îndată cu totul si din arvuna si din nă dejdea în Dumnezeu169.

52. Dacă mireasa îsi întoarce către altul dragostea de la mirele cu care s-a învoit, si se împreună cu acela, pe fată sau în ascuns, nu numai că nu mai poate spera să primească de la mire nimic din cele făgăduite ei, ci are să astepte cu dreptate si pedeapsa si ocara prevăzută de lege. Tot asa se întîmplă si cu noi. Dacă-si întoarce careva dragostea datorată mirelui Hristos, spre pofta vreunui alt lucru, pe fată sau în ascuns, si inima lui e tinută de acel lucru, se face urît mirelui si ne- vrednic de unirea cu El170. Căci a zis : -"îi iubesc pe cei ce Mă iubesc* (Prov. VIII, 17) m.

53. Arvuna este, pentru cei ce au dobîndit-o, negrăită, înteleasă în chip neînteles, tinută fără să fie stăpînită 172,văzută în chip nevăzut, vie si grăitoare, în miscare si miscînd pe cel ce a dobîndit-o, zburînd din chivotul în care se află pecetluită si aflîndu-se iarăsi în chip neasteptat în lăuntrul lui17S. în felul acesta face pe cel ce a dobîndit-o să nu socotească nici prezenta ei sigură, nici plecarea ei fără întoarcere. Si asa neavînd-o, este ca cel ce o are, si avînd-o, cel ce a dobîndit-o se simte ca cel ce nu o are 174.

54. Se întîmplă ca cineva stînd noaptea în casă cu toate usile închise, dacă va deschide o mică fereastră si va fi luminat deodată de un fulger strălucitor, nesupor- tînd ochii această strălucire, se apără, închizînd îndată ochii si se retrage în sine. Tot asa cînd sufletul e închis în cele supuse simturilor, de se va apleca (Cînt. Cînt. II, 9) vreodată cu mintea spre cele din afară de acestea ca printr-o fereastră, luminîndu-se de fulgerul arvunii din ele, adică al Duhului Sfînt, si nesuportînd raza luminii neacoperite, simte o spaimă în minte si se adună întreg în sine, refugiindu-se ca într-o casă în cele cunoscute cu simturile si omenesti.

55. Din aceste semne trebuie să cunoască fiecare dacă a primit arvuna Duhului de la mirele si stăpînul Hristos. Si dacă a primit-o, să se sîrguiască să o tină175. Iar dacă nu s-a învrednicit încă să o primească, să se sîrguiască să o primească prin fapte bune si prin pocăinta cea mai fierbinte si să o păzească prin lucrarea poruncilor si prin dobîndirea virtutilor m.

56. Acoperisul fiecărei case se tine prin temelii si prin cealaltă parte a clădirii ; iar temeliile se asază, ca trebuincioase si folositoare, pentru a purta acoperisul. Astfel nici acoperisul nu poate sta fără temelii si nici temeliile nu-s de vreo treabă sau de vreun folos, fără acoperis. Asa si harul lui Dumnezeu se păstrează prin lucrarea poruncilor, iar faptele poruncilor se pun ca te melii pentru harul lui Dumnezeu ; si nici harul Duhu lui nu poate rămînea în noi fără lucrarea poruncilor, nici lucrarea poruncilor fără harul lui Dumnezeu nu e de vreo trebuintă sau de vreun folos 177.

57. Precum casa fără acoperis, lăsată asa din ne- grija zidarului, nu numai că nu e de nici o treabă, ci face si zidarul de rîs, asa si cel ce pune temeliile lucră rii poruncilor si ridică zidurile virtutilor înalte, de nu va primi si harul Duhului Sfînt întru vederea si cunos tinta sufletului, este nedesăvîrsit si compătimit de cei desăvîrsiti. El s-a lipsit de har pentru una din aceste două pricini : sau pentru că n-a avut grijă de pocăintă, sau pentru că nefiind iscusit la adunarea poruncilor, care e un material nesfîrsit, a lăsat ceva afară din cele ce ne par nouă neînsemnate, dar sînt de trebuintă la clă direa casei virtutilor. Astfel fără ele, n-a putut să-si acopere casa prin harul Duhului178. 58. Dacă Fiul lui Dumnezeu si Dumnezeu s-a coborît pe pămînt ca să ne împace prin Sine pe noi cei ce eram dusmani ai Părintelui Său (Rom. V, 10), si să ne unească în chip constient cu Sine prin Duhul Său cel Sfînt si de o fiintă, cel ce cade din acest har, de care altul va avea parte ? Cu sigurantă acesta nici n-a fost împăcat cu Dumnezeu, nici n-a dobîndit unirea cu El prin împărtăsirea Duhului179.

59. -"Va pune cineva foc în sîn, zice înteleptul, si nu-si va arde hainele ?" (Prov. VI, 27). Iar eu zic : Cine nu va arde si nu se va umplea de strălucire si nu va răspîndi si el fulgerele dumnezeirii, pe măsura curătirii si a împărtăsirii de foc, dacă va primi în inimă focul ceresc neacoperit ? Căci împărtăsirea urmează curătirii, iar curătirea urmează împărtăsirii.

60. Cel ce se împărtăseste de Duhul dumnezeiesc se izbăveste de poftele si de plăcerile pătimase, dar de trebuintele trupesti ale firii nu se desparte 18°. Ca unul ce e slobozit de legăturile poftei pătimase si e unit cu slava si cu dulceata nemuritoare, se sileste neîncetat să fie sus si să petreacă cu Dumnezeu ; si să nu se depăr teze nici pentru o clipă de vederea Aceluia si de desfă tarea de care nu se mai satură. Dar ca unul ce e închis în trup si în stricăciune, e tras si purtat si el de acestea si se întoarce spre cele pămîntesti. Insă atunci atîta în tristare are din pricina acestora, cîtă are sufletul păcă tosului cînd se desparte de trup 181.

61. Precum pentru iubitorul de trup si de viată, de plăceri si de lume, despărtirea de acestea este moarte, asa pentru iubitorul de curătie si de Dumnezeu, de cele netrupesti si de virtute, moarte cu adevărat este despărtirea cea mai mică a cugetării de acestea. Cel ce priveste lumina supusă simturilor, dacă va închide putin ochii, sau i se vor acoperi de altcineva, se necăjeste si se întristează si nu poate peste tot, să rabde aceasta, mai ales dacă privea la anumite lucruri de trebuintă sau interesante. Dar cu cit mai vîrtos nu se va întrista si nu se va necăji cel ce e luminat de Duhul Sfînt si priveste cu trezvie si cu întelegere, fie că priveghează, fie că doarme, bunătătile acelea "pe care ochiul nu le-a văzut si urechea nu le-a auzit si la inima omului nu s-au suit" (1 Cor. II, 9), la care doresc si îngerii să privească (1 Petru I, 12), de va fi smuls de cineva de la vederea lor ? Căci el socoteste aceasta, pe drept cuvînt, moarte si înstrăinare de viata vesnică182.

62. Omul fiind îndoit, adică avînd alcătuirea din su flet si trup, lumea a fost creată pentru el de asemenea ca văzută si nevăzută. Si fiecăreia din aceste părti i s-a rînduit în chip potrivit ei unele din faptele si din grijile noastre. Dar am înteles că lucrul acesta este adevărat si cu privire la vederi si la vise. Cele ce ocupă sufletul, sau cele în care petrece el în stare de veghe, acelea re tin închipuirea si cugetarea lui si în somn. De se îngri jeste de lucruri omenesti, e preocupat de ele si în în chipuirile viselor. Iar de cugetă la cele dumnezeiesti si ceresti, se va afla si în vis cu gîndirea în acestea, după spusa proorocului : "Si tinerii vor avea vedenii" (Ioil III, 1). Dar fiind în acestea, sufletul nu va fi înselat, ci va vedea lucruri adevărate si i se vor încredinta des coperiri 18S.

63. Cînd partea poftitoare a sufletului e împinsă spre patimile desfătărilor si spre plăcerile vietii, tot pe acestea le vede sufletul si în vis. Iar cînd iutimea sau mînia sufletului e înfuriată împotriva semenilor, visează atacuri, războaie si lupte între serpi si certuri ca la judecată cu dusmanii. Cînd, în sfîrsit, ratiunea lui se înaltă prin trufie si mîndrie, îsi închipuie răpiri înaripate în aer, sederi si domnii pe tronuri înalte, păsiri înaintea poporului în fruntea unora care luptă.

64. Numai vederile acelea sînt adevărate, care nici n-ar trebui să se numească visuri, ci vederi. Ele sînt proprii acelora a căror minte a devenit simplă, prin să- lăsluirea Duhului, si liberă de toată supărarea si robia patimilor ; a căror cugetare se miscă în jurul celor dum nezeiesti si se gîndeste la răsplătirile viitoare ; a căror viată mai presus de viata celor vii este fără griji, netul burată, linistită, curată, plină de milă, de întelepciune, de cunostinta cerească si de roadele bune cultivate de Duhul. Ale celor ce nu sînt asa, sînt mincinoase si încurcate si totul e o înselătorie vădită 184.

65. Multi au fericit viata pustnicească, altii pe cea de obste, sau în chinovie. Altii doresc să stea în fruntea poporului, să îndemne, să învete si să ridice biserici, hrănindu-se din acestea în chip felurit trupeste si sufle teste. Eu nu as socoti pe nici una din acestea mai bună decît pe alta. Nici n-as spune că una e vrednică de laudă, iar alta de ocară. Ci în toată privinta si în toate lucru rile si faptele, cu totul fericită este viata cea pentru Dumnezeu si după Dumnezeu 185.

66. Viata oamenilor se alcătuieste din felurite stiin te si mestesuguri ; unul îndeletnicindu-se cu una, altul cu alta, fiecare aduce partea sa si astfel oamenii îsi dau si primesc între ei, în timpul vietii, împlinind trebuin- tele trupesti ale firii. Asa se poate vedea si între oamenii duhovnicesti : unul se îndeletniceste cu o virtute, altul cu alta, toti alergînd din diferite părti spre aceeasi tintă 186.

67. Tinta tuturor celor ce se nevoiesc după Dum nezeu este să placă lui Hristos, Dumnezeului nostru, si să primească împăcarea cu Tatăl prin împărtăsirea de Duhul si să dobîndească mîntuirea prin aceasta. Căci în aceasta stă mîntuirea fiecărui suflet si a fiecărui om. Neîmplinindu-se aceasta, desartă e osteneala si lucra rea noastră si fără rost e toată calea care nu duce la aceasta pe cel ce aleargă pe ea 187.

68. Cel ce a părăsit toată lumea si s-a retras în munte, pentru linistire, dar de acolo scrie celor din lume, pentru a atrage atentia, pe unii fericindu-i, iar pe altii lingusindu-i si lăudîndu-i, este asemenea celui ce s-a despărtit de femeia desfrînată, ispititor îmbră cată si foarte rea, si s-a dus în tară depărtată, ca să scape pînă si de amintirea ei, dar pe urmă uitînd de tinta pentru care a venit acolo, doreste să scrie celor ce petrec si se murdăresc cu desfrînată aceea, fericindu-i. Prin aceasta arată că, dacă nu cu trupul, cel putin cu inima si cu mintea se împărtăseste de bunăvoie de pa tima lor, încuviintînd amestecarea lor cu ea 188.

69. Pe cît sînt de vrednici de laudă si de fericiti cei ce petrec în lume, dar îsi curătesc simtirile si ini mile de toată pofta cea rea, pe atîta sînt de vrednici de ocară si de osîndă cei ce petrec în munti si în pesteri, dar îsi doresc laudele si fericirile de la oameni189. Acestia vor fi ca niste preacurvari înaintea lui Dumnezeu, Care cercetează inimile noastre. Căci cel ce pofteste să se audă în lume despre viata, despre numele si despre petrecerea lui, desfrînează fată de Dumnezeu, ca poporul de odinioară al iudeilor, cum zice David (Ps. CV, 39) 19\

70. Cel ce s-a lepădat fără sovăieli de lume si de cele din ea, din credinta în Dumnezeu, crede că Domnul e milostiv si îndurat si primeste pe cei ce vin cu pocă intă la El. Iar stiind că prin necinstire cinsteste pe ro bii săi, prin sărăcia cea mai de pe urmă îi îmbogăteste si prin ocări si dispretuiri îi slăveste, iar prin moarte îi face părtasi si mostenitori ai vietii vesnice, se gră beste prin acestea ca un cerb însetat (Ps. XLI, 2) spre iz vorul cel nemuritor. El urcă prin acestea în sus ca pe o scară, pe care urcă si coboară îngerii (Fac. XXVIII, 12), care vin în ajutorul celor ce urcă. Iar la capătul de sus al scării stă Dumnezeu, asteptînd hotărîrea si sîrgu- inta noastră după putere 191, nu pentru că se desfată să ne vadă ostenind, ci fiindcă Iubitorul de oameni voieste să ne dea plata Sa ca pe o datorie m.

71. Pe cei ce vin fără sovăire la El, Domnul nu-i lasă nicidecum să cadă, ci, văzîndu-i slăbiti în putere, conlucrează cu ei, îi ajută, întinzîndu-le mîna puterii Sale de sus si-i aduce iarăsi la Sine. îi sprijineste pe fată si în ascuns, în chip stiut si nestiut. Aceasta, pînă ce urcă toată scara si se apropie de El si se unesc întregi cu El întreg si uită de toate cele pămîntesti, fiind cu El acolo sus, dacă în trup sau afară de trup (2 Cor. XII, 2), nu stiu, si petrecînd împreună cu El si bucurîndu-se de bunătătile tainice 19\

72. E cu dreptate, ca întîi să ne punem grumajii nostri sub jugul poruncilor lui Hristos si să nu ne înfu- riem, nici să ne tragem îndărăt. Ci să păsim drept si cu rîvnă pînă la moarte sub ele, si să ne înnoim pe noi în sine, raiul cel cu adevărat nou al lui Dumnezeu, pînă ce Fiul va veni împreună cu Tatăl, prin Duhul Sfînt, si se va sălăslui în noi. Iar atunci, cînd îl vom dobîndi în treg, sălăsluit în noi ca învătător, oricăruia dintre noi i-ar porunci si orice slujbă i-ar încredinta, să o ia asu pra sa si să o împlinească cu bucurie, după voia Lui. Dar nu se cade să o cerem înainte de vreme, nici să primim a o lua cînd e dată de oameni, ci să stăruim în poruncile Stăpînului si Dumnezeului nostru si să astep tăm hotărîrea lui Dumnezeu 194.

73. După ce am primit o slujbă în lucrurile dum nezeiesti si ne-am cîstigat cinste în ea, de vom fi în demnati de Duhul să trecem la altă slujbă sau lucrare sau făptuire, să nu ne împotrivim. Căci Dumnezeu nu vrea să fim lenesi, nici să rămînem în una si aceeasi lu crare în care am început, pînă la sfîrsit, ci să înaintăm si să ne miscăm continuu spre izbîndirea în cele mai mari, potrivindu-ne voii lui Dumnezeu si nu voii noastre 193.

74. Cel ce si-a făcut moartă voia sa e cu totul fără voie. Dar nici una dintre cele ce sînt si vietuiesc si se miscă nu e fără voie, afară de cele nesimtitoare si ne miscate. Plantele, măcar că se miscă si cresc, nu spu nem că-si fac miscarea si cresterea printr-o voie natu rală, căci sînt neînsufletite. Dar tot ce e însufletit are si o voie naturală. Deci cel ce si-a omorît prin nevointă si sîrguintă voia sa si s-a făcut cu totul fără voie a iesit din firea sa si, prin faptul că nu mai voieste nimic, nu mai poate lucra nimic, nici bine nici rău.

75. Cel ce se sîrguieste să-si omoare voia sa e da tor să facă voia lui Dumnezeu ; si în loc de voia sa, să aseze în sine pe cea a lui Dumnezeu ; pe aceasta să o să dească si să o altoiască în inima sa198. Pe urmă să ia seama cu grijă dacă cele sădite si altoite încoltesc din rădăcinile lor din adînc si dacă cele lipite si unite s-au făcut un singur pom ; apoi dacă au crescut, au înflorit si au făcut rod frumos si dulce. întîmplîndu-se aceasta, nici el însusi nu mai deosebeste pămîntul care a primit sămînta si rădăcina, de mlădita aceea neînteleasă, ne grăită si de viată purtătoare care a fost altoită în ea197.

76. Celui ce-si taie voia sa pentru frica lui Dum nezeu îi dăruieste Dumnezeu voia Lui, într-un chip asa de tainic, încît nici el nu stie. Si o păstrează nestearsă în inima sa si-si deschide ochii întelegerii ca să o cu noască pe ea si primeste putere ca să o împlinească. Iar acestea le lucrează harul Sfîntului Duh. Căci fără El nu se face nimic 198.

77. Cînd vom împlini cu toată tăria, rîvna, hotărî- rea si pornirea neretinută cele ce ne-a învătat si porun cit Dumnezeu în chip tainic si nestiut, fără să nesoco tim nimic, atunci ni se va descoperi în chip arătat ca unor credinciosi ascultători, ca unor ucenici si prieteni adevărati, cum s-a descoperit odinioară sfintilor Săi ucenici si apostoli si tuturor celor ce au crezut prin ei în numele Lui. Si atunci vom deveni fii ai lui Dumnezeu după har, cum zice Pavel : "Cîti sînt povătuiti de Duhul lui Dumnezeu, sînt fii ai lui Dumnezeu ; iar de sînt fii, sînt si mostenitori ai lui Dumnezeu si împreună-mostenitori cu Hristos" (Rom. VIII, 14, 17).

78. Nici unul din cei ce s-au învrednicit să fie cu Dumnezeu, în unitatea Duhului, si să guste bunătătile Lui tainice, nu mai iubeste slava dată lui de oameni, dar nici aurul sau îmbrăcămintea sau pietrele socotite pre tioase de cei fără de minte ; nu se mai lipeste cu inima de bogătia trecătoare, nu mai vrea să fie cunoscut de împărati si de stăpînitori care nu stăpînesc, ci sînt stă- pîniti de multe ; nu mai vede în acestea ceva mare si înalt, nici nu le mai socoteste pricinuitoare de mai mare slavă celor ce se apropie de ele ; nu va mai pretui nimic altceva din cele lăudate si strălucitoare pentru oameni. Ba nu va mai socoti ceva rău nici căderea cuiva din bo gătie în sărăcie si de la stăpînirea si puterea cea mai mare si de la demnitatea cea mai vestită, la ultima lipsă de slavă si de cinstire.

79. Dacă ai primit iertarea păcatelor tale, fie prin mărturisire, fie prin îmbrăcarea schimei sfinte si înge resti, cîtă dragoste, multumire si smerenie nu trebuie să-ti pricinuiască aceasta ? Că fiind vrednic de nenumă rate pedepse, nu numai că te-ai izbăvit de ele, ci te-ai învrednicit si de înfiere, de slavă si de împărătia ceru rilor. Acestea depănîndu-le în cuget si amintindu-ti-le pururea, fii gata si pregăteste-te să nu necinstesti pe Cel ce te-a cinstit si ti-a iertat nenumărate greseli. Ci slăveste-L si cinsteste-L prin toate lucrurile tale, ca si El să te slăvească în schimb si mai mult pe tine, pe care te-a cinstit mai mult decît toată zidirea văzută si te va numi prieten adevărat al lui Dumnezeu 199.

80. Cu cît este mai de pret sufletul decît trupul, cu atît e mai înalt omul rational decît lumea. Nu lua sea- ma la mărimea făpturilor din ea, ca să le socotesti, omule, pentru aceasta, pe ele mai de pret ca tine. Ci căutînd la harul ce ti s-a dat si cunoscînd demnitatea sufletului tău mintal si rational, laudă pe Dumnezeu, Care te-a cinstit mai presus decît toate cele văzute299.

81. Să luăm aminte cum slăvim pe Dumnezeu. Căci nu se slăveste alt fel de către noi de cum a fost slăvit de către Fiul2W. Fiindcă prin acelea prin care a slăvit Fiul pe Tatăl Său, prin acelea a fost slăvit si Fiul de către Tatăl. Si aceleasi trebuie să le facem si noi cu sîrguintă, ca prin aceleasi să slăvim pe Cel ce primeste să se numească Tatăl nostru cel din ceruri si să fim slă viti de El cu slava Fiului în Care a fest înainte de a fi lumea prin El (Ioan XVII, 5)202. Iar acestea sînt : cru cea, sau mortificarea lumii întregi, necazurile, ispitele si orice altceva din pătimirile lui Hristos. Purtîndu-le pe acestea întru răbdare multă, urmăm lui Hristos în patimile Sale si slăvim prin ele pe Tatăl nostru si Dum nezeu, ca fii ai Lui prin har si ca împreună-mostenitori cu Hristos *o".

82. Sufletul care nu s-a izbăvit cu desăvîrsire si cu bună simtire de alipirea si de împătimirea de cele vă zute nu poate purta fără întristare pricinile de întris tare204 si uneltirile venite lui de la draci si de la oa meni. Ci fiind legat prin împătimire de lucrurile ome- nesti e muscat de pagubele de bani si se supără de pierderile unor lucruri si-1 dor cumplit durerile venite în trupul său205.

83. Dacă si-a dezlegat cineva sufletul de dorirea si de poftele lucrurilor supuse simturilor si 1-a legat de Dumnezeu, nu numai că va dispretui banul si lucrurile din jurul lui si, păgubit de ele, se va arăta fără întris tare, ca fată de niste lucruri străine, ci si durerile venite asupra trupului său le va răbda cu bucurie si cu mul tumirea cuvenită. Căci el vede pururea, ca dumneze iescul apostol, că "omul din afară se strică, iar cel din lăuntru se înnoieste zi de zi" (1 Cor. IV, 10). Altfel nu se pot purta cu bucurie necazurile cele după voia lui Dum nezeu. Căci e de trebuintă, în acestea, de cunostintă de- săvîrsită si de întelepciune duhovnicească. Iar cel lipsit de acestea umblă în întunericul deznădejdii si al nesti- intei, neputînd să vadă cîtusi de putin lumina răbdării si a mîngîierii206.

84. Tot cel ce se socoteste învătat în stiinta mate maticii nu se va învrednici vreodată să privească si să cunoască tainele lui Dumnezeu, pînă ce nu va voi mai întîi să se smerească si să se facă nebun (1 Cor. I, 20), lepădînd, odată cu părerea de sine, si cunostinta pe care a adunat-o207. Căci cel ce face aceasta si urmează, cu credintă neîndoielnică, înteleptilor în cele dumneze iesti, si e povătuit de acestia, va intra împreună cu ei în cetatea Dumnezeului celui viu. Si călăuzit si luminat de Duhul dumnezeiesc, vede si învată cele ce nici unul din- tre ceilalti oameni nu le-a văzut si nu le poate vedea si afla vreodată. Atunci ajunge să fie învătat de Dumnezeu 208.

85. Ucenicii oamenilor îi socotesc nebuni pe cei în vătati de Dumnezeu. Căci acestia, fiind afară de lu mina dumnezeiască si neputînd vedea minunile din ea, pe cei ce sălăsluiesc în lumină si văd si învată cele din ea îi socotesc rătăciti, cîtă vreme ei însisi sînt departe si nepărtasi de bunătătile tainice ale lui Dumnezeu209.

86. Cei ce sînt plini de harul lui Dumnezeu si desă- vîrsiti întru cunostinta si întelepciunea de sus numai de ea vor să se apropie si să vadă pe cei din lume, ca să le pricinuiască vreo răsplătire prin aducere amin te de poruncile lui Dumnezeu si prin facerea de bine, socotind că poate vor auzi, vor întelege si se vor îndu pleca209". Fiindcă cei ce nu sînt purtati de Duhul lui Dumnezeu (Rom. VIII, 14) umblă întru întuneric si nu cunosc nici unde merg (Ioan XII, 35), nici în ce porunci se poticnesc. Poate, ridicîndu-se din închipuirea de sine care îi stăpîneste, vor primi învătătura adevărată a Du hului Sfînt. Si auzind fără stirbire si nestrîmbată voia lui Dumnezeu, se vor pocăi si, împlinind-o, vor primi vreun dar duhovnicesc. Iar dacă nu pot să li se facă acelora pricinuitori ai vreunui astfel de folos, plîngînd învîrtosarea inimii lor, se întorc la chiliile proprii, ru- gîndu-se zi si noapte pentru ei210. Căci pentru altceva nu ar fi în stare să se întristeze niciodată cei ce sînt ne- încetat împreună cu Dumnezeu, si sînt mai mult decît plini de tot binele2U.

87. Sînt si acum oameni nepătimitori, sfinti si plini de lumina dumnezeiască, ce petrec în mijlocul nostru si si-au omorît asa de mult mădularele lor de pe pămînt (Colos. III, 5), dinspre toată necurătia si pofta pătimasă, încît nu numai că nu cugetă sau nu pornesc să facă de la ei vreun rău, dar nici îndemnati de altii nu rabdă vreo schimbare a stării de nepătimire pe care au dobîn- dit-o212. I-ar sti pe acestia, dacă ar cunoaste cuvintele dumnezeiesti citite si cîntate de ei, cei ce se fălesc cu nepăsarea fată de acestea si nu cred celor ce învată întru întelepciunea Duhului, despre lucrurile dumneze iesti. Căci, dacă s-ar afla în cunostinta desăvârsită a Sfin tei Scripturi, ar crede în bunătătile grăite si dăruite nouă de Dumnezeu. Dar nefiind părtasi ai acestor bu nătăti, din închipuirea de sine si din nepăsare, îi cleve tesc, fără să creadă, pe cei ce s-au împărtăsit si învată despre ele213.

88. Care este scopul iconomiei. întrupării lui Dum- nezeu-Cuvîntul, vestit în toată dumnezeiasca Scriptură si citit de noi, dar nepătruns ? Nu e decît acela ca, îm- părtăsindu-se de ale noastre, să ne facă pe noi părtasi de ale Sale. Căci Fiul lui Dumnezeu de aceea s-a făcut Fiu al omului, ca să ne facă pe noi oamenii fii ai lui Dumnezeu, ridicînd după har neamul nostru la ceea ce este El după fire, născîndu-ne de sus în Duhul Sfînt si introducîndu-ne îndată în împărătia cerurilor ; mai bi ne zis, dăruindu-se să o avem pe aceasta înlăuntrul nos tru (Luca XVII, 21)214, ca să nu avem numai nădejdea de a intra în ea, ci avînd-o încă de acum, să strigăm : "Viata noastră e ascunsă cu Hristos în Dumnezeu" (Colos. III, 3) 21\

89. Botezul nu ia de la noi libertatea vointei si puterea de a ne hotărî prin noi însine, ci abia el ne dă ruieste libertatea, ca să nu mai fim stăpîniti silnic si fără să vrem, de diavolul. De aceea, după Botez, atîrnă de noi, fie să stăruim de bună voie în poruncile lui Hristos, Stăpînul nostru, în Care ne-am botezat, si să umblăm pe calea celor poruncite de El, fie să ne aba tem de la această cale dreaptă, întorcîndu-ne prin fap tele rele la protivnicul si vrăjmasul nostru, diavolul216.

90. Cei ce se supun după Sfîntul Botez, voii celui rău, si împlinesc cele voite de el, se înstrăinează de sfîntul sîn al Botezului, după cuvîntul lui David (Ps. LVII, 4). Căci nu ne schimbăm, nici nu ne mutăm din firea în care am fost ziditi, ci fiind ziditi buni de Dum nezeu (căci Dumnezeu nu a făcut răul), si rămînînd ne schimbati prin firea si prin natura în care am fost zi diti, cele ce le alegem si le voim prin socotinta de bună voie, pe acelea le si facem, fie bune, fie rele. Căci pre cum cutitul nu-si schimbă firea sa, fie că e folosit de cineva spre rău, fie spre bine, ci rămîne fier, asa si omul lucrează si face, precum s-a zis, cele ce le vrea, dar nu iese din firea sa21T.

91. Nu ne mîntuim miluind pe unul, dar ne trimite în foc dispretuirea unuia. Căci cuvintele : "am flămîn- zit si am însetat" (Matei XXV, 35), nu s-au spus pentru o singură dată, nici pentru o singură zi, ci pentru în- treaga viată. Domnul si Dumnezeul nostru a mărturisit că primeste să fie hrănit, adăpat si îmbrăcat si celelalte, nu o dată, ci totdeauna si în toti, de către slugile Sale218.

92. Cum l-ar putea închide unii pe Cel ce se îm parte neîmpărtit si Care este în acelasi timp Dumnezeu întreg în fiecare dintre cei săraci ? Presupune deci că sînt o sută de săraci ca un singur Hristos. Căci nu s-a împărtit nicidecum Hristos (1 Cor. I, 13). Deci cel ce a dat la 99 cîte un obol, iar pe unul 1-a înjurat, sau 1-a lovit, sau 1-a depărtat cu mîna goală, cui a făcut oare aceasta, dacă nu Celui ce a zis si zice pururea si va zice : "Intrucît ati făcut unuia din acesti preamici, Mie Mi-ati făcut" (Matei XXV, 40)219.

93. Cel ce a dat milostenie la o sută, dar putea să dea si altora, si putea să adape si să hrănească încă pe multi care l-au rugat si au strigat către el, însă i-a ne socotit, va fi judecat de către Hristos, ca unul ce nu L-a hrănit pe El însusi ; fiindcă cel hrănit de noi, în fiecare dintre cei mici, este si în aceia în toti22*.

94. Cel ce dă astăzi tuturor toate cele spre trebu inta trupului, dar mîine, putînd face aceasta, va neso coti pe niscai frati, si-i va lăsa să piară de foame, de sete si de frig, L-a lăsat să moară si L-a dispretuit pe Acela care a zis : "întrucît ati făcut unuia din acesti preamici, Mie ati făcut"221.

95. Din acestea se poate cunoaste un lucru : cum îsi însuseste Domnul toate ale săracilor si fratilor nostri, zicînd celor drepti : "Mie Mi-ati făcut", iar celor de-a stînga : -"Mie nu Mi-ati făcut". El nu vede numai pe cei miluiti de noi, nici numai pe cei nedreptătiti sau asupriti, sau supusi la mii de alte rele, ci si pe cei tre cuti cu vederea. Căci si aceasta ajunge spre osînda noastră. Căci nu pe aceia, ci pe El îl trecem cu vederea, pe Iisus Hristos, Care si-a făcut toate ale Sale ale acelora.

96. El a primit să ia asupra Sa fata fiecărui om lipsit si să se unească pe Sine cu fiecare, ca nici unul dintre cei ce cred în El să nu se înalte împotriva frate lui, ci fiecare, văzînd pe fratele si pe aproapele său, ca pe Dumnezeul său, să se socotească pe sine atotpreamic fată de frate, ca fată de Făcătorul său ; si să-1 primească si să-1 cinstească întocmai ca pe Acela, si să-si deserte toate averile spre slujirea lui, precum si Hristos si-a vărsat sîngele Său pentru mîntuirea noastră222.

97. Cel ce a primit porunca, să-1 aibe pe aproapele ca pe sine însusi, e dator, desigur, să-1 aibă asa nu nu mai într-o zi, ci toată viata. Si cel căruia i s-a poruncit să dea fiecăruia care cere, i se porunceste aceasta pentru toată viata sa. Si cel ce vrea ca altii să-i facă lui lucrurile bune pe care le voieste, acestea i se cer si lui să le facă altora223.

98. Cel ce-1 are deci pe aproapele ca pe sine însusi nu rabdă să aibă nimic mai mult ca aproapele. Iar dacă are si nu dă cu inimă largă pînă ce se face si el sărac si asemenea cu aproapele, nu e împlinitor al poruncii Stăpânului ; la fel nu e nici cel ce, vrînd să dea tuturor celor ce cer, va respinge pe cineva din cei ce cer, pînă mai are un obol, sau o bucată de pîine224 ; nici cel ce nu face aproapelui cîte vrea ca altul să i le facă lui (Matei VII, 12). De asemenea, cel ce a hrănit, a adăpat, a îmbrăcat si a făcut toate celelalte fiecărui sărac si fiecărui frate preamic, dar a nesocotit pe unul singur si 1-a trecut cu vederea, se va socoti si el ca cel ce 1-a trecut cu vederea pe Hristos-Dumnezeu cînd f lămînzea si înseta225.

99. Poate acestea vor părea tuturor greu de purtat. De aceea vor socoti întemeiat să zică întru ei : dar cine ie poate face acestea toate, ca să ajute si să hrănească pe toti si să nu treacă cu vederea nicidecum pe vreunul dintre ei ? Dar să asculte pe Pavel, care strigă lămurit : "Dragostea lui Dumnezeu ne strînge pe noi, care jude căm aceasta ; că dacă unul a murit pentru toti, asadar toti au murit* (2 Cor. V, 14)226.

100. Precum poruncile cuprinzătoare au în ele pe toate celelalte mai restrînse, asa si virtutile cuprinză toare îmbrătisează în ele pe cele retetrînse. Căci cel ce a vîndut averile sale si le-a împărtit săracilor si s-a fă cut dintr-odată sărac a împlinit deodată printr-una toa te poruncile restrînse. Fiindcă nu mai are trebuintă să dea celui ce cere, sau să întoarcă fata de la cel ce vrea să se împrumute de la el (Matei V, 42)227. La fel si cel ce se roagă neîncetat ; a cuprins toate în aceasta, si nu mai trebuie să laude de sapte ori în zi pe Domnul (Ps. CXVIII, 64), sau seara, dimineata si la amiază, ca unul ce împlineste toate rugăciunile si cîntările, cîte trebuie să le facem după rînduială la vremea si ceasurile hotă-rîte. Asemenea si cel ce a dobîndit în sine, în chip constient, pe Dumnezeu cel ce dă cunostintă oamenilor (Ps. XCIII, 10), a străbătut toată Sfînta Scriptură si a cules tot folosul din citire si nu va mai avea trebuintă de citirea cărtilor ei. Căci cum ar mai avea o astfel de trebuintă, cel ce L-a dobîndit ca împreună-grăitor228 pe Cel care a insuflat dumnezeiestile Scripturi celor ce le-au scris si a fost învătat de Acela tainele de negrăit ale celor ascunse ? Acesta va fi el însusi altora o carte insuflată de Dumnezeu, purtînd scrise în el, de degetul lui Dumnezeu, taine noi si vechi (Matei XIII, 52), ca unul ce a împlinit toate si s-a odihnit în Dumnezeu de toate lucrurile sale, ajuns la desăvîrsirea originară229.

18. Duhul Sfînt are rolul de a ne pregăti casa fiintei noastre, sau de a o face curată si deschisă pentru primirea Sfintei Treimi. El întîm-pină oarecum împreună cu noi pe Fiul si pe Tatăl. El se uneste cu subiectul nostru, asumînd functia de sensibilizare a noastră pentru Dumnezeu. De aceea Tatăl si Fiul, iubindu-ne pe noi, iubesc în acelasi timp pe Duhul lor, iar noi, iubindu-I pe Ei, îi iubeste oarecum, prin noi, însusi Duhul Lor cel Sfînt. Astfel sîntem ridicati în circuitul iubirii treimice, fără să ne confundăm totusi cu Duhul Sfînt si fără să confundăm persoanele Sfintei Treimi.

19. Sfîntul Maxim Mărturisitorul si alti părinti au vorbit si ei de miscarea spre sfîrsitul nesfîrsit în care se va odihni, dar nu se va sătura sufletul, în viata viitoare. Dar sfîntul Simeon îi dă acestei miscări un caracter de avînt aprins, înfocat. El nu mai vorbeste în termeni intelectuali despre miscarea iubirii sufletului, ci în termeni plini de focul simtirii si al entuziasmului. Acest capitol si cel anterior redă ceea ce e mai caracteristic în spiritualitatea sfîntului Simeon Noul Teolog. Si el ne-a spus în capitolul II că nu face o prea clară distinctie între ceea ce va simti sufletul în viata viitoare si ceea ce poate simti încă de aici.

20. Dorinta sufletului ajunsă în nesfîrsitul iubirii dumnezeiesti nu se stinge, ci e tinută mereu trează din cauza infinitătii în care se află Si pe care niciodată nu o poate cuprinde întreagă. Totusi, întrucît ea nu mai tinde spre ceva care e dincolo de această infinitate, se spune si că dorinta se odihneste acum în această infinitate.

21. Neajuns la capătul final al iubirii, socoteste că n-a pus nici Măcar început ei, asa este de departe iubirea pe care o are sufletul de plinătatea fără margini a iubirii. Si de aceea se socoteste mai prejos de toti ceilalti credinciosi, nevrednic chiar de mîntuire. Cel ce se află în realitate mai sus decît toti se socoteste astfel mai prejos de toti. înL acest sens a spus sfîntul apostol Pavel despre sine că cel dintîi păcătos este el.

22. Credinta în Hristos, unind sufletul cu Hristos si făcîndu-1 deci părtas de desăvîrsirea lui Hristos, îl ridică mai presus de orice dreptate dobîndită prin faptele legii. Căci Hristos e mai presus de lege si e izvorul unei puteri mai presus de cea pe care si-o dă omul însusi, voind să împlinească cerintele celei mai înalte legi.

23. Capitolul acesta si cele următoare pînă la cap. 29 inclusiv coincid cu cap. 1-20 din Pilocalia greacă.

24. E o "necredintă" a celor ce cred, dar socotesc că nu cred destul, din pricina nesîrguintei pentru întărirea credintei prin fapte.

25. Dumnezeu vrea ca chemării la iubirea totală ce ne-o adresează să I se răspundă îndată, fără nici o sovăială.

26. Mai multă bucurie face lui Dumnezeu răspunsul imediat la chemarea Lui, chiar dacă nu esti pregătit, decît amînarea cu pretextul de a te pregăti. Fapta bună cerută de Dumnezeu trebuie săvîrsită imediat. Altfel te obisnuiesti cu amînările si poate n-o mai împlinesti niciodată. Sau, fapta bună pe care o poti face în împrejurarea aceasta, n-o mai poti face niciodată.

27. In gîndirea părintilor, sufletul se alcătuia din: partea ratională, mînia si pofta. Toate capătă o mare sensibilitate pentru dusman, prin lacrimi.

28. Capitolele 30-36 lipsesc în Filocalia greacă.

31. Cunostinta duhovnicească a realitătilor duhovnicesti nu e ocunostintă teoretică, rece, ci o cunostintă palpitantă, ce se miscă întrefrică si iubire.

32. Există o proportie directă între iubire si cunostinta duhovnicească, întrucît în însăsi cunostinta aceasta este iubire si în iubire cunostintă. Nimeni după sfîntul Ioan Evanghelistul n-a mai unit acesteadouă asa de mult în trăire, ca sfîntul Simeon Noul Teolog. Aceasta 1-asi făcut "teolog".

33. Rom. I, 20. Iubirea unită cu cunostinta creste treptat din fapte.Căci faptele sînt manifestări ale iubirii si ale cunoasterii si le adîncescpe acestea.

35. "Gîndurile" (Xo-jio(j.ot), de care trebuie să se curătească mintea,sînt speculatiile proprii, sau gîndurile pătimase la lucruri.

36. E o altă caracteristică a spiritualitătii sfîntului Simeon accentulpe care-1 pune pe lacrimi, pe care le uneste cu extazul cunoasterii realitătii duhovnicesti.

37. Aceasta nu înseamnă că harul dumnezeiesc nu lucrează cuadevărat si în Botezul cu apă si în taina Mirungerii, ci numai că tn acestetaine lucrează prin mijloace văzute si fără ca primitorul să simtă aceastălucrare, pe cînd prin lacrimile iubirii de Dumnezeu lucrarea dumnezeiască e simtită.

38. Capitolul acesta pînă la 69 exclusiv corespund cu cap. 21-52din Filocalia greacă.

36. Sfîntul Simeon nu întelege prin trupul mortificat, un trup incapabil de a se misca spre fapte, ci un trup care nu se miscă din initiativa lui, ci din initiativa cea bună a sufletului. E un trup nerobit patimilor, si disponibil pentru libertatea duhului. Într-un trup viu pentru patimi, sufletul e mort.

37. Sfîntul Maxim Mărturisitorul declară că în Cel Unul sjnt ratiu- nile tuturor. Deci cel ce-L vede pe Cel Unul, vede ratiunile tuturor în El. Sfîntul Simeon Noul Teolog plasează încă în viata aceasta putinta vederii tuturor în Dumnezeu, simultană cu ridicarea peste toate. Aceasta e o contemplare atotcuprinzătoare în simplitatea ei. Cine are intuitia întregu-lui, le vede pe toate ale lui, fără să se piardă în privirea unei părti sau a alteia.

38. Amîndouă aceste capete sîmt luate textual din Cateheza XXVIII,(Catecheses, tom. III, în "Sources chretiennes", nr. 112, p. 160). In Filo-calia greacă, sînt date ca un singur capitol. Poate din faptul că în editiadin "Sources chretiennes", sint date ca două, suta întîi are nu o sută,ci 101 capete.

39. Extras din Cateheza XXVIII, ibidem, p. 162. Sfîntul Simeon afirmă în chipul cel mai categoric că crestinul nu devine om întreg ca ataredecît în măsura în care se întipăreste în el chipul lui Hristos, Omulceresc sl Dumnezeu, prin simtire. Cuvîntul aici rămîne un cuvînt carecomunică o ratiune teoretică cu care se si identifică. Nici prin acestcuvînt, nici prin această ratiune nu se ia contact cu realitatea însăsi.Numai cuvîntul viu, comunicat nouă de cineva care crede, ne transmitesi viata lui, deci si viata lui Hristos, cînd viata lui e îmbibată de viata lui Hristos si cînd e primit cu credintă. De aceea cere sfintul Simeon ca Hristos să se imprime în ratiunea omului în mod simtit.

40. Din Cateheza XXVIII, ibidem, p. 160.

41. E o învătătură a părintilor, aceea despre simturile sufletului.Ele mijlocesc mai mult decît o cunoastere ratională. Prin ele se realizează un contact al sufletului cu realitătile spirituale din preajma luiDumnezeu.

42. Duhul rău e omorît de Duhul cel Bun si Sfînt; împătimirea si nelinistea, de nepătimire si de pace ; neputinta iubirii, de puterea iubitoare

61. Extras din Cuv. IV etic. (din Traites theologiques et ethiques, în"Sources chretiennes", nr. 129, p. 18).

62. De fapt, a te supune din inimă unuia singur, ca lui Dumnezeu,arată puterea generală a ta de a nu te mai afirma nici pe tine, nicilumea, împotriva iubirii.

63. Se minunează îngerii, căci acesta e cel mai tare.

46. Tine de firea noastră să păstrăm în noi chipul lui Dumnezeu, sau relatia cu Dumnezeu. Prin aceasta sîntem fii ai lui Dumnezeu si dumnezei, dar nu născuti din natura lui Dumnezeu, ci înfiati de El prin harul si vointa Lui, dar si prin consimtirea si efortul vointei noastre. Tine de acordul activ al vointei noastre cu vointa lui Dumnezeu să fim fii ai lui Dumnezeu, dar acordul acesta e cerut de firea noastră. Sfîntul Simeon nu cere Intîi fapte, ci întîi iubire si încredere în Dumnezeu. Iar prin aceasta însusi Dumnezeu e cu noi si în noi. Datorită acestui fapt, nu încercăm să împlinim cu puterile noastre faptele legii, ci ne încredem cu iubire în Dumnezeu, Care ne dă însă puterea să iubim cu fapta.

66. Trîndăvia trupului se transpune în suflet, din negrijă. Din elevin apoi în suflet descurajarea si întunericul. Deci între suflet si trup areloc o reciprocitate. Nu se poate neglija niciodată fără pagubă păzireatrupului în cele voite de Dumnezeu.

67. Sigur e vorba de locul spiritual al rugăciunii, de starea derugăciune, de interiorul rugăciunii.

68. Acestea vin ca o justificare a lenii de a se ruga.

69. Rugăciunea este forta eliberatoare, prin întîlnirea efortului nostru de eliberare cu persoana supremă, ca izvor a toată puterea silibertatea.

70. Fricos e cel ce nu e curat în inimă. Acela nu poate intra întrulibertate în relatie cu altul. Curătenia inimii aduce libertatea relatiei cualte persoane, deci si cu Dumnezeu.

52. Cei ce se tem de Domnul nu sînt lasi, ci au curajul mărturisiriiîn fata lui Dumnezeu si a semenilor. Temerea de Dumnezeu e o sfialăde a nu-L supăra, nu o lasitate. A se observa paradoxul: n-are frică celce se teme de Domnul. Temerea de Dumnezeu nu e ca frica din lumesau de ceva din lume; e o putere fată de toate cele din lume, iar fatăde Dumnezeu nu e simtită ca o frică propriu-zis, ci ca o îndrăznire diniubire, împreunată în acelasi timp cu sfială. Temerea de Dumnezeu dăputerea de a întreprinde orice efort spre împlinirea voii Lui, adică atot ce e bun. Nu e vorba însă de o deosebire a acestora prin cuvinte(temere, frică), ci de deosebirea a două stări sufletesti, care pot fi indicateprin indiferent care din aceste două nume.Focul de care se vorbeste în acest capitol e entuziasmul iubirii de Dumnezeu, care are în sine cea mai deplină curătie. Termenii: foc, flacără, sînt termeni preferati de sfîntul Simeon, pentru a exprima puternica simtire a dragostei de Dumnezeu ce-L caracterizează.

53. întelepciunea este si o fortă, sau e mentinută printr-un efortîn care se manifestă o fortă. E forta gîndului la Dumnezeu, care prinaceasta e unit cu ajutorul lui Dumnezeu, pentru a persista în cele bune, încele proprii echilibrului vietii.

71. E demnă de remarcat această convietuire între frică si slavadesartă. Iubitorul de slavă desartă tremură de părerile tuturor, chiar deale celor mai neînsemnati oameni. De frica unor păreri care nu-ti cultivăslava desartă, nu vei putea scăpa contrazicînd pe cei ce nu recunoscmeritele tale, ci acceptînd simtirea smereniei. In smerenie stă adevăratulcuraj fată de altii.

72. E fumul care acopere vederea si slăbeste puterea de miscarea sufletului, dar si a trupului, spre cele bune si reale.

73. Puterea acestuia mai vine si din oboseala fără voie a trupului,ca si din aparenta că el nu e un duh rău, că prin el nu se săvîrseste răul.

74. Excesul nu e bun nici într-o parte nici în alta. Aici are rolulimportant întelepciunea si dreapta socoteală.

75. Desi porneste de la trup, trîndăvia devine si o stare a sufletului si a mintii.

76. Mîndria este asezată de părinti duhovnicesti mai vechi la sfîr-situl celorlalte patimi. Sfîntul Simeon Noul Teolog o pune, cel putin pentrunevoitorii care s-au eliberat de patimi, la începutul nevointii lor. Deaceea leacul împotriva ei este, după el, smerenia, opusul mîndriei. Smerenia deschide sufletul din nou pentru Dumnezeu.

77. Acest capitol e luat în întregime din Cuvîntarea IV etică(Traites theologiques et ethiques, tom. II, în "Sources chretiennes",nr. 129, p. 20).

61. Sînt trei stări sau trepte ale mintii. Dar acestea nu sînt simplusubiective, ci sînt stări produse de unele realităti deosebite de noi.

62. Sfîntul Simeon nu cunoaste decît două stări ale omului: stareacontrară firii si starea mai presus de fire. O stare neutră nu cunoaste.Ea poate fi cel mult o etapă trecătoare între cele două. De cîteva orivorbeste totusi de starea cea conformă firii. In starea aceasta omul sebucură si de ajutorul harului care e mai presus de fire. KpoXrj^i? _ "prejudecata" (termen în textul original tradus de noi cu "închipuire") esteo judecată ce si-o face cineva înainte de a se cunoaste cu adevărat pesine, sau înainte de a cunoaste cu adevărat lucrul despre care gindeste sau se pronuntă. Ea e de fapt o închipuire. Ca atare ea e contrară firii, căci e pusă în miscare de vreo pasiune. De aceea e izvorul multor greseli.

63. De fapt cel ce a petrecut odată în lucruri mai înalte, nu maiare plăcere de cele de jos si chiar dacă coboară putin la ele, tînjestedupă cele de sus. Comparatia stării prezente mai rele, cu cea anterioarămai bună îi produce o tristete si o nemultumire continuă.

64. A fi în Treime înseamnă a fi în iubire. Sfîntul Simeon atribuieiarăsi iubirii si nu contemplatiei rolul principal în mentinerea sufletuluiîn Dumnezeu. Iar iubirea aceasta de Dumnezeu, în care sufletul e ridicat, se explică prin iubirea celor trei Persoane dumnezeiesti între Ele.Fiind asezat sufletul în acest leagăn al iubirii nesfîrsite si desăvîrsite întrecele trei Persoane dumnezeiesti nu mai poate cădea din el.

65. De aici si pînă la cap. 87 inclusiv, ed. din "Sources chretiennes"se întîlneste iarăsi cu Filocalia gieacă, cap. 53-58, afară de cap. 82.

81. E necesar ca făcînd toate cele ce se cer de la noi, să nu lefacem cu grija că reusita depinde numai de noi. Să păstrăm constiintacă toate.sînt trecătoare. Cei ce se folosesc de lumea aceasta, să fie casi cum nu s-ar folosi. Căci "trece chipul lumii acesteia" (1 Cor. VII, 31).

82. Prin această frumoasă distinctie, sfîntul Simeon dovedeste că nucondamnă activitatea, ci apăsarea sufletească ce o poate însoti. Să fiiactiv într-un chip degajat, ca o pasăre în zborul ei vesel, ca un artist,fericit în înaripata lui străduintă de a găsi expresia justă a ceea cecontemplă. Aceasta e esenta recomandării sfîntului Simeon.

83. De fapt, activitatea din iubire fată de altii si de Dumnezeuproduce în suflet o stare de negrijă lumească si-1 duce la desăvîrsireavesnică, pe cînd cea din grija egoistă de trup îl duce la pieire. DeciDomnul condamnă grija, dar nu recomandă neactivitatea. Mai mult chiar,el condamnă si lenea, mai ales pe cea însotită de grijă. De aici rezultăcă desi nu trebuie să considerăm lucrurile lumii eterne, totusi trebuiesă socotim că activitatea sufletului în legătură cu ele, de dragul luiDumnezeu si al altora, e un mijloc prin care sufletul sporeste în desă-vîrsire si ajunge la vesnicia fericită pentru care este rînduit. Dealtfel, sirugăciunea este o activitate.

83. Ceea ce cere Domnul în fond e împlinirea unei activităti cuvenite si retinerea de la cea necuvenită. Cea dintîi trebuie să o facemîntr-un sens cu toată grija, dar în alt sens neîngrijorati. Iar pe cea dea doua să o evităm, mai ales cînd o facem fără grijă, adică cu neglijentă, sau cu nepăsare de mîntuirea sufletului. Există deci grijă si grijă.Există deci grijă bună si grijă rea, precum există negrijă bună si ne-grijă rea.

84. Mustrîndu-1 pe altul pentru greseli, poti să-ti înăspresti sufletultău si să înaintezi la ură împotriva aceluia. Astfel nu-1 zidesti nici peacela si te înrăiesti si pe tine.

85. Mărturisind ispita care ti-a venit de a lua din cele chivernisiteale Bisericii, sau ale mînăstirii, vei căpăta de la duhovnic întărire sărespingi ispita.

72. Extras din Cuv, IV etic, op. cit., p. 12. Pentru sfîntul Simeonvirtutea nu este o simplă pasivitate, ci o punere în ordine a miscărilorsufletesti si trupesti, pentru buna folosire a lor în favoarea deprinderiiunei virtuti. Prin aceasta spiritualitatea crestină se deosebeste net de ceabudistă. Nemiscarea puterilor trupesti si sufletesti poate apartine firiislăbite, sau dezamăgite de pe urma dezordinii pătimase a miscărilor lor.Căci slăbirea sau dezamăgirea pot apărea în creatură, care n-are de lasine fiinta, ci e din nimic Si ca atare înaintează cînd rămîne de sine sprenimic. Dar punerea în rînduială a miscărilor firii e un efort care Învingeînclinarea miscărilor firii spre trîndăvia dezordinii si spre nimic.

73. Extras din aceeasi cuvîntare. Ibidem.

74. Extras din aceeasi cuvîntare, op. cit., p. 14. Oontinuînd ideea dincapitolul anterior, sfîntul Simeon spune că dorirea bunătătilor vesnice emai mult decît nedorirea plăcerilor pămîntesti. Virtutea e o dorire pozitivă a bunătătilor vesnice si prin aceasta depăseste o fire ajunsă la nemiscare prin vointa de a nu răspunde răului cu rău, sau prin dezabuzaresi slăbire. Ea e un efort de ridicare a firii la cele mai presus de fire. Nu se cere desfiintarea dorintei ca putere a firii, ci îndreptarea si întărirea ei spre cele continuu mai înalte.

75. Cuv. IV etic, op. cit., p. 12. Se face aici o deosebire analoagăcu cea din cele două capete anterioare, între pesimismul celor ce s-auscîrbit, prin dezamăgiri sau prin cinismul patimilor, de slava de la oameni, si între cei ce doresc, într-un elan pozitiv, slava curată de la Dumnezeu cei infinit. Aici se crede în Dumnezeu cel personal, acolo e unfel de panteism, odată ce persoana omenească se topeste în esenta universală. Aici se crede într-un Dumnezeu personal, Căruia credinciosul vreasă-I placă, si în a plăcea lui Dumnezeu constă slava dorită de la El,care este totodată o depăsire a egoismului.

76. Cuv. etic. cit., op. cit., p. 14. Aceeasi idee ca în cele trei capeteanterioare. Dar aci sfîntul Simeon dă si o explicare proprie a deosebiriiîntre lipsa unei patimi si posesiunea unei virtuti contrare: lipsa uneipatimi poate proveni din angajarea intensă în alte patimi.

97. Linistea este ceva pozitiv, este o bucurie. Nelucrarea e neacti-vitate si nu iradiază din ea putere, ci îndeamnă la pasivitate si deci latristete. Poti să fii activ în liniste si poti să fii neactiv fără să ai liniste.Căci lipsa de miscare e contrară firii.

98. Din Cuv. etic. cit., ibidem. Poti să taci în afară si în suflet săn-ai liniste.

99. Din Cuv. etic. cit., ibidem. Deci mai presus de fuga exterioarădin lume, e cea care mîntuieste, sau înstrăinarea interioară de ceea cee rău în ea.

100. Extras din Cuv. etic. cit., op. cit., p. 18. Cel nepătimitor nu mai emiscat de nici un răspuns contrar la răul dusmanului, ci-4 copleseste si-1desfiintează cu neclintirea în iubire.

100. Extras din Cuv. cit., op. cit., p. 16. Acestia umblă mult, însăumblă în întuneric si nu reusesc să iasă din el.

101. A umbla în întuneric neînaintînd spre scopul firesc al vietiinoastre, înseamnă a nu umbla pe drum, căci orice drum duce undeva,duce la un scop.

102. Extras din Cuv. cit., op. cit., p. 18. Acestia si-au făcut propriilelor planuri, nu urmăresc planurile lui Dumnezeu.

103. Trupul lui a devenit transparent ca o oglindă prin care celduhovnicesc se vede pe sine si vede pe Dumnezeu.4 - Filocalia

1. Lacrimile fac ochii curati si de aceea capabili să vadă esentatainică a lucrurilor si pe Dumnezeu prin ele.

2. Starea aceasta de mare înduiosare si bucurie pentru DumnezeuÎsi găseste o expresie nu numai în lacrimi, ci si în ritmul unei melodii.

3. Avem aci sensul patristic al teologiei, ca fiind contemplatie a luiDumnezeu, atinsă pe treptele înalte ale curătiei si nepătimirii. Cel cetrăieste desăvîrsit în Dumnezeu, văzîndu-L cu mintea, nu mai simtenici trebuintă de pocăintă, căci uită pînă si de starea sa, fiind iesit întregîn Dumnezeu pe Care-L vede.

4. Adevărata teologie e nu numai vorbirea despre Dumnezeu, cidialog cu Dumnezeu, simtire puternică si responsabilă a prezentei Lui personale si revendicatoare.

3. Se afirmă aci caracterul apofatic, sau mai presus de cunoastereal cunoasterii lui Dumnezeu, conform lui Dionisie Areopagitul si sfîntuluiGrigorie de Nisa.

4. Extras din Cateheza XXVIII; op. cit., p. 158-160, unde e înlegătură cu cap. I, ed. cit., p. 51-52.

5. Există o simtire mai presus de simtire. Sufletul nu se află peacea treaptă într-o insensibilitate. Ea e o sensibilitate spirituală si aredrept cauză lucrarea Sfîntului Duh. Dar e lucrătoare si prin simturiletrupului, cum a fost cazul cu apostolii pe Tabor.

6. Sfîntul Simeon Noul Teolog se dovedeste în tot scrisul lui unteolog al simtirii mai presus de simtire. Dar această simtire nu-i un sentiment pur, ci un contact total al fiintei noastre, sensibilizată de Duhul,cu Dumnezeu.

7. Acela vede si aude în toate cuvîntul lui Dumnezeu.

6. Nu aude nici un cuvînt ca stînd de sine, sau ca răsunînd desine, ci fiecare cuvînt este identificat pentru el cu Cuvîntul lui Dumnezeu.

7. Extras din Cateheza cit., ibidem. Numai prin faptul că auzimîn mod real Cuvîntul lui Dumnezeu, ca un cuvînt căruia trebuie să-i răspundem, auzim real toate cuvintele Lui prin lucruri si prin oameni, cape niste cuvinte care ne scot din izolarea si egoismul nostru si trebuiesă le răspundem. Propriu-zis în toate cuvintele e un singur Cuvînt personal Care ni se comunică, ne revendică si simtim că trebuie să-I răspundem prin viata, prin faptele noastre.

100. Sfîntul Grigorie de Nazianz, Cuv. 38, 11 ; P.G. 36, 324-A. Omula fost făcut ca subiect cunoscător si văzător al celor cunoscute si văzute,într-o legătură ontologică cu ele, cum e Logosul divin cu ratiunile Sale,care prin creatie devin ratiunile lucrurilor.

101. Extras din Cateheza cit., op. cit., p. 160-162. Sfîntul Simeonvorbeste si de niste simturi sau de o sensibilitate a sufletului, care s-atocit prin cădere. Cine aude si vede prin ele, cunoaste "puterea" realitătiispirituale, nu numai întelesul ei, pentru că prin ele se pune în legăturăcu acea realitate si ea, fiind personală, iradiază putere din ea.

10. Acest capitol corespunde cu cap. 59 din Filocalia greacă, Sftn-tul Simeon care a fost "spătarul cubicular" la curtea împăratului Vasile IIfoloseste des imagini de la curtea împărătească. El socoteste harul energiei necreate ce izvorăste din Hristos, ca o haină a Iui Hristos, în caree îmbrăcat, sau ca pe Hristos însusi, dacă Hristos este în energia ce iradiază din El.

11. Desi Dumnezeu este nevăzut, simtirea prezentei Lui este atîtde puternică, încît sfîntul Simeon declară că se simte ca în fata Lui.

12. A se observa cum sfîntul Simeon aseamănă cu un ocean chiarnumai slava lui Dumnezeu ; de fiinta lui Dumnezeu nici nu îndrăznestesă vorbească.

13. Contemplarea luminii dumnezeiesti nu e despărtită, pentrusfîntul Simeon, de împărtăsirea de ea, potrivit învătăturii lui despre simturile sufletesti prin care omul duhovnicesc intră în contact cu realitateadumnezeiască, asa cum intră orice om prin simturile trupului în contact culumea materială.

14. De la capitolul 11 pînă la capitolul 19 inclusiv e redată ideeasfîntului Grigorie de Nissa : "Aceasta este a vedea cu adevărat pe Dumnezeu : a nu afla niciodată o saturare a dorintei ...căci nu se va socotivreodată că se poate îmbrătisa firea nevăzută" (Despre viata lui Moise,în P.G. 44, col. 404). Dar sfîntul Simeon pune în relief si ideea scumpălui, că cel ajuns în oceanul dumnezeiesc nu mai vede nimic în afară deel, dar în el vede toate. Proprie lui este si imaginea oceanului si a apelor.

15. Deci nu-si pierde constiinta identitătii sale.

16. Stiinta si cunostinta implică posesia partială a realitătii, sautransformarea ei la starea de obiect, ceea ce înseamnă delimitarea ei.

17. E simplitatea de ocean a dumnezeirii, în care se cuprind rădăcinile transcendente ale tuturor într-un chip nediferentiat, iar ea însăsica izvor al lor, e infinit mai mult decît toate.

18. Se redă aci o idee a sfîntului Maxim Mărturisitorul care zice:"In nemărginire se odihneste toată miscarea celor ce se miscă în modnatural, pentru faptul că nu există în ea nici o distantă sau interval, ne-avînd deci unde, cum si spre ce să se miste, întrucît are pe Dumnezeu,Care hotărniceste chiar si nemărginirea, Care hotărniceste toată miscarea,ca sfîrsit în calitate de cauză" {Ambigua, în P.G., 91, 1217). Dar sfîntulSimeon foloseste copios imaginea luminii si dă acestei imagini un caracteremotional.

111. Sfîntul Simeon identifică întunericul dumnezeiesc al lui DionisieAreopagitul cu lumina dumnezeiască. De altfel însusi Dionisie întelegeaprin întunericul de pe Sinai "preamulta lumină". Ajunsă aci mintearămîne cu o miscare receptivă, nu creatoare, cu o miscare stabilă înacelasi sens, nu cu o miscare ce trece de la un lucru la altul.

112. Precum se conciliază întunericul cu preamulta lumină, asa seconciliază mintea golită de gînduri cu starea ei de contemplare si degustare a bunătătilor dumnezeiesti. Căci în oceanul dumnezeiesc cel simplusînt toate.

113. Si unde e viata vesnică, e si viata sufletului omenesc.

114. Identificarea stabilitătii cu miscarea sufletului ajuns în Dumnezeu o făcuse si sfîntul Grigorie de Nissa (Despre viata lui Moise, P.G.44, 405-C) si sfîntul Maxim Mărturisitorul {Ambigua, P.G. 91, 1221).

115. Mintea devine prin lumina dumnezeiască altfel decît e prinnatura ei, de aceea îsi devine ei însăsi un mister neînteles.

21. E bucuria de darurile primite fără osteneală, fără efort, darcare le întrec pe toate cele dobîndite prin efort.

22. Extras din sfîrsitul Cuv. X etic; Traites theol..., tom. II, p. 336.E o învătătură scumpă sfîntului Simeon că bunurile dumnezeiesti se posedă în chip constient. De fapt dacă nu avem constiinta lor, nici nula avem.

23. E vorba de auzirea cu sufletul, adică cu un simt al sufletului.

119. Acesta e omul.

120. Sfîntul Simeon nu putea să nu sufere influenta timpului său, înmulte privinte care nu tin propriu-zis de credinta crestină. Făcînd abstractie de ideea celor patru elemente componente ale lumii materiale, ideeproprie timpului său, el se mai resimte si de întelegerea simplistă a aceluitimp în privinta unirii dintre trup si suflet. Astăzi ne dăm seama detaina cu mult mai complexă a acestei uniri. De altfel însusi sfîntulSimeon dă dovadă că e constient de dificultatea problemei cînd adaugăpe de o parte simtirea si suflarea la cele patru componente ale trupului,iar pe de alta declară că prin ele se uneste sufletul cu trupul. Sensibilitatea si suflarea sînt marea taină a existentei umane. Apartin ele materiei ? Apartin sufletului î E greu de a le atribui unuia sau altuia înmod separat. In sensibilitate se întîlnesc sufletul si trupul.

24. Fără îndoială, desi fiecare soare luminează în mod direct partea omului corespunzătoare lui, totusi lumina Soarelui spiritual se reflectădin suflet si asupra trupului, iar lumina soarelui văzut produce bucuriesi sufletului. Căci omul, desi e din două părti, e totusi unul. în om serealizează unirea între cele două lumi. Aceasta o va spune sfîntul Simeonîn capetele următoare.

25. Soarele spiritual dă putere sufletelor să vorbească, întrucîtvorbindu-le el însusi le miscă la răspuns. El e Subiectul suprem, carese adresează subiectelor făcute după chipul Lui. El e Cuvîntul cuvîntător,de unde pornesc toate cuvintele de chemare si din care-si iau miscareade răspuns toate cuvintele de răspuns ale subiectelor create. Aceastăconvorbire leagă subiectele create de Dumnezeu si luminează toate creaturile în acelasi timp.

1. Aceste trei ultime capete au intrat în prefata "Stoglavei", colectie de hotărîri ale Sinodului din 1551 de la Moscova. A se vedea laE. Duchesne, Le Stoglav et Ies cents chapîlres, Paris, 1920, p. 4-5. DupăJ. Darrouzes, Chapîtres theologiques etc, p. 79.

2. Sfîntul Maxim spune: "Dumnezeu este începutul, mijlocul sisfîrsitul celor ce sînt" (Cap. gnostice I, 5), dar si că : "Dumnezeu nu eslepentru Sine, pe cît e cu putintă să stim noi, nici început, nici mijloc,nici sfîrsit" (II, 2). Hristos însă s-a făcut prin întrupare începutul, mijlocul si sfîrsitul vietii noastre celei noi.

3. Sfînta Treime, ca diversitate de Persoane în unitatea fiintei, seface principiu de mentinere a unitătii tuturor în diversitate.

3. Acelasi Dumnezeu, fiind si în cele din urmă, le face si peacestea ca pe cele dintîi. Din faptul că Dumnezeu sau Hristos e si încele din urmă, sfîntul Simeon scoate concluzia că în fond si cele din urmăsînt cele dintîi si invers.

4. Sobornicitatea Bisericii îsi are temeiul în faptul că în fiecare credincios este Acelasi Hristos, deci în fiecare credincios sînt toti credinciosii.

5. Corespunde cu cap. 62 din Filocalia greacă.

6. Faptul că lumina dumnezeiască trece prin îngeri la sfinti, nu-ilasă pe sfinti mai prejos de îngeri. Căci lumina dumnezeiască trecînd dela îngeri la sfinti nu se împutinează, ci li se împărtăseste acestora întreagă. Trecerea aceasta nu face decît să înfăptuiască legătura între îngeri si sfinti.

5. Trecerea luminii de la îngeri la sfinti e ca trecerea pildei siputerii de sfintenie de la sfintii dinainte la cei de după ei. Aceasta e otraditie vie, care asigură unitatea între generatii. Acelasi Hristos e încei dintîi si în cei din urmă, făcîndu-i pe cei dintîi ca pe cei din urmăsi pe cei din urmă ca pe cei dintîi. Sfîntul Simeon dă revărsării luminii dela îngeri la sfinti si de la sfintii dinainte la cei de după ei un sens detraditie.

6. Corespunde cu cap. 62 din Filocalia greacă. Patimile rup lantultraditiei vii a sfintilor, care constituie un fel de coloană vertebrală aTraditiei vii a Bisericii.

7. Cine rupe legătura cu sfintui cu care e în legătură nemijlocitărupe prin aceasta legătura cu toti sfintii de mai înainte. Prin el se vaintroduce o întrerupere în lantul traditiei, cu grele urmări pentru Hristos.Pentru mentinerea traditiei se cere smerenie si iubire fată de înaintasi,precum ruperea traditiei e pricinuită de mîndrie si de lipsa de iubire.

10. Viata duhovnicească e împletită din contraste, ca si viata înpăcat. Plăcerea păcatului e însotită de chinul părerii de rău. întristareapentru păcat care merge pînă la plîns, naste bucuria, căci ea pune începutul vietii celei noi.

11. Cu acest capitol începe un sir de capete de aplicare pilduitoare a unui discernămînt subtil al unor stări sufletesti, care pot aveadiferite continuturi, cu toată aparenta de identitate.

135. începătorii trebuie să pună deosebită rîvnă în dezlipirea lăuntrică de grijile lumesti. După ce au progresat, au dobîndit această dezlipire, chiar dacă sînt între lucruri.

17. Aceasta e metoda de a satisface cerintele strict necesare alevietii, fără a aluneca spre păcat. Asa a făcut Hristos.

18. Corespunde cap. 64 din Filocalia greacă. Acela va evita însăsăvîrsirea păcatului, chiar dacă i se porunceste.

19. El nu se va lăsa convins de argumentele celor ce voiesc să-iusureze frica de chinurile vesnice si durerea pentru ele. Dacă filozofulgerman Heidegger socoteste că existenta fiintei omenesti e frămîntatăpermanent de grijă, în spiritualitatea crestină existenta este stăpînită defrica de chinurile vesnice.

20. Corespunde cap. 65 din Filocalia greacă.5 -Ś Filocalia

140. Corespunde cap. 66 din Filocalia greacă. Se accentuează aci unmare paradox : durerea naste bucurie ; călăul fricii duce la viată. Pentrucă acestea sensibilizează si întăresc spiritul, nu-1 lasă în somnolentă siîn lipsa de tărie. în aceasta stă faptul că prin cruce se ajunge la viată.

141. Corespunde cap. 67 din Filocalia greacă. Izvorul lacrimilor seface izvor de lumină. Se vede prin lacrimile acestora lumina din ei. Celce nu poate plînge pentru păcat rămîne încruntat si întunecat.

22. Este extazul, în care omul a plecat de la sine, absorbit delumina si de focul Duhului Sfînt. Acesta face trupul transparent si fierbinte pentru că si sufletul e fierbinte. El e focul entuziasmului curat.

23. Un alt paradox: din răcoarea lacrimilor se aprinde focul unuisi mai mare dor de Dumnezeu. Si invers.

24. Aceasta e o stare de deplină transparentă spirituală prin DuhulSfînt si prin întărirea la culme a spiritului omenesc.

25. Corespunde cap. 68 din Filocalia greacă. Sfîntul Simeon descrieaci o stare de extaz din cele trăite de el.

24. Prin lacrimi, inima înmuind Snvîrtosarea ei se deschide Duhului.

25. Corespunde cap. 69 din Filocalia greacă.

27. Corespunde cap. 70 din Filocalia greacă.

28. Corespunde cap. 71 din Filocalia greacă.

29. Cei mîndri socotesc mîndri pe oamenii duhovnicesti, pentru căacestia nu primesc să se coboare la glume si la fapte usuratice.

30. Corespunde cap. 72 din Filocalia greacă.

31. Lipsa unei singure virtuti tine inima pătată si o singură patăse simte în toate virtutile, tulburîndu-le.

30. Cap. 73 din FHocalia greacă. Singur Dumnezeu este cu adevărat curat în chip desăvîrsit si poate curati inima omului cu focul iubiriiaprins de El în inimă.

31. Darrouzes, op. cit., p. 89, dă la notă: Isaia LXII, 2. Dar înacel loc nu se află aceste cuvinte.

32. Mintea, mereu în miscare, e mai greu de stăpînit decît mădularele trupului.

33. Desigur, nu e vorba numai de un gînd teoretic la rău, ci deun oarecare gînd ispititor. Dar acest gînd, dată fiind puterea lui de influentă, numai prin prezenta lui Dumnezeu în om poate să nu mai durezeîn om.

157. De aci vedem că "lumina" de care vorbeste atît de mult sfîntulSimeon constă în curătia inimii si a privirii. Curătia aceasta o are omulnumai cu ajutorul lui Dumnezeu, sau numai venindu-i de la El. Ea eacolo unde nu se intercalează nici un alt gînd între om si Dumnezeu.Inima curată e acolo unde s-au dezrădăcinat chiar gîndurile rele dinsuflet.

158. Prin această afirmare sfîntul Simeon risipeste orice răstălmăcirea gîndirii sale, că ar admite o despărtire a mintii de simturi în lucrareaei. Spiritul transfigurează lucrarea simturilor, nu se dispensează de ea.Dar nici lucrarea simturilor nu poate fi cugetată fără spirit. Omul e unitate de suflet si trup în actele, în gîndurile si în sentimentele sale. Darsfîntul Simeon spune si mai mult: omul care nu mai are nici un gînd răuîn sine îsi înaltă si simturile la "cer", adică vede si prin ele luminadumnezeiască, sau taine spirituale mai presus de lucrurile pămîntesti.Căci aceste taine se văd totusi prin lume sau prin trup devenite transparente. Aceasta pentru că simturile lui au devenit apte pentru aceste taineSi sînt coplesite de minte si prin mintea lui de lucrarea Duhului Sfînt.Mintea si simturile au devenit în acest caz o unitate cunoscătoare peun plan mai înalt. Omul cunoaste ca o fiintă totală realitătile superioare.

159. Inima curată face transparent pe om sie însusi. Pînă ce inimae pătată, omul nu se poate cunoaste pe sine însusi pentru că nu-si estetransparent nici siesi, cum nu este nici altora. Se interpune între el sisinea sa indefinită preocuparea de altceva inferior si mărginit. Inimacurată e profunzimea abisală a omului, redescoperită. Căci nu se maiinterpune nici un gînd despre vreun obiect limitat între el si aceastăprofunzime. Omul se cunoaste acum ca ceea ce este el propriu-zis înindefinitul lui, care, întrucît e deosebit într-o anumită privintă de indefinitul altor oameni, e totusi definit într-un anumit fel. Dar profunzimeaabisală credinciosul nu si-o poate descoperi decît cînd ea se deschide înprofunzimea infinită a lui Dumnezeu în care subzistă.

160. Sufletul, detasat de diferite gînduri limitate conforme obiectelorlor, se vede pe sine deosebit de gîndurile trecătoare, deci nemuritor.

Aceasta e una cu trezirea la adevărata constiintă de sine. Dar aceasta se iveste împreună cu constiinta de Dumnezeu. El se trezeste la constiinta nemuririi sale, întrucît îsi cunoaste persistenta sa iată de gindu-rile trecătoare. Acest suflet se bucură de învierea sa înainte de învierea trupului, prin lucrare, prin putere, prin experientă si prin adevăr. Văzînd pe Dumnezeu, încetează lucrarea lui cugetătoare trecătoare, rămînînd cu lucrarea lui netrecătoare, căci Dumnezeu e mai presus de cugetarea care face efortul de a defini si pune în legătură obiectele variate si definite si prin aceasta recurge la niste categorii mai prejos de cugetarea mintii îndreptată neschimbat spre Dumnezeu cel Infinit si spre sinea sa indefinită.

161. Aceasta nu înseamnă că nu pot conlucra unii cu altii în lucrurile necesare vietii pămîntesti. Mai mult chiar, de aci se vede că pentru sfîntul Simeon nepărtăsîa celor curati cu lumea înseamnă numai nepri-mirea cuvintelor, gîndurilor si faptelor rele din ea. Dar ei tocmai prinaceasta pot lucra la curătirea si la ridicarea celor din lume. Deci poate exista, în vederea acestui scop, o legătură a lor cu ceilalti oameni. Ba sfîntul Simeon o cere aceasta în alte locuri cu toată puterea.

44. Asa cum sfîntul Simeon identifică curătia cu lumina, tot asaidentifică necurătia poftelor si a patimilor, cu întunericul. Cea dintii dăputinta vederii lui Dumnezeu, cea din urmă nu.

45. Cap. 74, Filocalia greacă.

47. Cap. 75. Filocalia greacă. Pocăinta nu are hotar. Căci mereuputem înainta în cele bune, părîndu-ne rău de nedesăvîrsirea dinainte.

48. Cap. 76, Filocalia greacă. "Intru cunostintă", înseamnă în chipconstient, simtit. Frumusetea lui Hristos este pe de o parte neapropiată,căci nu poate fi cuprinsă, pe de alta e simtită. E cunostintă si nestiintă.Chiar subiectul semenului, pe de o parte îl sesizăm, pe de alta ne rămînetranscendent si de nedefinit.

49. Cap. 77, Filocalia greacă.

50. Cap. 78, Filocalia greacă. Poruncile împlinite se înscriu în fiintanoastră, virtutile îsi pun pecetea pe ea. Arvuna Duhului vine ca o primălumină de sus în fiinta noastră, producînd o primă transparentă a eipentru Dumnezeu si o primă unire a ei cu El. Duhul este inelul lui Hristos, legătura începătoare cu Hristos.

50. Cap. 79, Filocalia greacă.

51. Cap. 80, Filocalia greacă. Odată arvuna primită, nu trebuiestat pe loc, ci trebuie înaintat, adică trebuie cultivată. Altfel are loc oadevărată cădere din dragostea fată de mire.

54. S-a rupt comuniunea lăuntrică dintre suflet si Hristos.

55. Cap. 81, Filocalia greacă. Aceasta nu înseamnă că Dumnezeuiubeste pe cel ce premerge cu iubirea lui, ci pe cel ce răspunde iubiriiSale. Căci nu poate intra în inima celui ce nu si-o deschide iubirii Sale.

56. Tii iubirea cuiva, dar nu o stăpînesti, căci depinde si de libertatea aceluia.

57. Aci ti se pare că ai iubirea celuilalt, aci că n-o mai ai. Numaidupă consolidarea în ea, ai asigurarea statornică a ei.

58. Credinta, harul, stările duhovnicesti nu sînt ca niste obiectefixe si tangibile. Ele dau într-un anumit moment convingerea prezenteilor, în altul parcă nu mai sînt. Principal e ca din momentul din urmăsă nu tragi concluzia că nu va reveni momentul dintîi si să-ti faci dinaceasta o concluzie definitivă de gîndire si comportare.

56. Să o tină ca iubire activă, nu statică.

57. Cap. 82, Filocalia greacă. Să o păzească deci printr-o înaintarecu fapta si prin întărirea ei în virtuti.

58. Cap. 83, Filocalia greacă. Harul nu se mentine unde nu selucrează poruncile lui Hristos. Harul e putere activă, e iradiere, nu eceva static.

59. Cap. 84, Filocalia greacă. Materialul e nesfîrsit, în sensul, căsufletul niciodată nu sfîrseste a se desăvîrsi, dar si în sensul că el mereutrebuie să fie în lucrare. Altfel se prăbuseste în moarte, în inertie, laorice nivel ar fi ajuns. Si atunci nu mai are acoperis potrivit cu el, care constă propriu-zis din infinitatea deschisă a lui Dumnezeu.

179. Cap. 85, Filocalia greacă.

180. Important e ca afectele să fie tinute în frîu, să nu se lunecela păcat prin ele. Dulceata spirituală a vietii în Duhul Sfînt îl face peunul ca acesta să nu simtă trebuinta plăcerilor legate de satisfacereapoftelor. 181. Cap. 86, Filocalia greacă.

182. Cap. 87, Filocalia greacă.

183. Asa cum visele cu continuturi pămîntesti au legătură cu celetrăite de fapt, asa au si cele referitoare la realitătile dumnezeiesti olegătură adevărată cu ele, întrucit au fost trăite în stare de trezvie.6 - Filocali"

184. Mintea celor în care s-a sălăsluit Duhul a devenit simplă, pentru că în ea totul e armonios si concentrat în Duhul; în ea nu sînt îndoieli, sfîsieri, contraziceri, schimbări de metode si tinte fără sigurantacă sînt mai bune ca cele dinainte si că vor duce în mod neîndoielnicla succes cum n-au dus cele dinainte.

185. Cap. 88, Filocalia greacă.

67. Cap. 89, Filocalia greacă.

68. Cap. 90, Filocalia greacă. Învătătura aceasta despre mîntuireeste cu totul deosebită de învătătura apuseană a unei justificări pur juridice a omului prin echivalentul mortii lui Hristos.

69. Cap. 91, Filocalia greacă.

70. Deci sfintui Simeon admite si putinta unei vieti curate în lume.Nu depărtarea externă de lume, ci detasarea lăuntrică de ceea ce e răuIn ea, este lucrul hotărîtor.

70. Cap. 92, Filocalia greacă.

71. Această scenă e pictată pe zidul din afară al Mînăstirii Su-cevita din Bucovina.

72. Cap. 93, Filocalia greacă. Dumnezeu ne acordă o demnitate,cerîndu-ne să dăm si noi niste osteneli pentru bunătătile ce ni le va dărui.Căci voieste să ni se facă prin aceasta dator, voieste să ne dea un oarecare drept la aceste bunătăti. Nu voieste să ne încarce cu ele ca peniste obiecte pasive, ci să crestem la capacitatea de a fi purtătorii lorîn mod activ, sau de a ni le asimila ca subiecte.

193. Cap. 94, Filocalia greacă. 194. Cap. 95, Filocalia greacă.

195. Cap. 96, Filocalia greacă.

75. Deci el nu trebuie să rămînă nelucrător ca lucrurile nesimtitoare, ci să-si unească voia sa cu voia lui Dumnezeu, care aduce unadaos de mare putere voii sale. Aceasta se vede din cele spuse în continuare de sfîntul Simeon.

76. Cap. 97, Filocalia greacă. Asa cum altoiul face un singur pomcu tulpina în care s-a altoit, asa si harul cu firea în care s-a sădit, sauvoia lui Dumnezeu cu voia omului în care s-a imprimat, fac un singurîntreg. Căci omul îsi omoară voia sa prin voia proprie si prin aceastasi-o împlineste si întăreste în acelasi timp.

77. Cap. 98, Filocalia greacă.

199. Dumnezeu te-a făcut prieten, adică te-a ridicat la un dialog intim cu El si-ti dăruieste tot ce are si El prin aceasta.

81. Cap. 100, Filocalia gread. Oricît de mari ar fi lucrurile silumea, ele sînt numai obiecte ale omului, dăruite lui de Dumnezeu, casemn al iubirii Lui. Ba Dumnezeu îi dă omului daruri si mai maxi decîtlumea: se dă pe Sine Însusi ca cel mai bun prieten. Aceasta e slavacu care cinsteste Dumnezeu pe om.

82. Fiul a slăvit pe Tatăl ca om într-un chip exemplar pentru noi.De aceea s-a făcut om. L-a slăvit renuntînd la Sine si predîndu-se Tats-lui desăvîrsit prin pătimiri si prin moarte.

83. Dacă noi slăvim pe Tatăl, cum L-a slăvit Fiul ca om, si Tatălne slăveste pe noi cum îl slăveste pe Hristos ca pe Piui Său cel vesnic,făcut om.

84. Cap. 101, Filocalia greacă.

85. Acesta e lucrul esential: să porti fără întristare cele ce ti sepricinuiesc cu scopul ca să te întristeze si să te facă prin aceasta săpăcătuiesti, dovedind că esti legat de lumea aceasta si nu ai încrederedesăvîrsită în Dumnezeu. 205. Cap. 102, Filocalia greacă.

206. Cap. 103, Filocalia greacă. In răbdare si mîngîiere e o lumină,e vederea celor mai presus de viata aceasta. Numai aceasta dă puterede răbdare si aduce mîngîiere.

207. Propriu-zis nu se poate pierde si nu trebuie pierdută, ci celce o are trebuie să se socotească ca si cînd n-ar avea-o. Să nu se mîn-drească cu ea.

85. Cap. 104, Filocalia greacă. In Dumnezeu sînt si cele învătatede el într-o armonie cu toate cele nestiute. Căci El e mai presus de toate.Iar în lumina Lui se înteleg mai bine si cele necunoscute încă.

86. Cap. 105, Filocalia greacă. Textul grec e mai dezvoltat.

209 b. Deci ei nu trebuie să se tină cu totul în afară de legătura cu ceilalti oameni. Iar acestora nu li se cere să uite stiinta lor, ci să cunoască pe Dumnezeu si să încadreze stiinta lor partială în lumina totală a lui Dumnezeu, în care sînt toate.

210. Iubirea lor va fi continuu lucrătoare si pentru acesti oameni,deci pentru toti.

87. Cap. 107, Filocalia greacă. Aceasta e singura întristare a celorce se află în fericirea fără lipsuri a petrecerii dumnezeiesti. Nici acoloei nu uită de fratii lor care-si primejduiesc viata vesnică.

88. Acestia sînt oameni cu neputintă de influentat în rău.

89. Cap. 106, Filocalia greacă.

90. Fiul lui Dumnezeu, fiind în acelasi timp Fiul Omului, unin-du-se cu noi, ne face si pe noi fii ai lui Dumnezeu după har. Sălăs-luindu-se prin aceasta în lăuntrul nostru cu Duhul Său Preasfînt, pe Care

L-a primit si ca om, aduce în noi împărătia cerurilor, care e acolo unde e Duhul Sfînt.

215. Cap. 108, Filocalia greacă. Mîntuirea constă în unirea cu Dumnezeu în Hristos, nu în vreo justificare juridică.

216. Cap. 109, Filocalia greacă. Botezul ne dăruieste sau ne puneîn lucrare din nou libertatea, pentru că Hristos cu libertatea Lui fată depăcat se sălăsluieste în noi.

217. Cap. 110, Filocalia greacă. Sfîntul Simeon nu admite nici oalterare a firii omenesti prin păcat.

218. Cap. 111, Filocalia greacă. Se cere o stăruintă continuă în aface binele. Căci numai asa ne zidim casa duhovnicească. Cu o singurăpiatră nu facem casa, dar cu o singură piatră, dacă lipseste, o putemstrica, dacă nu o punem îndată la loc. In planul duhovnicesc acest lucruîl facem prin pocăintă. Iubirea nu se întretine prin fapte discontinui, ciprin fapte continui.Hristos e în toti fără exceptie. Deci pe toti trebuie să-i iubim si pretuim ca să devină sinea noastră un întreg în iubire. Dispretuirea unuia e o rană în sufletul nostru si o singură rană duce la moarte.

219. Iubirea se cere arătată în mod continuu nu numai fată deunul, ci fată de toti. Căci în toti este Hristos. A excepta pe unul de laiubire, înseamnă pe de o parte a iubi, pe de altă parte a nu iubi peAcelasi Hristos ; înseamnă a-L iubi pe El îmbrăcat într-un fel si a nu-Liubi, arătîndu-se îndată după aceea îmbrăcat alt fel. Neiubirea fată deuna din înfătisările Sale zădărniceste iubirea fată de altă înfătisare a Sa.O iubire practicată continuu fată de toti, ca fată de Acelasi Hristos, e oiubire care-i pretuieste în acelasi timp pe toti ca pe Acelasi Hristos. Avedea în toti pe Hristos, e cea mai mare fortă pentru solidaritatea umană.

220. Cap. 112, Filocalia greacă.

95. Cap. 113. Filocalia greacă.

96. Cap. 114, Filocalia greacă. Trebuie să socotim pe fiecare cape Hristos Dumnezeu, pentru că Fiul lui Dumnezeu, făcîndu-se ipostas alfirii noastre, s-a făcut ipostasul fundamental al tuturor oamenilor. Prinfata fiecăruia licăreste fata Aceluiasi Hristos; prin apelul adresat nouăde fiecare ne adresează apelul său Acelasi Hristos.

97. Cap. 115, Filocalia greacă.

224. Jertfa adevărată e cea în care cineva se dăruieste total. Trebuie trăită aceeasi predare totală în dăruirea tuturor bunurilor proprii,pe care a trăit-o Hristos în vărsarea sîngelui Său, în dăruirea totală avietii Sale. 225. Cap. 116, Filocalia greacă.

226. Cap. 117, Filocalia greacă. In Hristos toti putem muri duhov-niceste nouă însine, jertfindu-ne total altora.

227. Cel ce dă tot ce are dintr-odată a împlinit printr-o singurăfaptă cerinta iubirii si a jertfei totale si a înfăptuit în sine starea ei, pecare altii nu o înfăptuiesc niciodată prin faptele lor de milosteniemăruntă.

228. Cel ce-L are pe Hristos împreună-grăitor se află cu El însusiîntr-un dialog direct. Ca atare, a depăsit cuvintele Scripturii, aflîndu-seîn relatie nemijlocită cu Subiectul si cu Izvorul lor infinit mai bogatdecît toate cuvintele pe care le rosteste, sau care au fost scrise prininspiratia de la El.

229. Cap. 118, Filocalia greacă. E nu atît desăvîrsirea de la început,ci cea pe care o are în gîndirea lui Dumnezeu, care stă la originea lui.

Filocalia I

Cuprins (n.r. scos pentru ca e duplicat)

Akedia, nestatornicie, dezordine. 2

Ascultarea, tăierea voii, supunerea. 2

Blândeţe  mânia, ţinerea de minte a răului (ranchiuna), ura. 3

Castitatea, fecioria, curăţia  curvia, desfrânarea. 6

Credinţa, pronia. 8

Cunoaştere, gnoza  ignoranţă. 11

Curaj  frică, laşitate. 17

Deznădejde, descurajare, cedare. 18

Discernământ, dreapta socoteală. 19

Dragoste, bunătate, milă, îndelunga răbdare. 26

Frica de Dumnezeu, evlavia, cucernicia. 27

Iadul 27

Împărăţia Cerurilor 27

Înfricoşata Judecată. 27

Liniştea, izolarea, retragerea, fuga de oameni 28

Meditaţia. 33

Moartea. 34

Năluciri, vise, vedenii, înşelăciune. 35

Patimi, ispite, necazuri, demonii 35

Paza minţii, trezvia  răspândirea, împrăştierea. 56

Paza simţurilor 65

Părintele spiritual, arta conducerii sufletelor 67

Plânsul 70

Pocăinţa, metanoia. 71

Postul, înfrânarea  îmbuibarea, beţia. 72

Râvna, osteneala  lenevia, indiferenţa. 75

Răbdare, suferinţă. 76

Rugăciunea. 80

Sărăcie, detaşare, lepădare  iubirea de argint, avariţia. 85

Sfaturi generale, pilde. 92

Slava deşartă. 96

Smerenia, defăimarea de sine  mândria. 97

Spovedania, descoperirea gândurilor, sfătuirea. 100

Tăcerea  vorba deşartă, clevetirea. 102

Pe Teme (n.r. Duplicat, se regasesc si la sfarsit)

Akedia, nestatornicie, dezordine

ˇ Dar ce să zicem despre dracul care face sufletul nesimţit? Căci mă tem a şi scrie despre el. Când năvăleşte acela, iese sufletul din starea sa firească şi leapădă cuviinţa şi frica Domnului, iar păcatul nu-l mai socoteşte păcat, fărădelegea n-o mai socoteşte fărădelege şi la osânda şi la munca veşnică se gândeşte ca la nişte vorbe goale. De cutremurul purtător de foc el râde. Pe Dumnezeu, e drept, îl mărturiseşte, însă poruncile Lui nu le cinsteşte. De-i baţi în piept când se mişcă spre păcat, nu simte: de-i vorbeşti din Scripturi, e cu totul împietrit şi nu ascultă. Îi aminteşti de ocara oamenilor şi nu o ia în seamă. De oameni nu mai are ruşine, ca porcul care a închis ochii şi a spart gardul. Pe dracul acesta îl aduc gândurile învechite ale slavei deşarte. Şi dacă nu s-ar scurta zilele acelea, nimeni nu s-ar mai mântui. De fapt dracul acesta este dintre cei ce atacă rar pe fraţi. Iar pricina este învederată. Căci nenorocirile altora, bolile celor dosădiţi, închisorile celor nefericiţi şi moartea năprasnică a unora, pun pe fugă acest drac, întrucât sufletul e străpuns puţin câte puţin şi e trezit la milă, fiind dezlegat de împietrirea venită de la demon. Desigur noi nu le avem pe acestea aproape de noi, dată fiind şi raritatea celor cuprinşi de neputinţe printre noi. De aceea Domnul alungând acest drac, porunceşte în Evanghelii să mergem la cei bolnavi şi să cercetăm pe cei din închisori, zicând: Bolnav am fost şi n-aţi venit la Mine. În orice caz să se ştie: dacă cineva dintre monahi, fiind atacat de dracul acesta, n-a primit gând de curvie, sau nu şi-a părăsit chilia din nepăsare, unul ca acesta a primit din cer răbdarea şi neprihănirea şi fericit este pentru o nepătimire ca aceasta. Iar câţi s-au făgăduit să cinstească pe Dumnezeu locuind laolaltă cu lumea să se păzească de acest drac. Căci a zice sau a scrie mai multe despre el, mă ruşinez şi de oameni. (Evagrie Ponticul)1

ˇ Când sufletul nostru începe să nu mai poftească lucrurile frumoase ale pământului, se furişează de cele mai multe ori în el un gând de trândăvie, care nu-i îngăduie să stea cu plăcere nici în slujba cuvântului şi nu-i lasă nici dorinţa hotărâtă după bunurile viitoare; ba îi înfăţişează şi viaţa aceasta trecătoare ca neavând nici un rost şi fiind cu totul incapabilă de vreo faptă vrednică de-a fi numită virtute; şi însăşi cunoştinţa o dispreţuieşte, ca pe una ce a fost dată şi altor mulţi oameni, sau ca pe una ce nu ne făgăduieşte nimic desăvârşit. De această patimă moleşitoare şi aducătoare de toropeală vom scăpa de ne vom ţine cu tărie cugetul nostru între hotare foarte înguste, căutând numai la pomenirea lui Dumnezeu. Căci numai întorcându-se astfel mintea la căldura ei, va putea să se izbăvească fără durere de acea împrăştiere nesocotită. (Diadoh al Foticeii)1

Ascultarea, tăierea voii, supunerea

ˇ Să ai în rugăciunea ta ochi neîmprăştiat şi, lepădându-te de trupul şi sufletul tău, trăieşte prin minte. (Evagrie Ponticul)2

Blândeţe  mânia, ţinerea de minte a răului (ranchiuna), ura

ˇ În cuvântări orice asprime să lipsească. Pentru că sfiala şi neprihănirea ştiu să înfrumuseţeze pe oamenii cu judecată mai mult decât pe fecioare, căci mintea iubitoare de Dumnezeu este o lumină care învăluie sufletul, cum învăluie soarele trupul. (Antonie cel Mare)3

ˇ Nu trebuie să ne mâniem pe cei ce păcătuiesc, chiar de-ar fi făcut crime vrednice de osândă. Ci pentru dreptatea însăşi, pe cei ce greşesc să-i întoarcem şi să-i certăm dacă se nimereşte, fie prin ei înşişi, fie prin alţii. Dar să ne mâniem sau să ne înfuriem nu se cade, pentru că mânia lucrează dusă de patimă şi nu de dreptate şi de judecată. De aceea nu primi să te sfătuiască nici oamenii prea miloşi, căci pentru binele însuşi şi pentru dreptate trebuie să cerţi pe cei răi, însă nu pentru patima mâniei. (Antonie cel Mare)3

ˇ Scopul dracilor e ajutat mult de mânia noastră, când se mişcă împotriva firii, făcându-se al lor. De aceea toţi zoresc să o întărâte zi şi noapte. Când o văd însă legată de blândeţe, atunci caută pricini îndreptăţite ca să o dezlege îndată, ca făcându-se foarte aprinsă, să o folosească pentru gândurile lor furioase. De aceea nu trebuie să o întărâtăm nici pentru lucruri drepte, nici pentru nedrepte, ca să nu dăm chiar noi sabie primejdioasă în mâna vrăjmaşului, ceea ce ştiu că fac mulţi şi .mai mult decât trebuie, aprinzându-se pentru motive neînsemnate. Căci spune-mi de ce te prinzi grăbit la harţă dacă dispreţuieşti bucatele, banii şi slava? De ce hrăneşti câinele când te lauzi că nu ai nimica? Iar dacă acesta latră şi se ia după oameni, trebuie că ai niscai lucruri şi vrei să le păzeşti. Dar eu despre unul ca acesta cred că e departe de rugăciunea curată, ştiind că mânia este ciumă pentru o astfel de rugăciune. Şi mă mir că unul ca aceasta şi pe Sfinţi i-a uitat: pe David, care strigă: Opreşte mânia şi părăseşte turbarea; pe Ecclesiastul care porunceşte: Alungă mânia de la inima ta şi scoate vicleşugul din trupul tău‟; pe Apostolul care rânduieşte:  Să ridicăm în toată vremea şi în tot locul mâini cuvioase spre Domnul, fără mânie şi gânduri. De ce oare nu învăţăm şi noi de la obiceiul tainic şi vechi al oamenilor, care alungă câinii din casă în vremea rugăciunii? Obiceiul acesta ne dă să înţelegem că mânia nu trebuie să fie cu cei ce se roagă.  Mânia este vinul şerpilor. De aceea nazireii se înfrânează de la vin. (Evagrie Ponticul)3

ˇ Cine şi-a stăpânit mânia a supus pe draci; iar cine s-a robit de dânsa nu se mai ţine de viaţa monahală şi e străin de căile Mântuitorului, dacă se zice că însuşi Domnul învaţă pe cei blânzi căile Sale. De aceea cu anevoie poate fi vânată mintea monahului, care aleargă pe câmpia blândeţii. Căci de nici o altă virtute nu se tem dracii ca de blândeţe. Aceasta a dobândit-o acel mare Moise, care a fost numit „blând, mai mult decât toţi oamenii. Iar proorocul David a arătat-o că este vrednică să fie pomenită de Dumnezeu, zicând: Adu-ţi aminte, Doamne, de David şi de toată blândeţea lui. Însuşi Mântuitorul nostru ne-a poruncit să ne facem următori ai blândeţii Lui, zicând: Învăţaţi de la Mine că sunt blând şi smerit cu inima şi veţi afla odihnă sufletelor voastre. Iar dacă cineva s-ar înfrâna de la mâncări şi băuturi, dar prin gândurile rele ar întărâta mânia, acela se aseamănă cu o corabie ce călătoreşte pe mare, având pe dracul cârmaci. De aceea trebuie să fim cu luare aminte din toată puterea la câinele nostru, învăţându-l să rupă numai lupii şi să nu mănânce oile, arătând toată blândeţea faţă de toţi oamenii. (Evagrie Ponticul)3

ˇ A descrie toate lucrările cele rele ale dracilor mi-e cu neputinţă, iar a înşira cu de-amănutul meşteşugirile lor mi-e ruşine, sfiindu-mă de cititorii mai simpli. Totuşi ascultă unele viclenii ale duhului curviei. Când cineva a dobândit nepătimirea părţii poftitoare şi gândurile de ruşine s-au răcit, atunci arată bărbaţi şi femei jucând împreună şi-l face pe pustnic să privească lucruri şi forme de ruşine. Ispita aceasta însă nu e printre cele ce ţin multă vreme, deoarece rugăciunea neîncetată şi mâncarea foarte împuţinată, privegherea şi îndeletnicirea cu contemplaţiile duhovniceşti o alungă ca pe un nor fără ploiie. Uneori se atinge însă şi de trupuri, stârnind într-însele fierbinţeala dobitocească. Şi alte nenumărate meşteşugiri unelteşte vicleanul acesta, pe care nu e nevoie să le mai răspândim şi să le mai încredinţăm scrisului. Faţă de astfel de gânduri foloseşte şi aprinderea mâniei, pornită împotriva dracului. De această mânie se teme el mai mult, când se aprinde împotriva acestor gânduri şi îi strică planurile despre ea e vorba când se zice: Mâniaţi-vă şi nu păcătuiţi. Ea dă sufletului în ispite o folositoare doctorie. Dar uneori şi mânia aceasta e imitată de dracul mâniei. Aceasta plăsmuieşte chipurile părinţilor, sau ale unor prieteni şi rudenii, ocărâţi de oameni nevrednici şi prin aceasta mişcă mânia pustnicului şi-l îndeamnă să zică sau să facă vreun rău celor ce i s-au arătat în minte. La acestea trebuie să fie monahul cu luare aminte şi îndată să-şi smulgă mintea de la astfel de chipuri, ca nu cumva, zăbovind pe lângă ele, să se pomenească în vremea rugăciunii tăciune ce se mistuie de foc. În ispite de acestea cad mai ales cei iuţi la mânie şi cei ce uşor se prind la harţă, care sunt departe de rugăciunea cea curată şi de cunoştinţa Mântuitorului nostru Iisus Hristos. (Evagrie Ponticul)3

ˇ Dracii nu cunosc inimile noastre, cum socot unii dintre oameni. Căci singurul cunoscător al inimii este Cel ce ştie mintea oamenilor şi a zidit inimile lor pe fiecare deosebit. Dar ei cunosc multe din mişcările inimii, pe baza cuvântului rostit şi a mişcărilor văzute ale trupului. Vrând eu să le arăt acestea lămurit, m-a oprit Sfântul Preot, spunând că e nevrednic lucru să se răspândească acestea şi să le aduc la urechile celor întinaţi. Căci, zice, şi cel ce ajută pe uneltitor este vinovat după lege. Dar că din astfel de simboluri cunosc cele ascunse în inima noastră, şi din acestea iau prilejuri împotriva noastră, am arătat-o adeseori, respingând pe unii care grăiau cele ce nu trebuie, nepurtându-ne cu dragoste faţă de ei. De aceea am şi căzut în puterea dracului ţinerii de minte a răului şi îndată am primit gânduri rele împotriva lor, pe care le cunoscusem mai înainte că au venit asupra noastră. Pentru aceea pe drept ne mustră Duhul Sfânt: Şezând ai vorbit împotriva fratelui, şi împotriva fiului maicii tale ai adus sminteală; şi ai deschis uşa gândurilor care ţin minte răul şi ţi-ai tulburat mintea în vremea rugăciunii, nălucindu-ţi pururea faţa vrăjmaşului tău şi având-o pe ea drept Dumnezeu. Căci ceea ce vede mintea rugându-se aceea e şi potrivit de a spune că îi este Dumnezeu. Deci să fugim, iubiţilor, de boala defăimării, neamintindu-ne de nimeni cu gând rău; şi să nu ne întunecăm privirea la amintirea aproapelui, căci toate înfăţişările pe care le luăm le iscodesc dracii şi nimic nu lasă necercetat din ale noastre, nici culcarea, nici şederea, nici starea în picioare, nici cuvântul, nici mersul, nici privirea. Toate le iscodesc, toate le mişcă, toată ziua uneltesc vicleşuguri împotriva noastră, ca să înşele ćn vremea rugăciunii mintea smerită şi să stingă lumina ei fericită. Vezi ce zice şi Sfântul Pavel către Tit: Dovedeşte în învăţătură cuvânt sănătos, nestricat şi fără vină, pentru ca împotrivitorul să se ruşineze, neavând de zis nimic rău despre noi. Iar(fericitul David se roagă zicând: Mântuieşte-mă pe mine de clevetirea oamenilor, numind şi pe draci oameni pentru firea lor raţională. Dar şi Mântuitorul în Evanghelii a numit pe cel ce seamănă în noi neghina păcatului om vrăjmaş. Fie ca să ne izbăvim de el, cu harul lui Hristos şi al Dumnezeului nostru, Căruia I se cuvine cinstea şi slava în vecii vecilor. Amin. (Evagrie Ponticul)3

ˇ Când te va întâmpina o ispită, sau te va aţâţa o împotrivire, ca să-ţi mişti mânia spre cel ce-ţi stă împotrivă, sau să spui vreo vorbă goală, adu-ţi aminte de rugăciune şi de porunca dumnezeiască cu privire la ea, şi îndată se va linişti mişcarea fără rânduială din tine. (Evagrie Ponticul)3

ˇ Toate câte le vei face pentru a te răzbuna pe fratele care te-a nedreptăţit îţi vor fi spre sminteală în vremea rugăciunii. (Evagrie Ponticul)3

ˇ Rugându-te tu cum trebuie, ţi se vor întâmpla astfel de lucruri încât să ţi se pară că ai dreptate să te foloseşti de mânie. Dar nu este nici o mânie dreaptă împotriva aproapelui. Căci de vei căuta vei afla că este cu putinţă să rânduieşti lucrul bine şi fără mânie. Deci foloseşte-te de tot meşteşugul ca să nu izbucneşti în mânie. (Evagrie Ponticul)3

ˇ Cel ce datorează zece mii de talanţi să te înveţe pe tine, că de nu vei ierta celui ce-ţi este dator, nu vei dobândi nici tu iertare. Căci l-a predat pe el, zice, chinuitorilor. (Evagrie Ponticul)3

ˇ Să nu încerci a dezlega prin gâlceavă un lucru încurcat, ci prin cele arătate de legea duhului, adică prin răbdare, rugăciune şi nădejdea care numai la un lucru se gândeşte. (Marcu Ascetul)3

ˇ Nu voi să auzi de nenorocirea duşmanilor; căci cei ce ascultă cu plăcere asemenea cuvinte mănâncă roadele plănuirii lor. (Marcu Ascetul)3

ˇ Iacob a făcut lui Iosif haină pestriţă. Iar Domnul dăruieşte celui blând cunoştinţa adevărului, precum s-a scris: Domnul va învăţa pe cei blânzi căile Sale (Marcu Ascetul)3

ˇ Cel care, dispreţuit fiind de cineva, nu se gâlceveşte cu cel ce-l dispreţuieşte, nici cu cuvântul, nici cu gândul, a dobândit cunoştinţă adevărată şi arată credinţă tare Stăpânului. Deci nici cel ce nedreptăţeşte nu ajunge la vreun prisos, nici cel nedreptăţit nu e lipsit de ceva, omul trece ca o umbră, şi deci în deşert se tulbură. (Marcu Ascetul)3

ˇ Prin urmare, de vei păstra în inima ta fără uitare, cu dragoste şi cu simţire, aceste amintiri, nu te va stăpâni patima amărăciunii, a mâniei şi a supărării. Căci temeliile patimii mândriei, fiind săpate prin smerenia lui Hristos, la care te vei gândi, se va surpa uşor şi de la sine toată clădirea fărădelegii, adică a mâniei şi a supărării. Căci ce inimă aspră şi împietrită nu se va frânge de va avea necontenit în minte marea smerenie a dumnezeirii Unuia născut pentru noi şi amintirea tuturor patimilor mai înainte spuse? Cine nu se va face de bunăvoie pământ, cenuşă şi pulbere de călcat de către toţi oamenii? Iar dacă se va smeri şi se va frânge sufletul astfel, privind la smerenia Domnului, ce mânie va mai putea să stăpânească asupra lui? Dar tot aşa de vădit e că uitarea acestor gânduri folositoare şi de viaţă făcătoare, şi sora ei lenea, şi ajutătoarea şi tovarăşa lor neştiinţa, care sunt patimile cele mai adânci şi mai lăuntrice, mai greu de surprins şi de îndreptat, care acoperă şi întunecă sufletul cu multă grijă, fac să se încuibeze şi să lucreze în el şi celelalte patimi, întrucât sădesc nepăsarea şi alungă frica de păcate, căci odată ce sufletul e acoperit de uitarea atotpăcătoasă, de lenea stricăcioasă şi de neştiinţă, maica şi doica tuturor relelor, nenorocita de minte se lipeşte cu uşurinţă de tot ce se vede, se cugetă sau ce aude. De pildă de va vedea frumuseţe de femeie, îndată se va răni de pofta trupească. Şi aşa succedându-se amintirile lucrurilor privite cu patimă şi cu plăcere, zugrăvesc din nou înăuntrul sufletului icoanele lor, prin întipărirea înţelesurilor şi a gândului păcătos. Iar urmarea este că întinează mintea pătimaşă şi nenorocită prin lucrarea duhurilor rele. (Marcu Ascetul)3

ˇ Pe cel ce nu ascultă de un cuvânt nu-l sili cu ceartă; ci câştigul pe care el l-a lepădat, adună-ţi-l ţie. Căci hotărârea de a nu pune răul la inimă îţi va folosi mai mult decât îndreptarea lui. (Marcu Ascetul)3

ˇ Mânia obişnuieşte mai mult decât celelalte patimi să tulbure şi să zăpăcească sufletul. Dar uneori îi şi foloseşte cât se poate de mult. Căci când ne folosim de ea fără tulburare împotriva celor necuvioşi, sau într-un fel sau altul neînfrânaţi, ca, sau să se mântuiască, sau să se ruşineze, prilejuim sufletului un spor de blândeţe: fiindcă lucrăm potrivit cu scopul dreptăţii şi al bunătăţii lui Dumnezeu. Pe lângă aceasta, adeseori, mâniindu-ne tare împotriva păcatului, dăm sufletului vigoare, scăpându-l de moleşeală. De asemenea nu încape nici o îndoială că, mâniindu-ne împotriva duhului stricăciunii, când suntem în mare întristare şi descurajare, ne aflăm cu cugetul mai presus de lauda cea spre moarte. Ca să ne înveţe aceasta, Domnul s-a mâniat şi s-a tulburat de două ori împotriva duhului iadului, deşi făcea toate câte voia cu o voinţă netulburată. Aşa a întors sufletul lui Lazăr în trup. Încât mie îmi pare că mânia neprihănită a fost dăruită firii noastre de Dumnezeu, care ne-a zidit, mai degrabă ca o armă a dreptăţii. Dacă s-ar fi folosit Eva de ea împotriva şarpelui, nu ar fi fost robită de plăcerea acea pătimaşă. Astfel mie mi se pare că cel ce se foloseşte cu neprihănire de mânie, din râvna cuvioşiei, se va afla mai cercat în cumpăna răsplătirilor, decât cel ce nu se mişcă nicidecum la mânie, pentru greutatea de a se mişca a minţii. Fiindcă cel din urmă se dovedeşte a nu-şi fi deprins vizitiul să stăpânească frânele simţurilor omeneşti. Iar celălalt luptă strunind caii virtuţii şi e purtat în mijlocul bătăliilor cu dracii, conducând neîntrerupt cu frica lui Dumnezeu carul cel cu patru cai ai înfrânării. Pe acesta îl aflăm numit în Scriptură, la înălţarea dumnezeiscului Ilie, carul lui Israel, pentru motivul că Dumnezeu a vorbit întâia oară Iudeilor despre cele patru virtuţi în chip deosebit. Iar cel ce s-a hrănit aşa de mult cu neprihănirea a fost înălţat la cer pe un car cu foc, pentru că s-a folosit, socotesc, de(virtuţile sale ca de nişte cai, vieţuind întru Duhul care l-a răpit pe el într-un vârtej de foc. (Diadoh al Foticeii)3

ˇ Este în firea minţii mânia împotriva patimilor. Căci dacă nu se mânie omul împotriva tuturor celor semănate de vrăjmaşul într-însul, nu va vedea nici curăţie întru sine. Când a aflat Iov lucrul acesta, a blestemat pe vrăjmaşii săi zicând: Necinstiţilor şi defăimaţilor, lipsiţi de tot binele, nu v-am socotit vrednici nici de câinii turmelor mele! Iar cel ce vrea să ajungă la mânia cea firească taie toate voile sale, până când întăreşte în sine voia cea după fire a minţii.(Isaia Pustnicul)3

Castitatea, fecioria, curăţia  curvia, desfrânarea

ˇ A descrie toate lucrările cele rele ale dracilor mi-e cu neputinţă, iar a înşira cu de-amănutul meşteşugirile lor mi-e ruşine, sfiindu-mă de cititorii mai simpli. Totuşi ascultă unele viclenii ale duhului curviei. Când cineva a dobândit nepătimirea părţii poftitoare şi gândurile de ruşine s-au răcit, atunci arată bărbaţi şi femei jucând împreună şi-l face pe pustnic să privească lucruri şi forme de ruşine. Ispita aceasta însă nu e printre cele ce ţin multă vreme, deoarece rugăciunea neîncetată şi mâncarea foarte împuţinată, privegherea şi îndeletnicirea cu contemplaţiile duhovniceşti o alungă ca pe un nor fără ploaie. Uneori se atinge însă şi de trupuri, stârnind într-însele fierbinţeala dobitocească. Şi alte nenumărate meşteşugiri unelteşte vicleanul acesta, pe care nu e nevoie să le mai răspândim şi să le mai încredinţăm scrisului. Faţă de astfel de gânduri foloseşte şi aprinderea mâniei, pornită împotriva dracului. De această mânie se teme el mai mult, când se aprinde împotriva acestor gânduri şi îi strică planurile despre ea e vorba când se zice: Mâniaţi-vă şi nu păcătuiţi. Ea dă sufletului în ispite o folositoare doctorie. Dar uneori şi mânia aceasta e imitată de dracul mâniei. Aceasta plăsmuieşte chipurile părinţilor, sau ale unor prieteni şi rudenii, ocărâţi de oameni nevrednici şi prin aceasta mişcă mânia pustnicului şi-l îndeamnă să zică sau să facă vreun rău celor ce i s-au arătat în minte. La acestea trebuie să fie monahul cu luare aminte şi îndată să-şi smulgă mintea de la astfel de chipuri, ca nu cumva, zăbovind pe lângă ele, să se pomenească în vremea rugăciunii tăciune ce se mistuie de foc. În ispite de acestea cad mai ales cei iuţi la mânie şi cei ce uşor se prind la harţă, care sunt departe de rugăciunea cea curată şi de cunoştinţa Mântuitorului nostru Iisus Hristos. (Evagrie Ponticul)4

ˇ Chiar dacă ţi se pare că eşti cu Dumnezeu, păzeşte-te de dracul curviei, căci este foarte înşelător şi cât se poate de pizmaş şi vrea să fie mai iute şi mai ager ca mişcarea şi trezirea minţii tale, ca să o desfacă şi de Dumnezeu, când îi stă înainte cu evlavie şi frică. (Evagrie Ponticul)4

ˇ Foarte potrivit s-a adăugat apoi la cuvintele: pe piept şi pe pântece, cuvântul vei umbla. Căci plăcerea nu stăpâneşte asupra celor ce stau pe loc şi sunt liniştiţi, ci asupra celor ce sunt mereu în mişcare şi plini de tulburare. Dar mai mult decât din acestea, pornirea spre desfrâu vine din lăcomia pântecelui. Din acest motiv şi firea, voind să arate apropierea acestor patimi, a numit organele de împreunare cele de sub pântece, arătând înrudirea lor prin vecinătate. Căci dacă slăbeşte această patimă, slăbeşte din sărăcirea celei de deasupra, iar dacă se aprinde şi se întărâtă, de acolo îşi primeşte puterea. Dar lăcomia pântecelui nu numai că o hrăneşte şi o alăptează pe aceasta, ci şi alungă toate virtuţile. Căci stăpânind şi ţinând ea puterea, cad şi se nimicesc toate virtuţile: înfrânarea, cumpătarea, bărbăţia, răbdarea şi toate celelalte. Aceasta a arătat-o Ieremia acoperit, zicând că mai marele bucătarilor din Babilon a dărâmat de jur împrejur zidurile Ierusalimului, numind prin mai marele bucătarilor patima lăcomiei. Căci precum mai marele bucătarilor îşi dă toată silinţa să slujească pântecele şi născoceşte nenumărate meşteşuguri ca să producă plăceri, tot aşa lăcomia pântecelui pune în mişcare tot meşteşugul ca să servească plăcerii în vremea foamei; iar felurimea mâncărilor dărâmă şi surpă la pământ întăritura virtuţilor. De fapt mâncările gustoase şi meşteşugit drese se fac unelte de dărâmare ale virtuţii bine întărite, clătinând şi dărâmând statornicia şi tăria ei. Pe de altă parte, precum belşugul alungă virtuţile, tot aşa puţinătatea surpă întăriturile păcatului. Căci aşa cum mai marele bucătarilor din Babilon a dărâmat zidurile Ierusalimului, adică ale sufletului paşnic, trăgându-l cu meşteşugul bucătăriei spre plăcerile trupului, tot aşa pâinea de orz a israeliţilor, rostogolindu-se, a răsturnat corturile madianiţilor. Fiindcă hrana sărăcăcioasă, rostogolindu-se şi înaintând mult, risipeşte patimile curvie. Căci madianiţii poartă simbolul patimilor curviei, fiindcă ei sunt cei ce au dus desfrânările în Israil şi au amăgit mare mulţime dintre tineri. Şi foarte potrivit zice Scriptura că Madianiţii aveau corturi, iar Ierusalimul zid, căci toate cele ce înconjoară virtutea sunt întărite şi sigure, iar cele ce susţin păcatul sunt formă şi cort, nedosebindu-se întru nimic de nălucire. (Nil Ascetul)4

ˇ Căci vieţuirea potrivit cu firea ne-a fost rânduită aceeaşi nouă şi dobitoacelor, de către Făcător. Iată v-am dat vouă, zice Dumnezeu către oameni, toată iarba câmpului, ca să fie vouă şi dobitoacelor spre mâncare. Primind deci împreună cu necuvântătoarele o hrană de obşte, dar stricând-o prin născocirile noastre într-una mai desfătătoare, cum nu vom fi socotiţi, cu drept cuvânt, mai necuvântători decât acelea, dacă dobitoacele rămân între hotarele firii, neclintind nimic din cele rânduite de Dumnezeu, iar noi, oamenii cinstiţi, cu raţiune, am ieşit cu totul din vechea rânduială? Căci care sunt fripturile dobitoacelor, care sunt nenumăratele meşteşuguri ale plăcintarilor şi bucătarilor, care stârnesc plăcerile ticălosului de pântece? Oare nu iubesc acelea vechea simplitate, mâncând iarbă şi îndestulându-se cu ce se nimereşte şi folosindu-se de apa râurilor, dar şi de aceasta destul de rar? De aceea le sunt puţine şi plăcerile de sub pântece, pentru că nu-şi aprind dorinţele cu nici o mâncare grasă, încât nici nu ştiu totdeauna de deosebirea între bărbătuş şi femeiuşcă. Căci un singur timp al anului le stârneşte această simţire, când legea firii le-a rânduit împreunarea pentru însămânţarea aceleiaşi specii, spre păstrarea neamului; în cealaltă vreme aşa de mult se înstrăinează, încât uită cu totul de o astfel de dorinţă. Dar oamenilor, pofta nesăturată după plăcerile desfrânate, odrăslită din belşugul şi felurimea mâncărilor, le-a semănat dorinţe furioase, neîngăduindu-le patima să se liniştească în nici o vreme. (Nil Ascetul)4

ˇ Trupul dacă e gras şi tânăr, sau plin de must, când e aţâţat de amintiri caută să împlinească cu patimă cele cuprinse în ele, fiind împins de poftă, sau săvârşeşte uneori necurăţii în vis ori în somn. Căci chiar dacă nu a avut cineva amestecate cu femeia la arătare şi e socotit cast, feciorelnic şi curat de oameni, ba chiar are renume de sfânt, înaintea lui Dumnezeu, care vede cele ascunse, e socotit ca spurcat, desfrânat şi necumpătat; şi pe dreptate va fi osândit în ziua aceea, de nu va plânge şi nu se va tângui, topindu-şi trupul necontenit cu posturi, privegheri şi rugăciunii, iar mintea lecuindu-şi-o şi îndreptându-şi-o prin amintiri sfinte şi prin meditarea cuvântului dumnezeiesc, aducând pocăinţă cuvenită lui Dumnezeu, înaintea căruia a şi cugetat şi făcut relele. Fiindcă nu minte glasul care a zis: Iar eu vă zic vouă: tot cel ce priveşte la femeie spre a o pofti pe ea a şi preacurvit cu ea în inima sa. De aceea e de folos tânărului să nu se întâlnească, de e cu putinţă, deloc cu femei, chiar de sunt socotite sfinte. Iar de se poate, să vieţuiască despărţit chiar şi de oameni, căci atunci poartă războiul mai uşor şi îl cunoaşte mai bine; mai ales dacă va fi cu luare aminte la sine însuşi şi va petrece în cumpătare, cu puţină băutură de apă, în priveghere multă şi rugăciuni, şi se va sili să fie împreună cu Părinţi duhovniceşti încercaţi, lăsându-se înţelepţit şi călăuzit de ei. (Marcu Ascetul)4

ˇ Definiţia curăţiei: simţire pururi lipită de Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)4

Credinţa, pronia

ˇ Despre faptul că nu trebuie să ne îngrijim de îmbrăcăminte şi bucate, socot de prisos a mai scrie, însuşi Mântuitorul oprind acest lucru în Evanghelii. Nu vă îngrijiţi, zice, în sufletul vostru ce veţi mânca, sau ce veţi bea, sau cu ce vă veţi îmbrăca, căci toate acestea le fac păgânii şi necredincioşii, care leapădă purtarea de grijă a Stăpânului şi tăgăduiesc pe Făcătorul. De creştinii este cu totul străin acest lucru, de îndată ce cred că şi cele două vrăbii vândute cu un ban stau sub purtarea de grijă a Sfinţilor îngeri. Au însă dracii şi obiceiul acesta: după gândurile necurate, aduc în suflet şi pe acelea ale grijii, ca să se depărteze Iisus de la noi, umplut fiind locul cugetării cu mulţime de gânduri, şi să nu mai poată rodi cuvântul, fiind copleşit de gândurile grijii. Lepădând dar asemenea gânduri, să lăsăm toată grija noastră în seama Domnului, îndestulându-se cu cele de faţă, cu îmbrăcăminte şi hrană sărăcăcioasă, ca să slăbim în fiecare zi pe părinţii slavei deşarte. Iar dacă cineva socoteşte că nu-i stă bine în haină sărăcăcioasă, să privească la Sfântul Pavel cum aşteaptă în frig şi dezbrăcat, cununa dreptăţii. Dacă Apostolul a numit lumea aceasta stadion şi teatru, oare cel ce s-a îmbrăcat cu gândurile grijii, mai poate alerga spre răsplătirea chemării de sus a lui Dumnezeu, sau mai poate să lupte cu începătoriile, cu domniile şi cu stăpânitorii întunericului veacului acestuia? Eu nu ştiu dacă-i va fi cu putinţă; acest lucru l-am învăţat de la înseşi cazurile văzute. Căci se va împiedica în haină şi se va rostogoli la pământ, ca şi mintea de gândurile purtării de grijă, dacă e adevărat cuvântul care zice că mintea rămâne statornic lipită de comoara sa, că unde este comoara ta, acolo va fi şi inima ta. (Evagrie Ponticul)6

ˇ Pregăteşte-te ca un luptător încercat. De vei vedea fără de veste vreo nălucire, nu te clinti. Chiar dacă ai vedea sabie scoasă împotriva ta, sau lumină năvălind spre vederea ta, nu te tulbura; sau de vei vedea vreo formă urâcioasă şi sângeroasă, să nu-ţi slăbească sufletul. Ci stai drept, mărturisind mărturisirea cea bună şi mai uşor vei privi la vrăjmaşii tăi. (Evagrie Ponticul)6

ˇ Despre frate duhovnicesc am cetit că, rugându-se el, a venit o năpârcă şi s-a lipit de piciorul lui. Dar el nu a coborât mâinile, mai-nainte de ce nu şi-a împlinit rugăciunea obişnuită. Şi întru nimic nu s-a vătămat cel ce iubea pe Dumnezeu mai mult decât pe sine însuşi. (Evagrie Ponticul)6

ˇ Încredinţează lui Dumnezeu trebuinţa trupului şi vei înţelege că o poţi încredinţa şi pe a duhului.(Evagrie Ponticul)6

ˇ Oare noi suntem cei ce avem să ne îngrijim de cele ale vieţii noastre? Oare nu Dumnezeu este Cel ce poartă grijă de ea? Străduinţa omenească, dacă nu primeşte ajutorul lui Dumnezeu, nu poate ajunge la ţintă. Dar purtarea de grijă a lui Dumnezeu dăruieşte bunuri desăvârşite, chiar fără conlucrarea omenească. Ce le-a folosit străduinţa proprie acelora către care a zis Dumnezeu: Aţi semănat mult şi aţi luat puţin, şi am suflat aceasta din mâinile voastre? Şi ce le-a lipsit din cele trebuincioase, celor ce au vieţuit pentru virtute, fără să se îngrijească de ele? N-a fost hrănit Israel în pustie patruzeci de ani, nebucurându-se de nici una din roadele pământului? Au fost ei lipsiţi de mâncare? Nu le împrospăta marea necontenit o hrană neobişnuită, trimiţându-le prepeliţe şi nu le trimetea cerul mană, printr-o ploaie neobişnuită şi străină? Iar piatra lipsită de umezeală nu le dădea, când era lovită, şuvoi îmbelşugat de apă? În sfârşit, veşmintele şi încălţămintea nu le-au slujit tot timpul fără să se învechească? Dar prin ce lucrare a pământului şi-a câştigat Ilie hrana în văgăună? Nu-i aduceau lui corbii hrana? Iar venind în Sarepta, nu i-a dat văduva, lipsită şi de cele mai trebuincioase lucruri, pâine, luând-o de la gura copiilor ei, ca să se arate că virtutea trebuie pusă mai presus şi de fire? Toate acestea, desigur, sunt întâmplări minunate, dar totuşi au şi o raţiune. Căci e cu putinţă ca cineva să trăiască şi fără să mănânce, atunci când vrea Dumnezeu. Dar cum a isprăvit Ilie calea de patruzeci de zile, în puterea unei singure mâncări? Şi cum a petrecut Moise optzeci de zile pe munte, vorbind cu Dumnezeu, fără să guste mâncare omenească? Căci pogorându-se după patruzeci de zile şi mâniindu-se pentru turnarea viţelului, îndată a sfărâmat tablele şi s-a suit pe munte, petrecând alte patruzeci de zile acolo, de unde primind al doilea rând de table s-a coborât la popor. Ce raţionament omenesc ar putea explica mulţumitor această minune?(Cum a putut natura trupului să se cheltuiască atâta vreme, fără să se întregească ceea ce se împrăştie din puterea lui în fiecare zi? Această nedumerire o dezleagă cuvântul lui Dumnezeu, care zice: Nu numai cu pâine va trăi omul, ci cu tot cuvântul care iese din gura lui Dumnezeu. De ce, aşadar, tragem la pământ vieţuirea cea cerească, afundând-o în mizeriile materiale? De ce ne îngrămădim de jur împrejur gunoaie, noi cei ce ne hrăneam odinioară cu mâncări alese, cum a zis Ieremia despre unii plângându-i? Căci când ne odihnim în cugetări strălucite şi arzătoare, ne nutrim cu mâncăruri alese. Iar când părăsim această stare şi suntem traşi în lucrurile pământeşti, ne adunăm în jurul nostru gunoaie. De ce ne întoarcem nădejdea de la Dumnezeu şi ne-o sprijinim pe carnea braţului, punând purtarea de grijă a Stăpânului pe seama mâinilor noastre, lucru pe care Iov şi l-a socotit ca pe cel mai eare păcat? Nu ne-am sfiit să facem ca cel ce-şi duce mâna la gură ca să şi-o sărute. Căci mulţi au obiceiul să-şi sărute mâinile, zicând că de la ele le vine toată bunăstarea. Pe aceştia arătându-i Legea printr-un simbol, zice: Cel ce umblă pe mâini e necurat, şi cel ce umblă pururea pe patru picioare e necurat. Pe mâini umblă cel ce se întemeiază pe mâini şi toată nădejdea şi-o are în ele. Iar pe patru picioare umblă cel ce se încrede în lucrurile supuse simţurilor şi-şi coboară mintea, partea conducătoare a fiinţei sale, la îndeletnicirea necontenită cu ele. În sfârşit cu mulţime de picioare umblă cel învăluit cu totul de cele trupeşti. De aceea, înţeleptul scriitor al Proverbelor vrea ca cel înţelept să nu aibă nici două picioare, ci numai unul, şi acesta rar să se mişte către cele trupeşti: Du-ţi piciorul rar spre prietenul tău, ca nu cumva, săturându-se de tine, să te urască. Prin urmare dacă unul tulbură rar pe Hristos pentru trebuinţele trupului este prieten adevărat al Lui, cum zice Mântuitorul către ucenicii Săi: Voi sunteţi prietenii Mei; dar dacă va face aceasta mai des, va ajunge să fie urât. (Nil Ascetul)6

ˇ Căci cu ce se alege viaţa noastră din toată osteneala deşartă în jurul acestora? Nu toată zdroaba omului merge în gura lui?  cum zice Eclesiastul. Dar hrana şi veşmintele sunt destul pentru susţinerea păcătosului acestuia de trup. De ce, aşa dar, lucrăm la nesfârşit şi alergăm după vânt, cum zice Solomon, împiedicând, din pricina sârguinţei pentru cele materiale, sufletul să se bucure de bunurile dumnezeieşti şi încălzind trupul mai mult decât se cade? Îl hrănim ca să ne facem un duşman vecin cu noi, ca să nu fie în lupta lui cu sufletul numai egal, ci, din, pricina marii lui puteri, să fie mai tare îf războiul lui împotriva sufletului, neîngăduind ca aceasta să fie cinstit şi încununat. Căci în ce costă trebuinţa trupului, pe care luând-o ca motiv mincinos, întindem pofta până la greutăţi nebuneşti? Ea constă, desigur, în pâine şi apă, dar nu ne dau izvoarele apă din belşug? Iar pâinea nu e atât de uşor de câştigat de cei ce au mâini? Şi ne-o putem agonisi prin astfel de lucrări, prin care trebuinţa trupului se împacă fără ca să fim împrăştiaţi, decât foarte puţin, sau deloc. Dar ne dă oare mai multă grijă îmbrăcămintea? Nici aceasta, dacă nu avem în vedere moliciunea venită din obişnuinţă, ci numai trebuinţa. Ce haine din pânză de păianjen, ce vizon, sau porfiră, sau mătase a purtat primul om? Nu i-a întocmit Făcătorul o haină din piei şi nu i-a poruncit să se hrănească cu ierburi? Punând aceste hotare trebuinţei trupului, a oprit şi osândit de departe urâciunea vieţuirii de acum a omului. Nu mai spun că şi acum va hrăni pe cei ce bine vieţuiesc, Cel ce hrăneşte păsările cerului şi le îmbracă, Cel ce împodobeşte crinii câmpului cu atâta frumuseţe, fiindcă nu e cu putinţă să-i convingem pe cei ce s-au depărtat aşa de mult de la această credinţă. Căci cine nu va da cu bucurie cele de trebuinţă aceluia care vieţuieşte întru virtute? Unde este, aşadar, şi la ce foloseşte sârguinţa noastră, dacă Dumnezeu ţine cârma lucrurilor şi toate le poartă şi le duce precum vrea? Dar la neputinţe, se va zice, trupul are lixsă de mângâieri, şi cu cât e mai bine să murim, decât să facem ceva din cele ce nu se potrivesc cu făgăduinţa? Desigur că dacă Dumnezeu vrea ca noi să mai trăim, sau va pune în trupul nostru o putere care să ţină cumpănă slăbiciunii, încât să putem purta şi durerea venită din neputinţă şi să primim încă şi cununi pentru bărbăţie; sau va găsi mijloace pentru hrănirea celui ostenit. În orice caz nu-i va lipsi priceperea de-a ne mântui Celui ce este izvorul mântuirii şi al înţelepciunii. Bine este, aşadar, iubiţilor, să ne ridicăm iarăşi la vechea fericire şi să ne însuşim din nou vieţuirea celor vechi. Căci cred că este lucru uşor pentru cei ce vreau, şi chiar dacă ar fi vreo osteneală, nu e fără rod, având destulă mângâiere în slava înaintaşilor şi în îndreptarea celor ce le vor urma pilda. Pentru că nu mic va fi câştigul celor care au început această vieţuire, dacă vor lăsa celor ce după ei chipul unei vieţuiri desăvârşite, care va fi înălţarea lor. (Nil Ascetul)6

ˇ De aceea sfinţii au fugit din cetăţi şi au ocolit împreuna vieţuire cu cei mulţi, cunoscând că împreuna petrecere cu oamenii stricaţi aduce mai multă pagubă decât ciuma. De aceea, neluând nimic, au părăsit avuţiile deşarte, fugind de împrăştierea adusă de ele. De aceea Ilie, părăsind Iudeea, locuia în muntele pustiu al Carmelului, care era plin de fiare, neavând pentru astâmpărarea foamei nimic afară de copaci, căci se mulţumea cu ghindele copacilor, împlinindu-şi trebuinţa cu acestea. Elisei de asemenea ducea aceiaşi vieţuire, primind de la învăţătorul său, pe lângă alte virtuţi, şi pe aceea de a petrece prin pustiuri. Iar Ioan, locuind în pustia Iordanului, mânca aguridă şi miere sălbatică, arătând celor mulţi că nu e greu să împlinească trebuinţa trupului şi osândindu-i pentru desfătările încărcate. Poate şi Moise, poruncind israelitenilor ca să adune mana de la zi la zi, a pus această lege în chip general, rânduind ca omul să îngrijească de viaţă numai pentru ziua de azi şi să nu se asigure de mai înainte. El a socotit că aşa se cuvine fiinţei raţionale să facă: să se mulţumească cu cele ce se nimeresc, căci îngrijitorul celorlalte este Hristos; să nu aibă grijă de cele dinainte, ca să pară că nu crede în harul lui Dumnezeu, care nu ar revărsa totdeauna darurile Sale necontenite. (Nil Ascetul)6

ˇ Credinţa neclintită este turn întărit. Iar Hristos se face toate celui ce crede.(Marcu Ascetul)6

ˇ Un om voind să facă rău, s-a rugat, după obicei, mai întâi în cuget, şi prin purtarea de grijă a lui Dumnezeu fiind împiedicat, mai pe urmă mult i-a mulţumit. (Marcu Ascetul)6

ˇ David vrând să ucidă pe Nabal din Carmel, după ce a luat înştiinţare despre dumnezeiasca răsplătire, tăindu-şi gândul acesta, mult a mulţumit. Ştim iarăşi ce a făcut când a uitat de Dumnezeu, neoprindu-se până ce Natan proorocul nu i-a adus aminte de Dumnezeu. (Marcu Ascetul)6

ˇ Scriptura numeşte credinţa temelie a celor nădăjduite; iar pe cei ce nu cunosc sălăşluirea lui Hristos, i-a numit neîncercaţi. (Marcu Ascetul) 6

ˇ Legea libertăţii învaţă tot adevărul. Mulţi o ştiu aceasta prin cunoştinţă; însă puţini o înţeleg, pentru că înţelegerea e totdeauna în proporţie cu împlinirea poruncilor ei. (Marcu Ascetul)6

ˇ Legea slobozeniei se cunoaşte prin cunoştinţa adevărată; se înţelege prin lucrarea poruncilor; şi se împlineşte desăvârşit prin mila lui Hristos. (Marcu Ascetul)6

ˇ Când ne vom sili să împlinim în cunoştinţă toate poruncile lui Dumnezeu, vom înţelege că legea Domnului este fără prihană; că se cultivă prin faptele noastre cele bune, dar fără mila lui Dumnezeu nu este cu putinţă să se desăvârşească între oameni. (Marcu Ascetul)6

ˇ Cel ce crede în răsplata lui Hristos pe măsura credinţii sale rabdă bucuros toată nedreptatea. (Marcu Ascetul)6

ˇ Nu respinge învăţătura, chiar dacă eşti foarte cuminte. Căci iconomia lui Dumnezeu e mai folositoare ca înţelepciunea noastră. (Marcu Ascetul)6

ˇ Celui ce flămânzeşte pentru Hristos harul i se face hrană; celui ce însetează băutură preadulce; celui ce tremură de frig haină; celui ostenit odihnă; celui ce se roagă deplină încredinţare; celui ce plânge mângâiere. (Marcu Ascetul)6

ˇ Când Dumnezeu binevoieşte să se facă un lucru, toată zidirea ajută să se împlinească. Dar când El nu binevoieşte, se împotriveşte şi zidirea. (Marcu Ascetul)6

ˇ Definiţia credinţei: cugetare nepătimaşă despre Dumnezeu.(Diadoh al Foticeii)6

ˇ Nimic nu te împiedică să chemi doctorul la vreme de boală. Căci trebuia ca experienţa omenească să dea odată naştere acestui meşteşug. De aceea au şi existat leacurile, mai înainte de a fi aflat. Dar nu trebuie să ne punem nădejdea vindecării în ei, ci în Iisus Hristos, Mântuitorul şi Doctorul nostru cel adevărat. Iar aceasta o spun celor ce urmăresc ţinta înfrânării în chinovii şi în cetăţi, pentru faptul că nu pot să aibă neîncetat credinţa lucrătoare prin dragoste, datorită împrejurărilor ce li se întâmplă; dar şi pentru ca să nu cadă în slava deşartă şi în ispita diavolului, din care pricini unii dintre ei se laudă adeseori că nu au trebuinţă de doctori. Dacă însă cineva îşi duce viaţa retrasă în locuri mai pustii, numai între doi sau trei fraţi de acelaşi fel, să se lase pe sine cu credinţă numai în grija Domnului, care ne tămăduieşte toată boala şi toată neputinţa, în orice pătimire ar cădea. Căci după Domnul, îi ajunge pustia ca să-l mângâie în boala lui. Fiindcă unul ca acesta nu e lipsit niciodată de lucrarea credinţei, nici nu are prilej să se fălească cu virtutea răbdării, ci se foloseşte de pustie ca de o bună acoperitoare. De aceea sălăşluieşte Domnul în casă pe cei ce vieţuiesc în singurătate. (Diadoh al Foticeii)6

Cunoaştere, gnoza  ignoranţă

ˇ Oamenii se socotesc raţionali însă pe nedrept, căci nu sunt raţionali. Unii au învăţat cuvintele şi cărţile vechilor înţelepţi. Dar raţionali sunt numai aceia care au sufletul raţional, pot să deosebească ce este binele şi ce este răul, se feresc de cele rele şi vătămătoare sufletului şi toată grija o au spre cele bune şi folositoare sufletului; iar acestea le săvârşesc cu multă mulţumire către Dumnezeu. Numai aceştia trebuie să se numească raţionali.(Antonie cel Mare)7

ˇ Omul cu adevărat raţional are o singură grijă: să asculte de Dumnezeul tuturor şi să-L placă; şi numai la aceasta îşi deprinde sufletul său: cum să-i placă lui Dumnezeu, mulţumindu-i pentru o aşa de mare purtare de grijă şi pentru cârmuirea tuturor, orice soartă ar avea el în viaţă. Pentru că este nepotrivit să mulţumim pentru sănătatea trupului, doctorilor, care ne dau leacuri amare şi neplăcute, iar lui Dumnezeu să nu-I mulţumim pentru cele ce ni se întâmplă cum trebuie, spre folosul nostru şi după purtarea Lui de grijă. Căci în cunoştinţa şi credinţa cea către Dumnezeu stă mântuirea şi desăvârşirea sufletului. (Antonie cel Mare)7

ˇ Cel ce poate îmblânzi pe cei neînvăţaţi, ca să iubească învăţătura şi îndreptarea, făcător de om trebuie să se numească. Asemenea şi aceia care îndreaptă pe cei desfrânaţi către petrecerea virtuoasă şi plăcută lui Dumnezeu, ca unii ce schimbă alcătuirea oamenilor. Căci blândeţea şi înfrânarea este fericire şi nădejde bună pentru sufletul oamenilor. (Antonie cel Mare)7

ˇ Om se numeşte sau cel raţional, sau cel ce îngăduie să fie îndreptat. Cel ce nu poate fi îndreptat este neom, căci aceasta se află la neoameni. Iar de unii ca aceştia trebuie să fugim, căci celor ce trăiesc laolaltă cu păcatul nu li se îngăduie să se afle niciodată printre cei nemuritori. (Antonie cel Mare)7

ˇ Cel ce urmăreşte vieţuirea virtuoasă şi plăcută lui Dumnezeu grijeşte de virtuţile sufletului, căci acestea sunt bogăţia şi hrana sa veşnică. De cele vremelnice se împărtăşeşte numai pe cât se poate, după cum dă şi voieşte Dumnezeu, folosindu-se cu mulţumire şi bucurie de ele oricât de smerite ar fi. Mâncarea scumpă hrăneşte numai trupul; cunoştinţa lui Dumnezeu însă, înfrânarea, bunătatea, facerea de bine, buna cinstire şi blândeţea, acestea îndumnezeiesc sufletul. (Antonie cel Mare)7

ˇ Sufletul este în trup, iar în suflet este mintea şi în minte cuvântul. Prin ele Dumnezeu fiind înţeles şi preamărit face sufletul nemuritor, dându-i nestricăciunea şi fericirea veşnică. Căci Dumnezeu le-a dăruit tuturor făpturilor existenţa numai pentru bunătatea Sa. (Antonie cel Mare)7

ˇ Mintea vede toate, chiar şi cele din Ceruri. Şi nimic nu o întunecă fără numai păcatul. Prin urmare celui curat nimic nu-i este neînţeles, iar cuvântului său nimic nu-i este cu neputinţă de exprimat. (Antonie cel Mare)7

ˇ Cuvântul care are înţeles şi este folositor sufletului este dar al lui Dumnezeu. Iar vorba cea deşartă, care caută să măsoare cerul şi pământul, mărimea soarelui şi depărtarea stelelor, este o născocire a omului care se osteneşte în deşert. Căci căutând cele ce nu folosesc nimic, osteneşte în zadar, ca şi cum ar vrea să scoată apă cu ciurul. Deoarece este cu neputinţă oamenilor a afla acestea. (Antonie cel Mare)7

ˇ Necunoştinţa lui Dumnezeu este o nesimţire şi nebunie a sufletului, căci răul se naşte din neştiinţă, iar binele, care mântuieşte sufletul, din cunoştinţa lui Dumnezeu. Prin urmare dacă te vei sârgui să nu faci voile tale, petrecând cu trezvie şi cunoscând pe Dumnezeu, mintea ta va fi cu grijă la virtuţi. Dacă însă te vei sili să faci voile tale pentru plăcere, ameţit de necunoştinţa lui Dumnezeu, te vei pierde ca dobitoacele, necugetând la relele ce ţi se vor întâmpla după moarte. (Antonie cel Mare)7

ˇ Ochiul priveşte cele văzute, iar mintea înţelege cele nevăzute căci mintea care iubeşte pe Dumnezeu este făclie care luminează sufletul. Cel ce are minte iubitoare de Dumnezeu şi-a luminat inima sa şi vede pe Dumnezeu prin mintea sa. (Antonie cel Mare)7

ˇ Cel care are minte se ştie pe sine că este om stricăcios iar cel ce se ştie pe sine pe toate le ştie că sunt făpturile lui Dumnezeu şi s-au făcut pentru mântuirea omului. Căci stă în puterea omului să înţeleagă toate şi să creadă drept. Iar un asemenea bărbat cunoaşte sigur că cei ce nu pun preţ pe cele lumeşti au osteneală foarte puţină, iar după moarte dobândesc de la Dumnezeu odihnă veşnică. (Antonie cel Mare)7

ˇ Precum trupul fără suflet este mort, aşa şi sufletul fără puterea minţii este nelucrător şi nu poate moşteni pe Dumnezeu. (Antonie cel Mare)7

ˇ Sufletul se află în lume fiind născut. Mintea este mai presus de lume fiind nenăscută. Sufletul care înţelege lumea şi vrea să se mântuiască în fiecare ceas are o lege pe care nu o calcă. El cugetă întru sine că acum e vreme lungă şi de cercetare şi nu aşteaptă să o facă aceasta judecătorul. El ştie că-şi poate pierde mântuirea primind cea mai mică plăcere urâtă. (Antonie cel Mare)7

ˇ Sufletul cu adevărat raţional văzând fericirea celor răi şi bunătatea celor nevrednici nu se sminteşte, dorindu-şi fericirea lor în viaţa aceasta, cum fac oamenii nesocotiţi. El cunoaşte lămurit nestatornicia lucrurilor, ascunsurile vieţii cu vremelnicia ei şi judecata care nu poate fi mituită. Un suflet ca acela crede că Dumnezeu nu-l va trece cu vederea nici despre partea hranei trebuitoare. (Antonie cel Mare)7

ˇ Omului credincios şi celui ce vrea să înţeleagă pe Dumnezeu nimic nu-i este anevoie. Iar dacă vrei să-L şi vezi, priveşte podoaba şi pronia tuturor celor ce au fost făcute şi a celor ce se fac cu cuvântul Lui. Şi toate sunt pentru om. (Antonie cel Mare)7

ˇ Dintre cele ce le cugetăm, unele îşi pun tiparul pe minte şi dau o formă, altele îi dau numai o cunoştinţă şi nu-şi pun tiparul pe ea şi nici nu-i dau o formă. De pildă: La început era Cuvântul şi Cuvântul era la Dumnezeu lasă un înţeles în inimă, dar nu dau o formă minţii, nici nu-şi pun tiparul pe ea. Cuvintele: luând pâine dau o formă minţii, iar: a frânt-o iarăşi îşi pun tiparul pe ea. Versetul: Am văzut pe Domnul şezând pe un scaun înalt şi ridicat, îşi pune tiparul pe minte, afară de am văzut pe Domnul. Aceste cuvinte, după literă par să-şi pună tipar}l pe minte, dar înţelesul lor nu şi-l pune. Proorocul a văzut cu un ochi profetic firea raţională, înălţată prin fapte bune, primind în sine cunoştinţa lui Dumnezeu. Căci se zice că Dumnezeu şade acolo unde se cunoaşte, fiindcă mintea curată se zice şi scaun al lui Dumnezeu. Dar se zice şi de femeie, că e scaun al necinstei, înţelegându-se prin femeie sufletul care urăşte cele drepte; iar necinstea sufletului este păcatul şi neştiinţa. Aşadar noţiunea de Dumnezeu nu este dintre cele ce-şi pun tiparul pe minte, ci dintre cele ce nu-şi pun tiparul pe minte. De aceea cel ce se roagă trebuie să se despartă cu totul de cele ce-şi pun tiparul pe minte. Aceasta te face să te întrebi dacă, precum este în privinţa trupurilor şi a sensurilor lor, aşa este şi în privinţa celor trupeşti şi a raţiunilor lor; şi dacă altfel se modelează mintea privind o minte, şi altfel va fi starea ei cugetând înţelesul aceleia? Desigur ştim că cunoştinţa duhovnicească depărtează mintea de sensurile care îşi pun tiparul pe ea şi o înfăţişează fără nici un tipar, lui Dumnezeu, fiindcă noţiunea lui Dumnezeu nu este dintre cele ce-şi pun tiparul. Căci Dumnezeu nu este trup, ci mai degrabă din cele ce nu-şi pun tiparul. Şi iarăşi ştim că, dintre vederile care nu-şi pun tiparul pe minte, unele însemnează fiinţa celor netrupeşti, altele raţiunile lor. Dar nu se întâmplă la fel ca în cazul trupurilor şi al celor netrupeşti. Căci în cazul celor trupeşti unele îşi pun tiparul pe minte, altele nu, pe când dincolo, nimic nu-şi pune tiparul pe minte. (Evagrie Ponticul)7

ˇ Cel ce a dobândit cunoştinţă şi culege din ea rodul plăcerii nu mai crede dracului slavei deşarte, care îi înfăţişează toate plăcerile lumii. Căci nu i-ar putea făgădui un mai mare lucru ca vederea duhovnicească. Câtă vreme însă n-am gustat din cunoştinţă să ne supunem voioşi ostenelilor cu fapta, arătând lui Dumnezeu ţinta noastră: că toate le facem pentru cunoştinţa lui. (Evagrie Ponticul)7

ˇ Până ce mintea nu s-a ridicat mai presus de contemplarea firii trupeşti, încă n-a privit locul lui Dumnezeu. Căci poate să se afle în cunoştinţa celor inteligibile şi să se facă felurită ca ele. (Evagrie Ponticul)7

ˇ Cunoştinţa este tot ce poate fi mai bun, căci este împreună lucrătoare a rugăciunii, trezind din somn puterea de înţelegere a minţii, pentru contemplarea cunoştinţei dumnezeieşti. (Evagrie Ponticul)7

ˇ Să părăsim lucrurile lumeşti şi să tindem spre bunurile sufletului. Până când vom rămânea la jocurile copilăreşti, neprimind cuget bărbătesc? Până când vom lucra mai fără judecată ca pruncii, neînvăţând nici măcar de la aceia cum se înaintează la lucrurile mai înalte? Căci aceia, schimbându-se cu vârsta, îşi schimbă şi aplecarea spre jocuri şi părăsesc cu uşurinţă plăcerea pentru cele materiale. Doar ştim că numai materia copilăriei e alcătuită din nuci, biciuri şi mingi. Copiii sunt împătimiţi de ele numai până ce au mintea nedesăvârşită şi le socotesc lucruri de preţ. Dar după ce a înaintat cineva cu vârsta şi a ajuns bărbat, le aruncă pe acelea şi se apucă de lucruri serioase cu multă sârguinţă. Noi însă am rămas la pruncie, minunându-se de cele ale copilăriei, care sunt vrednice de râs, şi nu vrem să ne apucăm de grija celor mai înalte şi să începem a ne gândi la cele cuvenite bărbaţilor. Ci părăsind cugetul bărbătesc, ne jucăm cu lucrurile pământeşti ca şi cu nişte nuci, dând prilej de râs celor ce judecă lucrurile urmând rânduiala firii. Căci pe cât este de ruşinos să vezi un bărbat întreg şezând în cenuşă şi desenând în ţărână figuri copilăreşti, tot pe atât de ruşinos să vezi pe cei ce umblă după agonisirea bunurilor veşnice, tăvălindu-se în cenuşa celor pământeşti şi ruşinând desăvârşirea făgăduinţei, prin îndeletnicirea stângace cu cele ce nu se potrivesc cu ei. Iar pricina acestei stări a noastre, pe cât se vede, stă în faptul că socotim că nu există nimic mai bun decât cele văzute şi nu cunoaştem, în comparaţie cu neînsemnătatea celor de acum, covârşirea bunătăţilor viitoare; înconjuraţi de strălucirea bunătăţilor de aici, socotite de preţ, ne legăm deplin cu pofta de ele. Căci totdeauna în lipsa celor mai bune se cinstesc cele mai rele, care moştenesc dreptul acelora. Fiindcă dacă am avea o înţelegere mai înaltă despre cele viitoare, n-am rămânea lipiţi de acestea. (Nil Ascetul)7

ˇ Citind dumnezeieştile Scripturi cugetă la cele ascunse într-însele; căci câte mai-nainte s-au scris, toate-zice- spre a noastră învăţătură s-au scris. (Marcu Ascetul)7

ˇ Neştiinţa îndeamnă la împotrivire faţă de cele ce sunt de folos şi neruşinându-se sporeşte numărul păcatelor. (Marcu Ascetul)7

ˇ Cel ce nu cunoaşte cursele vrăjmaşului va fi ucis cu uşurinţă; şi cel ce nu ştie pricinile patimilor va cădea. (Marcu Ascetul)7

ˇ Cel ce dispreţuieşte cunoştinţa şi se laudă cu lipsa de învăţătură nu e simplu numai în cuvânt, ci şi în cunoştinţă. (Marcu Ascetul)7

ˇ Precum altceva e măiestria cuvântului şi altceva priceperea, tot aşa altceva este simplitatea în cuvânt şi altceva priceperea. (Marcu Ascetul)7

ˇ Simplitatea cuvintelor nu vatămă pe cel preacuvios, precum nici măiestria cuvintelor pe cel smerit la cuget. (Marcu Ascetul)7

ˇ Nu zice: Nu ştiu ce se cuvine şi deci sunt nevinovat dacă nu fac aceea. Dacă le-ai face pe toate câte le ştii că sunt bune, ţi s-ar descoperi pe urmă şi celelalte, cunoscându-se una din cealaltă. De aceea nu-ţi foloseşte să cunoşti cele de al doilea, înainte de împlinirea celor dintâi. Căci cunoştinţa îngâmfă, îndemnând la nelucrare, iar dragostea zideşte, îndemnând la răbdarea tuturor. (Marcu Ascetul)7

ˇ Cuvintele dumnezeieştii Scripturi citeşte-le prin fapte şi nu le întinde în vorbe multe, îngâmfându-te în deşert cu simpla lor înţelegere. (Marcu Ascetul)7

ˇ Cel ce a lăsat fapta şi se reazemă pe cunoştinţa simplă ţine în loc de sabie cu două tăişuri băţ de trestie, care în vreme de război, cum zice Scriptura, găureşte mâna şi strecoară în ea otrava firii înainte de cea a vrăjmaşilor. (Marcu Ascetul)7

ˇ Cel ce nu cunoaşte adevărul nu poate nici crede cu adevărat. Căci cunoştinţa naturală premerge credinţei. (Marcu Ascetul)7

ˇ Cel ce primeşte cuvintele adevărului primeşte pe Dumnezeu Cuvântul. Căci zice: Cel ce vă primeşte pe voi pe Mine mă primeşte. (Marcu Ascetul)7

ˇ Cel ce zice că cunoaşte toate meşteşugurile diavolului, se dă pe sine ca desăvârşit fără să ştie nimic. (Marcu Ascetul)7

ˇ Unii numesc înţelepţi pe cei ce deosebesc lucrurile sensibile, dar înţelepţi sunt cei ce stăpânesc voile lor. (Marcu Ascetul)7

ˇ Dacă eşti iubitor de învăţătură, fă-te iubitor şi de osteneală. Căci simpla cunoştinţă îngâmfă pe om. (Marcu Ascetul)7

ˇ Adeseori, din negrija pentru fapte, se întunecă şi cunoştinţa. Căci lucrurile, a căror împlinire a fost nesocotită, s-au şters în parte şi din amintire. (Marcu Ascetul)7

ˇ Scriptura de aceea ne îndeamnă să dobândim cunoştinţa lui Dumnezeu, ca să-L slujim Lui cum se cuvine prin fapte. (Marcu Ascetul)7

ˇ Nu pot fi iertate din inimă greşelile cuiva, fără cunoştinţă adevărată. Căci aceasta îi arată fiecăruia toate greşelile câte le face. (Marcu Ascetul)7

ˇ Mintea, care a uitat de cunoştinţa adevărată, se luptă pentru cele protivnice, ca pentru unele ce-i sunt de folos. (Marcu Ascetul)7

ˇ Tuturor relelor le premerge neştiinţa; iar a doua după neştiinţă e necredinţa.7

ˇ Cunoştinţa lucrurilor creşte în proporţie cu împlinirea poruncilor; iar cunoaşterea adevărului, pe măsura nădejdii în Hristos. (Marcu Ascetul)7

ˇ Cunoştinţa lucrurilor foloseşte omului în vreme de ispită şi de trândăvie. Dar în vreme de rugăciune îl păgubeşte. (Marcu Ascetul)7

ˇ Cel ce a învăţat bine legea se teme de legiuitor; iar temându-se de El se fereşte de tot răul. (Marcu Ascetul)7

ˇ Cel ce nu cunoaşte judecăţile lui Dumnezeu merge cu mintea pe un drum înconjurat de amândouă părţile de prăpăstii şi uşor de răsturnat de orice vânt. Când e lăudat, se umflă de mândrie; când e dojenit, se oţăreşte; când îi merge bine, îşi pierde cuviinţa; când ajunge în suferinţe, se tânguieşte; de înţelege ceva caută numaidecât să arate; când nu înţelege, se face că înţelege; dacă e bogat, se îngâmfă; dacă e sărac, se face că nu e; când se satură, e plin de îndrăzneală; când posteşte, se umple de slavă deşartă; cu cei ce-l mustră se ia la ceartă; iar pe cei ce-l iartă îi socoteşte proşti. Dacă, prin urmare, cineva n-a dobândit, prin harul lui Hristos, cunoştinţa adevărului şi frica de Dumnezeu, se răneşte cumplit nu numai de patimi, ci şi de alte întâmplări. (Marcu Ascetul)7

ˇ Înţelepciunea nu stă numai în a cunoaşte adevărul din înălţimea naturală, ci şi în a răbda răutatea celor ce ne fac nedreptate, ca pe a noastră proprie. Căci cei ce rămân la cea dintâi se umflă de mândrie; iar cei ce au ajuns la a doua au dobândit smerenie în cugetare. (Marcu Ascetul)7

ˇ Definiţia cunoştinţei: a te uita pe tine când te gândeşti la Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Cuvântul duhovnicesc umple de siguranţă simţirea minţii, căci e purtat de lucrarea dragostei ce izvorăşte din Dumnezeu. De aceea mintea noastră se îndeletniceşte, fără să fie silită, cu grăirea despre Dumnezeu. Căci nu simte atunci vreo lipsă care provoacă grijă. Fiindcă atât de mult se lărgeşte prin vederi, cât vrea lucrarea dragostei. Bine este deci să aşteptăm totdeauna cu credinţă, ca să primim prin dragoste iluminarea pentru a cuvânta. Căci nimic nu e mai sărac decât cugetarea care, stând afară de Dumnezeu, filozofează despre Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Nici cel ce este încă luminat nu se cade să se apropie de vederile duhovniceşti; nici cel învăluit din belşug de lumina bunătăţii Preasfântului Duh să nu înceapă a cuvânta, pentru că lipsa luminii aduce neştiinţă; iar belşugul nu îngăduie să vorbească. Căci sufletul fiind atunci beat de dragoste către Dumnezeu, vrea să se desfăteze cu glas tăcut de slava Domnului. Prin urmare numai cel ce ţine mijlocia iluminării, trebuie să purceadă a grăi despre Dumnezeu. Căci această măsură dăruieşte sufletului cuvinte pline de strălucire. Iar strălucirea iluminării hrăneşte credinţa celui ce grăieşte întru credinţă. Căci rânduiala este ca cel ce învaţă pe alţii să guste, prin dragoste, el mai întâi din rodul cunoştinţei, aşa cum plugarul care se osteneşte trebuie să se împărtăşească el mai întâi din roade. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Atât înţelepciunea, cât şi cunoştinţa, cât şi celelalte daruri dumnezeieşti sunt ale unuia şi aceluiaşi Duh Sfânt. Dar fiecare din ele îşi are lucrarea sa deosebită. De aceea unuia i s-a dat înţelepciune, altuia cunoştinţa întru acelaşi Duh, mărturiseşte Apostolul. Cunoştinţa leagă pe om de Dumnezeu prin experienţă, dar nu îndeamnă sufletul să cuvânteze despre lucruri. De aceea unii dintre cei ce petrec în viaţa monahală sunt luminaţi de ea în simţirea lor, dar la cuvinte dumnezeieşti nu vin. Dacă însă se dă cuiva pe lângă cunoştinţă şi înţelepciune, în duh de frică, lucru ce rar se întâmplă, aceasta descoperă însăşi lucrarea cunoştinţei, prin dragoste. Fiindcă cea dintâi obişnuieşte să lumineze prin trăire, a doua prin cuvânt. Dar cunoştinţa o aduce rugăciunea şi liniştea multă, când lipsesc cu desăvârşire grijile; iar înţelepciunea o aduce meditarea fără slavă deşartă a cuvintelor Duhului, şi mai ales harul lui Dumnezeu pe care o dă. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Cuvântul duhovnicesc păstrează sufletul celui ce-l grăieşte pururi neiubitor de slavă deşartă. Căci mângâind toate părţile sufletului prin simţirea inimii, îl face să nu mai aibă trebuinţă de slava de la oameni. De aceea îi păzeşte pururi cugetarea fără năluciri, prefăcând-o întreagă în dragostea de Dumnezeu. Dar cuvântul înţelepciunii lumeşti îl îndeamnă pe om pururi spre iubirea de slavă. Căci neputând mângâia şi satisface pe cei ce-l grăiesc, prin experienţa simţirii, le dăruieşte plăcerea laudelor, fiind el însuşi o plăsmuire a oamenilor iubitori de slavă. Vom cunoaşte deci fără rătăcire această înrâurire a cuvântului lui Dumnezeu, dacă vom cheltui ceasurile când nu grăim, în tăcere lipsită de griji şi în pomenirea fierbinte a lui Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Când cercetăm adâncul credinţei, se tulbură, dar când îl privim cu dispoziţia simplă a inimii, se înseninează. Căci adâncul credinţei, fiind apa uitării relelor, nu rabdă să fie cercetat de cugetări iscoditoare. Să plutim deci pe aceste ape cu simplitatea înţelegerii, ca să ajungem la limanul voii lui Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Cel ce s-a împărtăşit de sfânta cunoştinţă şi a gustat din dulceaţa lui Dumnezeu, nu mai trebuie să judece pe nimeni niciodată. Fiindcă dreptatea căpeteniilor lumii acesteia e copleşită cu totul de dreptatea lui Dumnezeu. Căci care ar fi deosebirea între fiii lui Dumnezeu şi oamenii veacului acestuia, dacă dreptul acestora n-ar apărea ca nedesăvârşit faţă de dreptatea acelora? De aceea cel dintâi se numeşte drept omenesc, iar cea de-a doua dreptate dumnezeiască. Astfel Mântuitorul nostru fiind ocărât nu răspundea cu ocară, dat la chinuri nu ameninţă, ci răbda în tăcere să fie dezbrăcat şi de haine şi pentru mântuirea noastră a suferit durere; ba, ceea ce e mai mult, se ruga Tatălui pentru cei care îl chinuiau. Dar oamenii lumii nu încetează să se judece până ce nu-şi iau cu adaos înapoi lucrurile de la cei cu care se judecă, mai ales când îşi primesc dobânzile înainte de a li se plăti datoria. Aşa încât dreptul lor se face adeseori început de mare nedreptate. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Toate darurile (harismele) Dumnezeului nostru sunt bune foarte şi dătătoare de toată bunătatea. Dar nici unul nu ne aprinde şi nu ne mişcă inima aşa de mult spre iubirea bunătăţii Lui, cum o face harisma cuvântării de Dumnezeu (teologia). Căci aceasta fiind un rod timpuriu al bunătăţii lui Dumnezeu, dăruieşte sufletului cele dintâi daruri. Ea ne face mai întâi să dispreţuim cu bucurie toată dragostea de viaţă, ca unii ce avem, în locul poftelor stricăcioase, că bogăţie negrăită, cuvintele lui Dumnezeu. Apoi luminează mintea noastră cu focul care o preschimbă, încât o face să fie în comuniune cu duhurile slujitoare. Să păşim deci, iubiţilor, cu toată inima spre această virtute, cei ce ne-am pregătit pentru ea. Căci ea este frumoasă, atotvăzătoare şi depărtează toată grija, hrănind mintea cu cuvintele lui Dumnezeu în fulgerările luminii negrăite; ca să nu spun multe, ea pregăteşte sufletul raţional pentru comuniunea nedespărţită cu Dumnezeu, prin Sfinţii Prooroci, ca şi între oameni (o minune!) să se cânte limpede stăpânirea lui Dumnezeu, în sunete dumnezeieşti, armonizate de această dumnezeiască aducătoare a miresei la mirele ei. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Mintea cuvântătoare de Dumnezeu (teologică), îndulcindu-şi şi încălzindu-şi sufletul cu înseşi cuvintele lui Dumnezeu, dobândeşte nepătimirea în măsură potrivită. Căci cuvintele Domnului, zice, sunt cuvinte curate, argint lămurit în foc pe seama pământului. Iar mintea cunoscătoare (gnostică), întărită prin experienţa cu lucrul, se ridică mai presus de patimi. Dar şi mintea cuvântătoare de Dumnezeu gustă din experienţa celei cunoscătoare, dacă se face pe sine mai smerită, precum şi mintea cunoscătoare gustă din virtutea contemplativă (văzătoare), dacă îşi păstrează nerătăcită puterea discriminatoare a sufletului. Căci nu se întâmplă ca să se dea amândouă darurile în întregime fiecărei minţi. Iar pricina este ca amândouă să se minuneze de ceea ce are mai mult cealaltă decât ea şi aşa să sporească în ele smerita cugetare, împreună cu râvna dreptăţii. De aceea zice Apostolul: Unuia prin Duhul i s-a dat cuvânt de înţelepciune, altuia cuvânt de cunoştinţă în acelaşi Duh. (Diadoh al Foticeii)7

Curaj  frică, laşitate

ˇ Nu se cuvine ca sufletul raţional şi luptător să se sperie şi să se înfricoşeze îndată de patimile care vin asupra lui, ca nu cumva să fie batjocorit de draci, ca fricos. Căci tulburat de nălucirile lumeşti sufletul îşi iese din limanul său. Să ştim că virtuţile noastre sufleteşti ni se fac înaintemergătoare ale bunurilor veşnice, iar păcatele de bunăvoie pricini ale muncilor. (Antonie cel Mare)8

ˇ Pregăteşte-te ca uf luptător încercat. De vei vedea fără de veste vreo nălucire, nu te clinti. Chiar dacă ai vedea sabie scoasă împotriva ta, sau lumină năvălind spre vederea ta, nu te tulbura; sau de vei vedea vreo formă urâcioasă şi sângeroasă, să nu-ţi slăbească sufletul. Ci stai drept, mărturisind mărturisirea cea bună şi mai uşor vei privi la vrăjmaşii tăi. (Evagrie Ponticul) 8

ˇ Îngrijeşte-te să agoniseşti multă cugetare smerită şi bărbăţie, şi răutatea lor nu se va atinge de sufletul tău şi biciul nu se va apropia de cortul tău, că îngerilor Săi va porunci ca să te păzească pe tine, iar aceştia vor izgoni de la tine toată lucrarea potrivnică. (Evagrie Ponticul)8

ˇ De te vor ameninţa dracii, arătându-se deodată din văzduh ca să te înspăimânte şi să-ţi răpească mintea, să nu te înfricoşezi de ei şi să nu ai nici o grijă de ameninţarea lor, căci ei se tem de tine, încercând să vadă dacă le dai atenţie, sau îl dispreţuieşti cu desăvârşire. (Evagrie Ponticul)8

ˇ Despre frate duhovnicesc am cetit că, rugându-se el, a venit o năpârcă şi s-a lipit de piciorul lui. Dar el nu a coborât mâinile, mai-nainte de ce nu şi-a împlinit rugăciunea obişnuită. Şi întru nimic nu s-a vătămat cel ce iubea pe Dumnezeu mai mult decât pe sine însuşi. (Evagrie Ponticul) 8

ˇ Să ai în rugăciunea ta ochi neîmprăştiat şi, lepădându-te de trupul şi sufletul tău, trăieşte prin minte. (Evagrie Ponticul)8

Deznădejde, descurajare, cedare

ˇ Nu se cuvine ca cei mai slăbuţi cu firea să deznădăjduiască şi să părăsească vieţuirea virtuoasă şi plăcută lui Dumnezeu şi să o dispreţuiască ca una ce nu ar putea fi ajunsă nici înţeleasă de ei. Căci unii chiar de nu vor putea ajunge la culmea virtuţii şi mântuirii, prin sârguinţă şi dorinţă, totuşi se fac mai buni sau în nici un caz mai răi. Iar acest folos al sufletului nu este mic. (Antonie cel Mare)9

ˇ Toţi dracii fac sufletul iubitor de plăceri; numai dracul întristării nu primeşte să facă aceasta, ci el ucide gândurile celor ce au început această vieţuire, tăind şi uscând prin întristare orice plăcere a sufletului, dacă e adevărat că oasele bărbatului trist se usucă. Dacă acest drac războieşte pe un monah cu măsură, îl face încercat, căci îl convinge să nu se apropie de nimic dintr-ale lumii acesteia şi să înlăture toată plăcerea. Dar dacă stăruie mai mult, naşte gânduri care sfătuiesc pe monah să-şi ia viaţa, sau îl silesc să fugă departe de locul unde petrece. Acest lucru l-a gândit şi l-a pătimit dreptul Iov fiind asuprit de acest drac. De aş putea, zice, să mă omor, sau pe altul să rog să-mi facă mie aceasta. Simbol al acestui drac este sălbăticiunea numită năpârcă, a cărei fire se arată prietenoasă, însă al cărei venin covârşeşte veninul celorlalte fiare, ba dacă e primit fără măsură, omoară şi animalul însuşi. Acestui drac i-a predat Pavel pe cel ce a făcut nelegiuire în Corint. De aceea şi scrie cu râvnă Corintenilor, zicând: Arătaţi-i dragoste, ca nu cumva să fie înghiţit unul ca acesta de o întristare mai mare. Dar duhul acesta, care întristează pe oameni, ştie să se facă şi pricinuitor de bună pocăinţă. De aceea şi Ioan Botezătorul îi numea pe cei ce erau străpunşi de duhul acesta şi alergau la Dumnezeu pui de năpârci, zicând: Cine v-a arătat vouă să fugiţi de mânia ce va să vie? Faceţi deci roade vrednice de pocăinţă; şi să nu vi se pară a grăi întru voi: Părinte avem pe Avraam. Căci oricine a urmat lui Avraam şi a ieşit din pământul şi din neamul său, s-a făcut mai tare decât dracul acesta. (Evagrie Ponticul)9

ˇ Ceilalţi strecoară în minte gânduri, sau înţelesuri, sau vederi prin schimbări în starea trupului. Iar Domnul lucrează dimpotrivă: coborându-se în mintea însăşi, aşează în ea cunoştinţa celor ce le vrea, şi prin minte linişteşte neînfrânarea trupului. (Evagrie Ponticul)9

ˇ Păzeşte-te de cursele celor potrivnici. Căci se întâmplă că, în vreme ce te rogi curat şi netulburat, să ţi se înfăţişeze deodată înainte vreun chip străin şi ciudat, ca să te ducă la părerea că Dumnezeu este acolo şi să te înduplece să crezi că dumnezeirea este câtimea ce ţi s-a descoperit ţie deodată. Dar dumnezeirea nu este câtime şi nu are chip. (Evagrie Ponticul)9

ˇ Ia seama la gânduri când te rogi; dacă au încetat cu uşurinţă, de unde vine aceasta? Ca să nu cazi în vreo cursă şi să te predai înşelat. (Evagrie Ponticul)9

ˇ Este o zdrobire de inimă lină şi folositoare, spre înmuierea ei; şi este alta ascuţită şi vătămătoare, spre pedepsirea ei. (Marcu Ascetul)9

ˇ Definiţia nădejdii: călătoria minţii spre cele nădăjduite. (Diadoh al Foticeii)9

ˇ Părăsirea povăţuitoare aduce sufletului întristare multă; de asemenea o anumită smerenie şi deznădejde măsurată. Aceasta pentru ca partea lui iubitoare de slavă şi fricoasă să ajungă, după cuviinţă, la smerenie. Ea produce în inimă îndată frica de Dumnezeu şi lacrimi de mărturisire, precum şi multă dorinţă de tăcere. Dar părăsirea în sens de lepădare lasă sufletul să se umple de deznădejde, de necredinţă, de fumul mândriei şi de mânie. Deci având noi experienţa ambelor părăsiri suntem datori să ne apropiem de Dumnezeu după cum o cere fiecare. În cazul celei dintâi suntem datori să-l aducem mulţumire însoţită de rugăciuni de iertare, ca unuia ce ne pedepseşte neînfrânarea voii noastre cu certarea acestei părăsiri, ca să ne înveţe, asemenea unui Tată bun, deosebirea dintre virtute şi păcat. În cazul celei din urmă, trebuie să-l aducem mărturisirea neîncetată a păcatelor şi lacrimi nelipsite şi retragere şi mai multă, că doar vom putea astfel, prin sporirea ostenelilor, să ni-L facem pe Dumnezeu milostiv, ca să caute ca mai înainte la inimile noastre. Dar trebuie să ştim că atunci când se dă lupta între suflet şi Satana, ciocnindu-se ca două fiinţe, datorită părăsirii povăţuitoare, harul se ascunde pe sine, precum am mai spus, ca să arate vrăjmaşilor sufletului, că biruinţa este numai a lui. (Diadoh al Foticeii)9

Discernământ, dreapta socoteală

ˇ După cum corăbierii cârmuiesc corabia cu grijă, ca să n-o izbească de vreo stâncă văzută sau nevăzută, aşa şi cei ce se silesc spre viaţa duhovnicească trebuie să cerceteze cu frică ce trebuie să facă şi ce să nu facă. De asemenea să creadă că legile lui Dumnezeu le sunt de folos, tăind de la suflet toate gândurile păcătoase. (Antonie cel Mare)10

ˇ După cum cârmacii şi cei ce ţin frânele cu sârguinţă şi cu luare aminte ajung la ţintă, tot aşa cei ce se silesc spre viaţa cea dreaptă şi virtuoasă, trebuie să călătorească cu sârguinţă şi cu grijă, precum se cuvine şi după cum e voia lui Dumnezeu. Cel ce vrea şi cugetă că se poate aceasta, crezând îşi face loc în nemurire. (Antonie cel Mare)10

ˇ Cei ce cunosc binele, dar nu văd ce le este de folos, îşi orbesc sufletul; iar puterea de a deosebi li s-a împietrit. De aceea nu trebuie să ne îndreptăm mintea spre aceştia, ca nu cumva să cădem şi noi, în chip silnic, în acelaşi lucruri, fără băgare de seamă, ca nişte orbi. (Antonie cel Mare)10

ˇ Uneori trupul e bolnav şi de trebuie să mănânci şi de două, de trei şi de mai multe ori, să nu fie întristat cugetul tău căci ostenelile trupeşti nu trebuie să fie ţinute şi în timpuri de boală şi de slăbiciune, ci trebuie lăsate atunci mai slobod în anumite privinţe, ca să se întărească trupul din nou spre aceleaşi osteneli ale vieţuirii. Iar în privinţa înfrânării de la anumite bucate, nu ne-a oprit dumnezeiescul cuvânt ca să nu mâncăm ceva, ci a zis: Iată am dat vouă toate, ca pe legumele ierburilor, mâncaţi-le nimic cercetând, şi: Nu cele ce intră în gură spurcă pe om. Deci înfrânarea de la anumite bucate e lucru ce rămâne la alegerea ta, ca o osteneală a sufletului. (Evagrie Ponticul)10

ˇ Socotesc că dracul, atingându-se de creier, schimbă lumina minţii, precum voieşte. În felul acesta este stârnită patima slavei deşarte spre gândul de a face mintea să se pronunţe cu uşurătate, prin păreri proprii, despre cunoştinţa dumnezeiască fiinţială. Unul ca acesta nefiind supărat de patimi trupeşti şi necurate, ci înfăţişându-se  zice-se  cu curăţie, socoteşte că nu se mai petrece în el nici o lucrare potrivnică. De aceea socoteşte arătare dumnezeiască lucrarea săvârşită în el de diavolul, care se foloseşte de multă pătrundere şi, prin creier schimbă lumina împreunată cu el şi îi dă, precum am spus, forma care vrea. (Evagrie Ponticul)10 27

ˇ Îngerul lui Dumnezeu, arătându-se, opreşte, cu cuvântul numai, lucrarea potrivnică din noi şi mişcă lumina minţii la lucrare fără rătăcire. (Evagrie Ponticul)10

ˇ Dacă vei folosi pe vreunul, vei fi ocărât de altul, ca, simţindu-te nedreptăţit, să spui, sau să faci ceva ce nu se cuvine şi în felul acesta să risipeşti rău ceea ce ai adunat bine. Acesta e scopul dracilor. De aceea trebuie să luăm aminte cu înţelepciune. (Evagrie Ponticul)10

ˇ Un lucru poate fi săvârşit bine la arătare, dar scopul celui ce l-a săvârşit nu e bun. De asemenea poate fi rău la înfăţişare, dar ţinta făcătorului poate fi bună. Dar nu numai fapte săvârşesc unii, ci şi vorbe grăiesc în chipul în care am zis. Căci unii schimbă calitatea unui lucru prin neiscusinţa şi neştiinţa lor, alţii prin intenţia cea rea, şi iarăşi alţii prin scopul evlavios. (Marcu Ascetul)10

ˇ Pe cel ce îşi ascunde defăimarea şi ocara punând înainte laude, cu greu îl pot descoperi cei mai simpli. Asemenea acestuia este şi cel ce, sub chipul smereniei, e plin de slava deşartă. Aceştia acoperind multă vreme adevărul cu minciuna, în cele din urmă sunt daţi totuşi pe faţă prin fapte. (Marcu Ascetul)10

ˇ Unul făcând un lucru la arătare bun vatămă pe aproapele său; iar altul nefăcând un asemenea lucru îl ajută cu gândul. (Marcu Ascetul)10

ˇ Este câte unul care-şi taie o patimă pentru o plăcere. Şi poate că unul ca acesta nu-şi dă seama el însuşi de sine, ostenindu-şi prosteşte. (Marcu Ascetul)10

ˇ Unii oameni, fiind lăudaţi pentru virtute, s-au lăsat cuceriţi de plăcere, iar plăcerea aceasta nutrită de slava deşartă au socotit-o mângâiere. Alţii, mustraţi pentru păcat, s-au umplut de durere şi durerea cea spre folos au socotit-o lucrare a păcatului. (Marcu Ascetul)10

ˇ Toţi aceia care, pentru faptul că se nevoiesc, dispreţuiesc pe cei mai nebăgători de seamă, socotesc că se îndreaptă din fapte trupeşti. Şi toţi cei care, rezemându-se pe simpla cunoştinţă, nesocotesc pe cei lipsiţi de cunoştinţă, se găsesc cu mult mai neînţelepţi decât aceia. (Marcu Ascetul)10

ˇ Se poate întâmpla ca unul, împlinind pe faţă o poruncă, să slujească în ascuns patimii şi prin gânduri păcătoase să strice fapta bună. (Marcu Ascetul)10

ˇ Este o lucrare a harului, necunoscută celui slab la minte; şi este o altă lucrare a păcatului, care semănă cu adevărul. Dar e bine să nu cercetăm prea stăruitor aceste lucruri, ca să nu rătăcim. Ci toate să le aducem, prin nădejde, lui Dumnezeu, căci el ştie folosul amândurora. (Marcu Ascetul)10

ˇ O poruncă se vădeşte mai aleasă ca alta. De aceea există şi o credinţă mai sigură ca altă credinţă. (Marcu Ascetul)10

ˇ Păcatele de odinioară, pomenite special după chipul lor, vatămă pe cel cu bună nădejde. Căci dacă îi apar în cuget însoţite de întristare, îl desfac de nădejde, iar dacă i se zugrăvesc fără întristare, îşi întipăresc din nou vechea întinăciune. (Marcu Ascetul)10

ˇ Când mintea, prin lepădarea de sine, se ţine stând numai de gândul nădejdii, vrăjmaşul, sub motiv de mărturisire, îi zugrăveşte păcatele de mai înainte, ca să stârnească din nou patimile uitate prin harul lui Dumnezeu şi, pe nebăgate de seamă, să facă pe om nedrept. Căci făcând vrăjmaşul acesta, de va fi omul luminat şi urâtor de patimi, se va întuneca, tulburându-se pentru cele făcute. Iar de va fi încă înceţoşat şi iubitor de plăceri, va zăbovi desigur în convorbirea pătimaşă cu momelile, încât amintirea aceasta nu-i va fi o mărturisire, ci început de păcătuire. (Marcu Ascetul)10

ˇ Când vezi doi răi, având dragoste unul faţă de altul, cunoaşte că fiecare ajută să se împlinească voia celuilalt. (Marcu Ascetul)10

ˇ Se întâmplă uneori că sufletul se aprinde spre dragostea lui Dumnezeu, fiind luat de o mişcare neşovăielnică şi lipsită de năluciri; el atrage atunci oarecum şi trupul în adâncul dragostei aceleia negrăite, fie că aceasta se întâmplă în vremea de veghe, fie, cum am zis, când cel care e stăpânit de lucrarea sfântului har ajunge în stare de somn. Atunci el nu mai cugetă la nimic, decât la aceea spre ceea ce a mişcat. Când i se întâmplă aşa ceva, trebuie să ştie că aceasta este lucrarea Duhului Sfânt. Căci îndulcindu-se atunci întreg de acea dulceaţă negrăită, nu mai poate cugeta la nimic altceva, fiind copleşit de o bucurie adâncă. Dar dacă mintea, aflându-se sub o astfel de lucrare, zămisleşte vreo îndoială sub vreun înţeles întinat, şi se foloseşte de sfântul nume spre a se apăra de cel rău, şi nu numai pentru a primi dragostea lui Dumnezeu, trebuie să înţeleagă că aceea mângâiere cu înfăţişare de bucurie este de la înşelătorul. Bucuria aceasta este lipsită de calitate şi de intimitate, fiind produsă de vrăjmaşul care vrea ca sufletul să preacurvească. Căci atunci când vede mintea lăudându-se cu experienţa simţirii sale, el îmbie sufletului anumite mângâieri bune la aparenţă, ca aceasta, distrat de dulceaţa aceea moale şi umedă, să nu poată cunoaşte amestecul celui viclean. Din aceasta să cunoaştem, prin urmare, Duhul adevărului şi duhul înşelăciunii. Căci este cu neputinţă să guste cineva cu simţirea din dulceaţa dumnezeiască, sau să experimenteze prin simţire amărăciunea dracilor, dacă nu s-a umplut de încredinţarea că harul s-a sălăşluit în adâncul minţii, iar duhurile rele petrec împrejurul mădularelor inimii, lucru care dracii nu vreau să fie niciodată crezut de oameni, ca nu cumva, ştiind aceasta sigur, să se înarmeze împotriva lor cu pomenirea lui Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Auzind despre simţirea minţii, nimeni să nu creadă că i se va arăta slava lui Dumnezeu în chip văzut. Căci zicem că sufletul simte, când e curat, printr-o anumită gustare negrăită, mângâierea dumnezeiască, dar nu că i se arată ceva din cele nevăzute. Fiindcă acum umblă prin credinţă şi nu prin vedere, cum zice fericitul Pavel. Deci dacă i se va arăta vreunuia dintre cei ce se nevoiesc, fie vreo lumină, fie vreo figură în chip de foc, fie vreun glas, nicidecum să nu primească o astfel de arătare. Căci este o înşelăciune vădită a vrăjmaşului, care a amăgit pe mulţi prin neştiinţă, făcându-i să se abată de la calea adevărului. Noi însă ştim că până ce petrecem în trupul acesta stricăcios, suntem departe de Dumnezeu, adică nu putem să-L vedem în chip văzut nici pe El, nici altceva din minunile cereşti. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Nu trebuie să ne îndoim că atunci când mintea începe să se afle sub lucrarea puternică a luminii dumnezeieşti, se face întreagă străvezie, încât îşi vede cu îmbelşugare propria ei lumină. Căci aceasta se întâmplă, zice, când puterea sufletului pune stăpânire asupra patimilor. Dar că tot ce i se arată într-o anumită formă, fie ca lumină, fie ca foc, se întâmplă din uneltirea vrăjmaşului, ne învaţă limpede dumnezeiescul Pavel, zicând că acela se preface în chipul îngerului luminii. Prin urmare nu trebuie să se apuce cineva de viaţa ascetică cu nădejdea aceasta, ca nu cumva să afle Satana prin aceasta sufletul gata pentru răpire; ci cu nădejdea ca să ajungă numai să iubească pe Dumnezeu cu toată simţirea şi convingerea inimii, ceea ce înseamnă din tot sufletul, din toată inima şi din tot cugetul. Căci cel ce e adus de lucrarea harului lui Dumnezeu la această stare a ieşit din lume, chiar dacă este în lume. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Înfrânarea este un nume de obşte, care se adaugă la numele tuturor virtuţilor. Deci cel ce se nevoieşte trebuie să se înfrâneze în toate. Căci precum oricare mădular al omului, chiar dacă dintre cele mai mici, de va fi tăiat, face urâtă întreaga înfăţişare a omului, fie cât de mic mădularul care lipseşte, tot cel ce se neglijează chiar şi numai o singură virtute, strică toată frumuseţea înfrânării, fără să ştie. Se cuvine deci să ne ostenim nu numai pentru virtuţile trupeşti, ci şi pentru cele care pot curăţa omul nostru cel dinăuntru. Căci ce folos va avea cel ce-şi păzeşte trupul feciorelnic, dacă sufletul şi-l lasă să se desfrâneze cu dracul neascultării? Sau cum se va încununa cel ce s-a înfrânat de lăcomia pântecelui şi de la toată pofta trupească, dar n-a avut grijă de închipuirea de sine şi de iubirea de slavă şi n-a răbdat nici cel mai mic necaz, care e măsura cu care se va măsura lumina dreptăţii celor ce au împlinit faptele dreptăţii în duh de smerenie? (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Cei ce se nevoiesc trebuie să urască toate patimile neraţionale în aşa fel încât să le ajungă ura faţă de ele o adevărată obişnuinţă. Dar înfrânarea de mâncări trebuie să o păzească în aşa fel, ca să nu câştige vreo scârbă faţă de vreuna din ele. Acesta ar fi un lucru vrednic de osândă şi cu totul drăcesc. Căci nu ne înfrânăm de la ele fiindcă ar fi vrednice de ocară (să nu fie), ci, ca depărtându-ne de multele mâncări, să pedepsim cu dreaptă măsură mădularele aprinse ale trupului; apoi, ca să avem destul prisos ca să-l putem da săracilor, drept semn al dragostei adevărate. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Alta este bucuria începătoare şi alta cea desăvârşitoare. Cea dintâi nu e lipsită de lucrarea închipuirii (de năluciri); cealaltă are ca putere smerita cugetare. Iar la mijlocul lor se află întristarea iubitoare de Dumnezeu şi lacrima fără durere. Căci întru înmulţirea înţelepciunii stă spor de amărăciune şi cine-şi înmulţeşte cunoştinţa îşi sporeşte suferinţa. De aceea sufletul trebuie îmbiat întâi la nevoinţe prin bucuria începătoare, ca apoi să fie mustrat şi probat de către adevărul Duhului Sfânt pentru relele pe care le-a făcut şi pentru împrăştierile de care se mai face vinovat. Căci întru mustrări, zice, ai pedepsit pe om pentru fărădelege şi ai subţiat ca pe o pânză de păianjen sufletul lui. Iar după ce mustrarea aceasta va fi probat sufletul ca într-un cuptor, acesta va primi bucuria fără năluciri, în pomenirea fierbinte a lui Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Am auzit pe unii oameni evlavioşi zicând că nu trebuie să îngăduim să ni se ia lucrurile ce le avem pentru susţinerea noastră, sau pentru ajutorarea săracilor, ca să nu ne facem pricină de păcat celor ce ne nedreptăţesc pe noi, prin faptul că răbdăm, mai ales dacă se întâmplă să pătimim aceasta de la creştini. Dar aceasta nu înseamnă altceva decât a ţine cineva la ale sale mai mult decât la sine însuşi, pentru o pricină neraţională. Pentru că dacă părăsesc rugăciunea şi paza inimii şi încep puţin câte puţin să umblu după judecăţi împotriva celor ce voiesc să mă păgubească şi să aştept pe la uşile judecătoriilor, vădit este că cele pentru care mă judec le socotesc mai însemnate decât mântuirea mea, ca să nu zic şi decât însăşi porunca mântuitoare. Căci cum mai ascult atunci în întregime de cuvântul evanghelic, care-mi porunceşte: Şi de la cel ce ia cu ale tale nu cere îndărăt, dacă nu rabd cu bucurie, după cuvântul apostolic, răpirea lucrurilor mele, sau dacă, judecându-mă şi primind înapoi cele ce mi-au fost luate cu sila, cu aceasta nu-l izbăvesc de păcat pe acel lacom? Deci dat fiind că judecătoriile stricăcioase nu judecă potrivit cu judecata nestricăcioasă a lui Dumnezeu, căci vinovatul are toată încrederea în legile acestea în faţa cărora îşi apără pricina sa, bine este să suferim sila celor ce vreau să ne nedreptăţească şi să ne rugăm pentru ei, ca prin pocăinţă şi nu prin întoarcerea lucrurilor ce le-au răpit de la noi să fie izbăviţi de păcatul lăcomiei. Căci aceasta o vrea dreptatea lui Dumnezeu, ca să primim nu lucrul lăcomit, ci pe lacomul însuşi, izbăvit de păcat prin pocăinţă. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Harul obişnuieşte la început să umple sufletul de lumină prin simţire multă. Dar înaintând omul în nevoinţe, adeseori harul lucrează nesimţit tainele sale în sufletul contemplativ (văzător) şi cuvântător de Dumnezeu. Făcând la început aşa, el vrea ca, bucurându-ne, să ne mâne spre contemplaţiile dumnezeieşti, ca pe unii ce suntem chemaţi de la neştiinţă la cunoştinţă. La mijlocul nevoinţelor însă, vrea să ne păstreze cunoştinţa nepătate de slava deşartă. Prin urmare trebuie să ne lase să ne întristăm într-o anumită măsură, ca unii ce am fi părăsiţi, ca şi mai mult să ne smerim şi să ne supunem slavei Domnului, dar totodată să ne şi bucurăm cu măsură, într-aripaţi de nădejdea cea bună. Căci precum multă întristare învăluie sufletul în deznădejde şi necredinţă, aşa şi multă bucurie îl îmbie la părerea de sine. Desigur e vorba despre cei ce sunt încă prunci. Iar la mijloc, între iluminare şi părăsire, se află încercarea; precum la mijloc între întristare şi bucurie se află nădejdea. Căci aşteptând; zice, am aşteptat pe Domnul şi a căutat spre mine; şi iarăşi: După mulţumirea durerilor mele în inima mea, mângâierile Tale au veselit sufletul meu. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Când sufletul ajunge la cunoştinţa de sine, produce şi din sine o oarecare ardoare şi sfială iubitoare de Dumnezeu. Căci nefiind tulburat de grijile vieţii, naşte o anumită dragoste plină de pace, care caută cu măsură pe Dumnezeul păcii. Dar e desfăcut degrabă de la acest gând, fie pentru că pomenirea lui Dumnezeu e furată de simţuri, fie pentru că firea îşi cheltuieşte repede virtutea sa din pricină că e săracă. De aceea înţelepţii Elinilor nu aveau cum trebuie ceea ce credeau că au dobândit prin înfrânare, deoarece mintea lor nu stătea sub înrâurirea înţelepciunii netrecătoare şi adevărate. Dar ardoarea venită în inimă de la Preasfântul Duh este întreagă numai pace. Apoi ea nu slăbeşte nicidecum şi cheamă toate părţile sufletului la dorul după Dumnezeu. Ea nu iese afară din inimă şi înveseleşte tot omul cu o dragoste şi cu o bucurie fără margini. Se cuvine deci, ca după ce o cunoaştem, să căutăm să ajungem la ea. Căci dragostea naturală este un semn al firii însănătoşite prin înfrânare. Dar ea nu poate duce mintea la nepătimire, ca dragostea duhovnicească. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Unii au născocit că atât harul, cât şi păcatul, adică atât Duhul adevărului, cât şi duhul rătăcirii se află ascunse în mintea celor ce s-au botezat. Ca urmare zic că o persoană îmbie mintea spre cele bune, iar cealaltă îndată spre cele dimpotrivă. Eu însă am înţeles din dumnezeieştile Scripturi şi din însăşi simţirea minţii că înainte de Sfântul Botez harul îndeamnă sufletul din afară spre cele bune, iar Satana foieşte în adâncurile lui, încercând să stăvilească toate ieşirile dinspre dreapta ale minţii. Dar din ceasul în care renăştem, diavolul e scos afară, iar harul intră înăuntru. Ca urmare aflăm că precum odinioară stăpânea rătăcirea asupra sufletului, aşa după Botez stăpâneşte adevărul asupra lui. Lucrează desigur Satana asupra sufletului şi după aceea ca şi mai-nainte, ba de multe ori chiar mai rău. Dar nu ca unul ce se află de faţă împreună cu harul (să nu fie!), ci învăluind prin mustul trupului mintea, ca într-un fum, în dulceaţa poftelor neraţionale. Iar aceasta se face din îngăduirea lui Dumnezeu, ca trecând omul prin furtună, prin foc şi prin cercare, să ajungă astfel la bucuria binelui. Căci am trecut, zice, prin foc şi apă, şi ne-ai scos pe noi la odihnă. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Harul se ascunde, cum am zis, din însăşi clipa în care ne-am botezat în adâncul minţii. Dar îşi acoperă prezenţa faţă de simţirea minţii. Din moment ce începe însă cineva să iubească pe Dumnezeu cu toată hotărârea, o parte din bunătăţile harului intră într-un chip negrăit în comunicare cu sufletul prin simţirea minţii. Prin aceasta, cel ce vrea să ţină cu tărie lucrul pe care l-a aflat, vine la dorinţa să vândă cu multă bucurie toate bunurile cele de aici, ca să cumpere cu adevărat ţarina în care a aflat ascunsă comoara vieţii. Căci când va vinde cineva toată bogăţia lumească, va afla locul în care stătea ascuns harul lui Dumnezeu. Fiindcă pe măsura înaintării sufletului, îşi descoperă şi darul dumnezeiesc bunătatea lui în minte. Dar atunci îngăduie Domful şi dracilor să supere sufletul, ca să-l înveţe să facă deosebirea între bine şi rău şi să-l facă mai smerit prin aceea că pe măsură ce se curăţeşte simte tot mai multă ruşine de urâciunea gândurilor drăceşti. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Dacă cineva presupune, din pricină că gândim împreună atât cele bune cât şi cele rele, că Duhul Sfânt şi diavolul locuiesc laolaltă în minte să afle că aceasta se întâmplă pentru aceea că încă n-am gustat şi n-am văzut că bun este Domnul. Căci la început, precum am spus şi mai înainte, harul îşi ascunde prezenţa sa în cei botezaţi, aşteptând hotărârea sufletului, ca, atunci când omul se va întoarce cu totul spre Domnul, să-şi arate, printr-o negrăită simţire, prezenţa în inimă. Pe urmă iarăşi aşteaptă mişcarea sufletului, îngăduind săgeţilor drăceşti să ajungă până în adâncul acestei simţiri, ca printr-o hotărâre şi mai caldă şi prin cuget smerit să caute pe Dumnezeu. Deci dacă omul va începe de aici înainte să sporească în păzirea poruncilor şi să cheme neîncetat pe Domnul Iisus, focul sfântului har se va revărsa şi peste simţurile mai de dinafară ale inimii, arzând cu totul neghina pământului omenesc. Drept urmare cursele diavoleşti se vor depărta de acest loc, înţepând de aici înainte mai domol partea pătimitoare a sufletului. Iar când nevoitorul se va îmbrăca cu toate virtuţile şi mai ales cu desăvârşita sărăcie, atunci harul îi va lumina toată firea printr-o oarecare simţire mai adâncă, încălzindu-l spre mai multă dragoste de Dumnezeu. Din această pricină săgeţile drăceşti se vor stinge în afară de simţirea trupului. Căci adierea Duhului Sfânt, mişcând inima spre suflarea păcii, stinge săgeţile dracului purtător de foc, încă pe când sunt în are. Dar şi pe cel care a ajuns la această măsură îl părăseşte Dumnezeu uneori în mâna răutăţii dracilor, lăsând mintea lui neluminată, ca voia noastră slobodă să nu fie câtuşi de puţin legată de lanţurile harului. Aceasta nu numai pentru că păcatul se biruieşte prin lupte, ci şi pentru că omul e dator să mai sporească încă în experienţa duhovnicească. Căci ceea ce pare lucru desăvârşit celui povăţuit, este încă nedesăvârşit faţă de bogăţia lui Dumnezeu, care povăţuieşte cu dragoste largă, chiar dacă ar putea cineva sui toată scara arătată lui Iacov. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ La începutul înaintării, dacă iubim cu căldură virtutea lui Dumnezeu, Preasfântul Duh face sufletul să guste cu toată simţirea şi încredinţarea din dulceaţa lui Dumnezeu, ca mintea să afle printr-o cunoştinţă exactă răsplata desăvârşită a ostenelilor iubitorilor de Dumnezeu. Dar pe urmă ascunde pentru multă vreme bogăţia acestui dar de viaţă făcător, ca chiar de vom împlini toate celelalte virtuţi, să ne socotim că nu suntem nimic, întrucât nu avem încă dragostea sfântă ca o deprindere. Drept aceea dracul urii tulbură atunci sufletele celor ce se nevoiesc, încât îi face să vorbească de rău chiar şi pe cei ce-i iubesc pe ei şi să ducă lucrarea stricăcioasă a urii până la a-şi face din ea aproape o îndeletnicire plăcută. Din pricina aceasta, sufletul se întristează şi mai mult, purtând în el amintirea dragostei dumnezeieşti, dar neputând-o dobândi în simţire, pentru lipsa ostenelilor celor mai desăvârşite. E trebuinţă deci ca să o împlinim totuşi măcar de silă, ca să ajungem la gustarea ei întru toată simţirea şi încredinţarea. Căci desăvârşirea ei nimeni nu o poate câştiga până ce se află în trupul acesta, decât numai Sfinţii care au ajuns până la mucenicie şi la mărturisirea desăvârşită. Fiindcă el ce ajunge la ea se preface întreg şi nu mai doreşte cu uşurinţă nici măcar hrană. Căci ce poftă va mai avea de bunătăţile lumii cel ce e hrănit de dragostea dumnezeiască? De aceea prea Înţeleptul Pavel, marele vas al cunoştinţei, binevestindu-ne din convingerea sa deplină, zice: Împărăţia Cerurilor nu este mâncarea şi băutura, ci dreptate, pace şi bucurie în Duhul Sfânt, care sunt roada dragostei desăvârşite. Aşa încât cei ce înaintează până la desăvârşire pot să guste aici des din ea, dar desăvârşit nimeni nu o poate câştiga, decât numai când  se va înghiţi desăvârşit ce este muritor de viaţă. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Faza de mijloc din lucrarea sfintei cunoştinţe ne pricinuieşte nu puţină întristare când, ocărându-l pe cineva dintr-o întărâtare oarecare, ni l-am făcut duşman. Fiindcă ea nu încetează de-a împunge conştiinţa noastră, până ce, prin multă rugare de iertare, nu aducem pe cel ocărât la cugetul de odinioară. Dar cea mai desăvârşită înţelegere nu face foarte multă grijă şi mustrare chiar când careva dintre oamenii lumii s-ar mânia pe noi pe nedreptul, pentru faptul că suntem tot sminteală cuiva din veacul acesta. Atunci mintea e stingherită şi de la contemplarea lui Dumnezeu şi de la cuvântarea despre El. Căci temeiul cunoştinţei fiind dragostea, nu lasă cugetarea să se lărgească în zămislirea de contemplaţii dumnezeieşti, până nu vom recâştiga mai întâi în dragoste şi pe cel ce s-a mâniat în deşert pe noi. Iar dacă acela nu vrea să se întâmple aceasta, sau s-a depărtat de locul unde vieţuim noi, se cuvine ca, aşezându-i chipul feţei lui în afecţiunea largă a sufletului, să plinim astfel în adâncul inimii legea dragostei. Căci cei ce vor să aibă cunoştinţa lui Dumnezeu trebuie să privească spiritul şi feţele celor ce s-au mâniat fără temei, cu un cuget nemânios. Împlinindu-se aceasta, mintea noastră nu numai că se va mişca fără greşeală spre contemplarea lui Dumnezeu, ci se va înălţa şi spre dragostea Lui cu multă îndrăznire, ca una ce se zoreşte neîmpiedicată de la treapta a doua la cea dintâi. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Faza de mijloc din lucrarea sfintei cunoştinţe ne pricinuieşte nu puţină întristare când, ocărându-l pe cineva dintr-o întărâtare oarecare, ni l-am făcut duşman. Fiindcă ea nu încetează de-a împunge conştiinţa noastră, până ce, prin multă rugare de iertare, nu aducem pe cel ocărât la cugetul de odinioară. Dar cea mai desăvârşită înţelegere nu face foarte multă grijă şi mustrare chiar când careva dintre oamenii lumii s-ar mânia pe noi pe nedreptul, pentru faptul că suntem tot sminteală cuiva din veacul acesta. Atunci mintea e stingherită şi de la contemplarea lui Dumnezeu şi de la cuvântarea despre El. Căci temeiul cunoştinţei fiind dragostea, nu lasă cugetarea să se lărgească în zămislirea de contemplaţii dumnezeieşti, până nu vom recâştiga mai întâi în dragoste şi pe cel ce s-a mâniat în deşert pe noi. Iar dacă acela nu vrea să se întâmple aceasta, sau s-a depărtat de locul unde vieţuim noi, se cuvine ca, aşezându-i chipul feţei lui în afecţiunea largă a sufletului, să plinim astfel în adâncul inimii legea dragostei. Căci cei ce vor să aibă cunoştinţa lui Dumnezeu trebuie să privească spiritul şi feţele celor ce s-au mâniat fără temei, cu un cuget nemânios. Împlinindu-se aceasta, mintea noastră nu numai că se va mişca fără greşeală spre contemplarea lui Dumnezeu, ci se va înălţa şi spre dragostea Lui cu multă îndrăznire, ca una ce se zoreşte neîmpiedicată de la treapta a doua la cea dintâi. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Împrejurările cer de la noi rugăciune, precum valurile, vijeliile şi furtunile cer cârmaci. Căci suntem supuşi la atacul gândurilor, atât ale virtuţii, cât şi ale păcatului. Iar stăpân peste patimi se zice că este gândul cel evlavios şi iubitor de Dumnezeu. Deci ni se cade nouă, celor ce râvnim liniştea, să deosebim şi să despărţim cu luare aminte şi cu înţelepciune virtuţile şi păcatele, şi să aflăm pe care virtute trebuie să o cultivăm când sunt de faţă părinţii şi fraţii şi pe care s-o lucrăm când suntem singuri. Trebuie să mai ştim care este virtutea primă, care a doua, a treia; şi care patimă este sufletească şi care trupească; şi din care virtute ne răpeşte mândria, mintea, din care se iveşte lăcomia pântecelui. Căci datori suntem să curăţim gândurile, precum şi orice înălţare ce ar creşte împotriva cunoştinţei de Dumnezeu. (Isaia Pustnicul)10

Dragoste, bunătate, milă, îndelunga răbdare

ˇ Celui nu ştie să deosebească binele de rău nu-i este îngăduit a judeca pe cei buni sau pe cei răi. Căci bun este omul care cunoaşte pe Dumnezeu, dar el nu este, nu ştie nimic şi nu va şti vreodată. Căci calea cunoştinţei lui Dumnezeu este bunătatea. (Antonie cel Mare)11

ˇ Omul bun şi iubitor de Dumnezeu nu mustră pe oameni pentru rele când sunt de faţă; iar în dos nu-i bârfeşte. Dar nici celor ce încearcă să-i grăiască de rău nu le îngăduie. (Antonie cel Mare)11

ˇ Nu trebuie să urâm pe cei ce au uitat de vieţuirea cea bună şi plăcută lui Dumnezeu şi care nu recunosc dogmele drepte şi iubite de Dumnezeu. Ci mai vârtos să ne fie milă de ei, ca fiind slabi în puterea de a deosebi lucrurile şi orbi cu inima şi cu înţelegerea. Căci primind răul ca bine, se pierd din pricina neştiinţei, şi nu cunosc pe Dumnezeu, sărmanii şi nechibzuiţii de ei. (Antonie cel Mare)11

ˇ Mai bine este a ne ruga cu evlavie pentru aproapele, decât a-l mustra pentru tot lucrul. (Marcu Ascetul)11

ˇ Mai bine este a ne ruga cu evlavie pentru aproapele, decât a-l mustra pentru tot lucrul. (Marcu Ascetul)11

ˇ Dovada iubirii nefăţărite e iertarea nedreptăţilor. (Marcu Ascetul)11

ˇ Nu vei pierde nimic din tot ce vei ierta pentru Domnul, căci la timpul cuvenit îţi vor veni înmulţite. (Marcu Ascetul)11

ˇ Mare virtute e a răbda cele ce vin asupra noastră şi a iubi pe cei ce ne urăsc, după cuvântul Domnului. (Marcu Ascetul)11

ˇ Definiţia iubirii: sporirea prieteniei faţă de cei ce ne ocărăsc. (Diadoh al Foticeii)11

ˇ Când începe cineva să simtă cu îmbelşugare dragostea lui Dumnezeu, începe să iubească şi pe aproapele întru simţirea duhului. Şi aceasta este dragostea despre care grăiesc toate Sfintele Scripturi. Căci prietenia după trup se desface foarte uşor când se găseşte o cât de mică pricină. Pentru că nu a fost legată cu simţirea Duhului. Dar în sufletul ce stă sub înrâurirea lui Dumnezeu, chiar dacă s-ar întâmpla să se producă vreo supărare, totuşi legătura dragostei nu se desface dintr-însul. Căci aprinzându-se pe sine însuşi din nou de focul dragostei lui Dumnezeu, îndată revine iarăşi la starea cea bună şi cu multă bucurie primeşte dragostea aproapelui, chiar dacă a fost ocărât sau păgubit mult de către acela pentru că acest suflet topeşte în dulceaţa lui Dumnezeu amărăciunea iscată de gâlceavă. (Diadoh al Foticeii)11

ˇ Faza de mijloc din lucrarea sfintei cunoştinţe ne pricinuieşte nu puţină întristare când, ocărându-l pe cineva dintr-o întărâtare oarecare, ni l-am făcut duşman. Fiindcă ea nu încetează de-a împunge conştiinţa noastră, până ce, prin multă rugare de iertare, nu aducem pe cel ocărât la cugetul de odinioară. Dar cea mai desăvârşită înţelegere nu face foarte multă grijă şi mustrare chiar când careva dintre oamenii lumii s-ar mânia pe noi pe nedreptul, pentru faptul că suntem tot sminteală cuiva din veacul acesta. Atunci mintea e stingherită şi de la contemplarea lui Dumnezeu şi de la cuvântarea despre El. Căci temeiul cunoştinţei fiind dragostea, nu lasă cugetarea să se lărgească în zămislirea de contemplaţii dumnezeaeşti, până nu vom recâştiga mai întâi în dragoste şi pe cel ce s-a mâniat în deşert pe noi. Iar dacă acela nu vrea să se întâmple aceasta, sau s-a depărtat de locul unde vieţuim noi, se cuvine ca, aşezându-i chipul feţei lui în afecţiunea largă a sufletului, să plinim astfel în adâncul inimii legea dragostei. Căci cei ce vor să aibă cunoştinţa lui Dumnezeu trebuie să privească spiritul şi feţele celor ce s-au mâniat fără temei, cu un cuget nemânios. Împlinindu-se aceasta, mintea noastră nu numai că se va mişca fără greşeală spre contemplarea lui Dumnezeu, ci se va înălţa şi spre dragostea Lui cu multă îndrăznire, ca una ce se zoreşte neîmpiedicată de la treapta a doua la cea dintâi. (Diadoh al Foticeii)11

Frica de Dumnezeu, evlavia, cucernicia

ˇ Aducerea aminte de Dumnezeu face să se nască în inimă osteneala şi durerea pentru cinstirea lui; şi tot cel ce uită de Dumnezeu caută plăcerea şi fuge de durere. (Marcu Ascetul)13

ˇ Nimeni nu poate să iubească pe Dumnezeu din toată inima, dacă nu se va teme de El mai întâi întru simţirea inimii. Căci numai curăţindu-se şi înmuindu-se sufletul prin înrâurirea temerii, vine la dragoste lucrătoare. Dar nu va veni cineva la temerea de Dumnezeu în chipul arătat, dacă nu va părăsi toate grijile lumeşti. Căci numai când ajunge mintea la linişte multă şi la negrijă, o strâmtorează frica de Dumnezeu, curăţind-o întru simţire multă de toată grosimea pământească, ca astfel să o aducă la marea dragoste a bunătăţii lui Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)13

Iadul

ˇ Frica Gheenei şi dragostea Împărăţiei dau puterea de a răbda necazurile. Iar aceasta nu vine de la noi înşine, ci de la Cel ce cunoaşte gândurile noastre. (Marcu Ascetul)16

Împărăţia Cerurilor

ˇ Frica Gheenei şi dragostea Împărăţiei dau puterea de a răbda necazurile. Iar aceasta nu vine de la noi înşine, ci de la Cel ce cunoaşte gândurile noastre. (Marcu Ascetul)17

Înfricoşata Judecată

ˇ Rugându-te, păzeşte-ţi cu putere memoria, ca să nu-ţi pună înainte ale sale, ci mişcă-te pe tine spre gândul înfăţişării tale la judecată. Căci de obicei mintea e foarte răpită de memorie în vremea rugăciunii. (Evagrie Ponticul)19

ˇ Cei ce au câştigat dragostea desăvârşită faţă de Dumnezeu şi şi-au înălţat aripile sufletului prin virtuţi se răpesc în nori şi la judecată nu vin, cum zice Apostolul. Iar cei ce n-au câştigat cu totul desăvârşirea, ci au păcate şi isprăvi bune laolaltă, vin la locul judecăţii şi acolo, fiind oarecum arşi prin cercetarea faptelor bune şi rele, dacă va îngreuia cumpăna celor bune se vor izbăvi de munci. (Diadoh al Foticeii)19

Liniştea, izolarea, retragerea, fuga de oameni

ˇ Să nu-ţi iei tânăr slujitor, ca nu cumva vrăjmaşul să stârnească prin el vreo sminteală şi să-ţi tulbure cugetul, ca să te îngrijeşti de mâncări alese, căci nu vei mai putea să te îngrijeşti numai de tine. Să nu faci aceasta gândindu-te la odihna trupească, ci cugetă la ce e mai bine, la odihna duhovnicească, căci cu adevărat e mai bună odihna duhovnicească decât cea trupească. Iar dacă te gândeşti la folosul tânărului, să nu te învoieşti nici atunci, căci nu este a noastră datoria aceasta, ci a altora, a sfinţilor părinţi din chinovie. Grijeşte-te numai şi numai de folosul tău, păzind chipul liniştii. Cu oameni cu multe griji şi iubitori de materie să nu-ţi placă să locuieşti, ci locuieşte sau singur, sau cu fraţi neiubitori de materie şi de acelaşi cuget cu tine. Că cel ce locuieşte cu oamenii iubitori de materie şi cu multe griji, vrând-nevrând va face şi el tovărăşie cu ei şi va sluji poruncilor omeneşti. Nu te lăsa atras în vorbire deşartă, nici în oricare altă năpastă, ca mânia, întristarea, nebunia după lucruri pământeşti, frica de sminteală, grija de naşteri, sau de rudenii, ba mai mult, ocoleşte întâlnirile dese cu acestea, ca nu cumva să te scoată din liniştea din chilie şi să te tragă în grijile lor. „Lasă, zice Domnul, pe cei morţi să-şi îngroape morţii lor, iar tu vino de urmează Mie‟. Iar dacă şi chilia, în care locuieşti, e încărcată cu multe, fugi, nu o cruţa, ca nu cumva să te topeşti de dragul ei. Toate să le faci, toate să le împlineşti, ca să te poţi linişti! Încălzeşte-ţi inima, sârguind să te afli în voia lui Dumnezeu şi în războiul nevăzut. (Evagrie Ponticul)22

ˇ Dacă nu te poţi linişti uşor în părţile tale, grăbeşte spre înstrăinarea cu voia şi întăreşte-ţi gândul spre ea. Fă-te ca un neguţător priceput, care le cearcă pe toate cele folositoare liniştii şi pe toate căile pune stăpânire pe cele liniştitoare şi de folos acestui scop. Te sfătuiesc iarăşi: iubeşte înstrăinarea, căci te izbăveşte de împrejurările ţinutului tău şi te lasă să te bucuri numai de folosul liniştii. Fugi de zăbovirile în cetate şi rabdă cu bărbăţie pe cele din pustie: că iată, zice Sfântul, m-am depărtat fugind şi m-am sălăşluit în pustie. De este cu putinţă, în nici un chip să nu te arăţi prin cetate. Căci nu vei vedea acolo nimic de folos şi nimic bun pentru petrecerea ta. Am văzut, zice iarăşi Sfântul, fărădelege şi pricini în cetate‟. Aşadar caută locurile netulburate şi singuratice şi să nu te înfricoşezi de ecoul lor. Chiar năluciri de la draci de vei vedea acolo, să nu te înspăimânţi, nici să fugi, lepădând alergarea ce îţi e spre folosul tău. Să stai pe loc fără frică şi vei vedea măririle lui Dumnezeu: ajutorul, purtarea de grijă şi toată cunoştinţa spre mântuire. Căci am primit, zice fericitul bărbat, pe Cel ce mă mântuieşte de împuţinarea sufletului şi de furtună. Pofta vagabondării să nu biruie inima ta, căci vagabondarea împreunată cu pofta strică mintea cea fără de răutate. Multe ispite sunt cu acest scop. De aceea teme-te de greşeală şi stai cu aşezământ în chilia ta. (Evagrie Ponticul)22

ˇ Dacă ai prieteni, fugi de întâlnirile dese cu ei, căci numai întâlnindu-te rar cu dânşii le vei fi de folos. Iar, dacă vezi că îţi vine prin ei vreo vătămare, cu nici un chip nu te mai apropia de dânşii. Trebuie să ai ca prieteni pe cei ce pot fi de folos şi de ajutor vieţuirii tale. Fugi şi de întâlnirile cu bărbaţii răi şi războinici, şi cu nici unul din aceştia să nu locuieşti împreună; ba şi de sfaturile lor cele de nimica să te lepezi. Căci nu locuiesc lângă Dumnezeu şi nici statornicie n-au. Prietenii tăi să fie bărbaţii paşnici, fraţii duhovniceşti şi părinţii sfinţi; căci pe aceştia şi Domnul îi numeşte aşa zicând: Mama mea, fraţii şi părinţii mei aceştia sunt, care fac voia Tatălui Meu cel din Ceruri. Cu cei împrăştiaţi de griji multe să nu te aduni, nici ospătare cu dânşii să nu primeşti, ca nu cumva să te tragă în împrăştierea lor şi să te depărteze de la ştiinţa liniştii. Căci au într-înşii patima aceasta. Nu pleca urechea ta la cuvintele lor şi nu primi socotinţele inimii lor, căci sunt cu adevărat păgubitoare. Spre credincioşii pământului să fie osteneala şi dorinţa inimii tale şi spre râvna lor de-a plânge. Căci ochii mei, zice, spre credincioşii pământului, ca să şadă ei împreună cu mine‟. Iar dacă cineva dintre cei ce vieţuiesc potrivit cu dragostea de Dumnezeu vine să te poftească la masă şi vrei să te duci, du-te, însă de grabă să te întorci la chilia ta. De este cu putinţă, afară de chilie să nu dormi niciodată, ca de-a-pururi să rămână cu tine harul liniştii şi vei avea într-însa neîmpiedicată slujirea jertfei tale. (Evagrie Ponticul)22

ˇ Aşezându-te în chilia ta, adună-ţi mintea şi gândeşte-te la ceasul morţii. Priveşte atunci la moartea trupului, înţelege întâmplarea, ia-ţi osteneala şi dispreţuieşte deşertăciunea din lumea aceasta, atât a plăcerii cât şi a străduinţei, ca să poţi să rămâi nestrămutat în aceeaşi hotărâre a liniştii şi să nu slăbeşti. Mută-ţi gândul şi la starea cea din iad, gândeşte-te cum se chinuiesc sufletele acolo, în ce tăcere prea amară? Sau în ce cumplită suspinare? În ce mare spaimă şi frământare? Sau în ce aşteptare? Gândeşte-te la durerea sufletului cea neîncetată, la lacrimile sufleteşti fără sfârşit. Mută-ţi apoi gândul la ziua învierii şi la înfăţişarea înaintea lui Dumnezeu. Închipuieşte-ţi scaunul acela înfricoşat şi cutremurător. Adu la mijloc cele ce aşteaptă pe păcătoşi: Ruşinea înaintea lui Dumnezeu, a lui Hristos însuşi, a îngerilor, a Arhanghelilor, a Stăpânilor şi a tuturor oamenilor, toate muncile, focul cel veşnic, viermele cel neadormit, şarpele cel mare, întunericul şi peste toate acestea plângerea şi scrâşnirea dinţilor, spaimele, chinurile. Gândeşte-te apoi şi la bunătăţile ce îi aşteaptă pe drepţi: îndrăznirea cea către Dumnezeu Tatăl şi către Iisus Hristos, către îngeri, Arhangheli, Stăpânii, împreună cu tot poporul Împărăţiei şi cu darurile ei: bucuria şi fericirea. Adu în tine amintirea acestora amândouă şi plânge şi suspină pentru soarta păcătoşilor, îmbracă vederea ta cu lacrimi de frică să nu fii şi tu printre dânşii. Iar de bunătăţile ce aşteaptă pe drepţi bucură-te şi te veseleşte. Sârguieşte-te să te învredniceşti de partea acestora şi să te izbăveşti de osânda acelora. Să nu uiţi de acestea, fie că te afli în chilie, fie afară ş nicidecum să nu lepezi pomenirea aceasta dinaintea ta, ca cel puţin printr-aceasta să scapi de gândurile spurcate şi păgubitoare. (Evagrie Ponticul)22

ˇ Să fugim de vieţuirea în oraşe şi sate, ca cei din oraşe şi sate să alerge la noi; să căutăm singurătatea, ca să atragem pe cei ce fug acum de noi, dacă peste tot place aceasta vreunora. Căci s-a scris despre unii cu laudă, că au părăsit oraşele şi au locuit între pietrei şi s-au făcut ca nişte porumbiţe singuratice. Iar Ioan Botezătorul a petrecut în pustie şi toate oraşele au venit la el cu toţi locuitorii; şi s-au grăbit să-i vadă cingătoarea de piele cei îmbrăcaţi în haine de mătase, şi au ales să petreacă în aer liber cei ce aveau case împodobite cu aur, şi să doarmă pe rogojină cei ce se odihneau pe paturi bătute în nestemate; şi toate le primeau, deşi erau potrivnice obiceiului lor. Căci dorul după viaţa virtuoasă a bărbatului tăia simţirea celor dureroase şi minunea vederii lui depărta osteneala petrecerii în strâmtoare. (Nil Ascetul)22

ˇ Ci, cum se predau pe ei înşişi, aşa să predea şi toate ale lor, bine ştiind că ceea ce rămâne afară, trăgând necontenit cugetul într-acolo, îl va desface adeseori de la cele mai bune, iar pe urmă îl va rupe din frăţietate. De aceea a poruncit Duhul Sfânt să se scrie Vieţile Sfinţilor, ca fiecare dintre cei ce se apucă de unul din felurile acestea de vieţuire, să fie dus printr-o pildă asemănătoare spre adevăr. Cum s-a lepădat Elisei de lume, ca să urmeze învăţătorului său? Ara, zice, cu boii, şi douăsprezece perechi de boi înaintea lui; şi a tăiat boii şi i-a fript în vasele boilor. Aceasta îi arată căldura râvnei. Căci n-a zis: voi vinde perechile de boi şi voi economisi preţul după cuviinţă, nici n-a socotit cum ar putea avea mai mult folos din vânzarea lor. Ci, cuprins cu totul de dorinţa care îl trăgea să fie lângă învăţător, a dispreţuit cele văzute şi s-a silit să se izbăvească mai repede de ele, ca de unele ce-l puteau împiedica adeseori se face pricină a răzgândirii. De ce apoi şi Domnul, îmbiind bogatului desăvârşirea vieţii după Dumnezeu, i-a poruncit să-şi vândă averile şi să le dea săracilor şi să nu-şi lase sieşi nimic? Fiindcă ştia că ceea ce rămâne se face, ca şi întregul, pricină de împrăştiere. Dar socotesc că şi Moise, rânduind celor ce vreau să se curăţească în rugăciunea cea mare, să-şi radă tot trupul, le-a poruncit prin aceasta să se lepede cu desăvârşire de averi, iar în al doilea rând să uite de familie şi de toţi cei apropiaţi în aşa măsură, încât să nu mai fie câtuşi de puţin tulburaţi de amintirile lor. (Nil Ascetul)22

ˇ Iar după ce au făcut aceasta, trebuie sfătuiţi, dacă au ieşit de curând din tulburări, să se îndeletnicească cu liniştirea şi să nu împrospăteze, prin drumuri dese, rănile produse cugetării prin simţuri, nici să aducă alte forme vechilor chipuri ale păcatelor, ci să ocolească furişarea celor nouă şi toată sârguinţă să le fie spre a şterge vechile închipuiri. Desigur liniştirea le este un lucru foarte ostenitor celor ce s-au lepădat de curând, căci amintirea, luându-şi acum răgaz, mişcă toată necurăţia care zace în ei, ceea ce n-a apucat să facă mai înainte pentru mulţimea lucrurilor care prisoseau. Dar pe lângă osteneală, liniştirea are şi folos, izbăvind mintea cu vreme de tulburarea gândurilor necurate. Căci dacă vreau aceştia să-şi spele sufletul şi să-l curăţească de toate petele care îl necurăţesc, sunt datori să se retragă din toate lucrurile prin care creşte întinăciunea şi să dea cugetării multă linişte; de asemenea să se ducă departe de toţi cei care îi întărâtă şi să fugă de împreuna petrecere cu cei mai apropiaţi ai lor, îmbrăţişând singurătatea, maica înţelepciunii. Pentru că este uşor să cadă aceştia iarăşi în mrejile din care socotesc că au scăpat, când se grăbesc să petreacă în lucruri şi griji de tot felul. Şi nu e de nici un folos, celor ce s-au strămutat la virtute, să se bucure de aceleaşi lucruri, de care s-au despărţit, dispreţuindu-le. Căci obişnuinţa fiind o greutate care atrage la ea, este de temut ca nu cumva aceasta să le tulbure iarăşi liniştea câştigată cu multă sârguinţă, prin îndeletniciri urâte şi să le împrospăteze amintirile relelor săvârşite. Pentru că mintea celor ce s-au desfăcut de curând de păcat se aseamănă cu trupul care a început să se reculeagă dintr-o lungă boală, căruia orice prilej întâmplător i se face pricină de-a recădea în boală, nefiind încă destul de întremat în putere. Căci nervii mintali ai acestora slabi şi tremurători, încât e temere să nu năvălească din nou patima, care de obicei este aţâţată de împrăştierea în tot felul de lucruri. Prin urmare să nu se amestece monahul, înainte de ce a dobândit deprinderea desăvârşită a virtuţii, în tulburările lumii, ci să fugă cât mai departe, aşezându-şi cugetarea la marea depărtare de zgomotele ce răsună jur împrejur. Căci nu e de nici un folos celor ce s-au desfăcut de lucruri ca să fie ciocăniţi din toate părţile de veştile despre ele şi, după ce au părăsit cetatea faptelor lumeşti, să se aşeze în poartă ca Lot, rămânând plini de zgomotul de acolo. Trebuie să iasă afară ca marele Moise, ca să înceteze nu numai faptele, ci şi veştile lor, precum zice: Când voi ieşi din cetate şi voi întinde mâinile mele, vor înceta vocile. Căci atunci vine desăvârşita liniştire, când nu numai faptele, ci şi amintirile lor încetează, dând sufletului timp să poată vedea chipurile întipărite şi să lupte cu fiecare dintre ele şi să le scoată din cugetare. De vor intra alte şi alte forme, nu va putea şterge nici întipăririle de mai înainte, cugetarea fiind ocupată cu cele care vin. Prin aceasta osteneala de-a tăia patimile se face în chip necesar mai grea, acestea câştigând tărie din creşterea pe-ncetul şi acoperind puterea de străvedere a sufletului cu nălucirile care se adaugă mereu asemenea unui râu în curgere necontenită. Cei ce vreau să vadă uscată albia râului, mai păstrând în ea doar câteva lucruri vrednice de cunoscut, nu folosesc nimic scoţând apa din locul în care cred că se află ceea ce caută, căci apa care curge umple îndată locul golit. Dar de vor opri cursul apei de mai sus, li se va arăta pământul fără osteneală, apa rămasă ducându-le la vale de la sine şi lăsându-le pământul uscat, pentru a afla cele dorite. Tot aşa este uşor a goli formele care dau naştere patimilor, când simţurile nu mai aduc pe cele dinafară. Dar când acestea trimit înăuntru, ca pe un torent, formele supuse simţurilor, nu este numai greu, ci şi cu neputinţă a curăţa peste tot mintea de o asemenea inundaţie. Căci deşi nu-l tulbură pe unul ca acela patimile, negăsind prilej de a se stârni, din lipsa întâlnirilor dese, dar strecurându-se pe nebăgate de seamă se întăresc şi mai mult, primind putere cu trecerea vremii. (Nil Ascetul)22

ˇ De asemenea pământul călcat necontenit, chiar dacă are mărăcini, nu-i scoate la iveală, căci bătătorirea picioarelor îi opreşte să răsară. Dar în sânul lui se întind rădăcinile tot mai adânci, mai puternice şi mai mustoase, şi acestea vor odrăsli îndată, atunci când le va îngădui timpul să răsară. Tot aşa patimile, împiedicate de lipsa întâlnirilor necontenite să iasă la arătare, se fac mai tari şi, crescând în linişte, năvălesc mai pe urmă cu multă putere, făcându-le războiul greu şi primejdios celor care la început n-au avut grijă de lupta împotriva lor. (Nil Ascetul)22

ˇ De aceea sfinţii au fugit din cetăţi şi au ocolit împreuna vieţuire cu cei mulţi, cunoscând că împreuna petrecere cu oamenii stricaţi aduce mai multă pagubă decât ciuma. De aceea, neluând nimic, au părăsit avuţiile deşarte, fugind de împrăştierea adusă de ele. De aceea Ilie, părăsind Iudeea, locuia în muntele pustiu al Carmelului, care era plin de fiare, neavând pentru astâmpărarea foamei nimic afară de copaci, căci se mulţumea cu ghindele copacilor, împlinindu-şi trebuinţa cu acestea. Elisei de asemenea ducea aceiaşi vieţuire, primind de la învăţătorul său, pe lângă alte virtuţi, şi pe aceea de a petrece prin pustiuri. Iar Ioan, locuind în pustia Iordanului, mânca aguridă şi miere sălbatică, arătând celor mulţi că nu e greu să împlinească trebuinţa trupului şi osândindu-i pentru desfătările încărcate. Poate şi Moise, poruncind israelitenilor ca să adune mana de la zi la zi, a pus această lege în chip general, rânduind ca omul să îngrijească de viaţă numai pentru ziua de azi şi să nu se asigure de mai înainte. El a socotit că aşa se cuvine fiinţei raţionale să facă: să se mulţumească cu cele ce se nimeresc, căci îngrijitorul celorlalte este Hristos; să nu aibă grijă de cele dinainte, ca să pară că nu crede în harul lui Dumnezeu, care nu ar revărsa totdeauna darurile Sale necontenite. (Nil Ascetul)22

ˇ Şi scurt vorbind, toţi sfinţii, de care n-a fost vrednică lumea, au părăsit-o, rătăcind prin pustiuri, prin munţi, prin peşteri şi prin crăpăturile pământului şi umblau în piei de oi şi de capre, lipsiţi, strâmtoraţi, necăjiţi, fugind de năravurile rele ale oamenilor şi de faptele smintite care covârşesc oraşele, ca nu cumva să fie duşi de vălmăşagul tuturor ca de puterea unui puhoi. Se bucurau de petrecerea cu fiarele şi socoteau vătămarea de la acestea mai mică decât cea de la oameni. Mai bine zis, au fugit de oameni, ca de nişte uneltitori şi s-au încrezut în fiare, ca în nişte prieteni. Căci acelea nu învaţă păcatul, iar de virtute se minunează şi o cinstesc. Aşa de pildă oamenii au dat pierzării pe Daniil, dar l-au scăpat leii, păzind ei pe cel osândit în chip nedrept din pizmă, ca şi dreptatea batjocorită de oameni; în felul acesta au rostit ei judecata cea dreaptă cu privire la cel osândit pe nedrept. Astfel virtutea bărbatului s-a făcut oamenilor pricină de pizmă şi de duşmănie, iar fiarelor prilej de sfială şi de cinste. În câte fiinţe a fost semănată dorinţa după mai bine! (Nil Ascetul)22

ˇ Să râvnim virtuţile sfinţilor şi, desfăcându-ne de poruncile slujirii trupului să urmărim slobozirea. Pe asinul sălbatic, lăsat slobod de Ziditor în pustie, care nu aude răcnetele mânătorului şi-şi bate joc de zarva oraşelor, chiar dacă l-am făcut până acum să poarte poveri, înjugându-l la patimile păcatului, să-l dezlegăm de legături, oricât s-ar împotrivi cei ce îi sunt stăpâni nu prin fire, ci şi-au câştigat stăpânirea prin obişnuinţă. Desigur aceştia vor auzi şi se vor supune, dacă vom arăta nu numai cu limba şi cu glasul simplu, ci cu toată starea dinăuntru a sufletului, că Domnul are trebuinţă de el. Şi îndată îl vor trimite pe el, ca, după ce va fi împodobit cu veşmintele apostoleşti, să se facă purtător al Cuvântului; sau, fiind slobozit să se întoarcă în străvechile imaşuri ale Cuvântului, să caute, dincolo de orice verdeaţă (ceea ce înseamnă a rămânea la frunzişul sau la litera dumnezeieştii Scripturi), ca să fie călăuzit la viaţa cea necuprinsă, care rodeşte la un loc hrană şi desfătare multă. Dar se iveşte întrebarea cum caută dincolo de orice verdeaţă asinul sălbatec lăsat slobod de Dumnezeu în pustie, odată ce are ca loc de petrecere pustia, iar ca sălaş pământul sărat, ştiut fiind că pământul sărat şi pustia de cele mai adeseori nu sunt potrivite pentru creşterea verdeţei? Înţelesul este acesta, că numai cel pustiu de patimi este în stare să caute cuprinsul contemplaţiei în cuvintele dumnezeieşti, după ce s-a uscat din el mustul patimilor. (Nil Ascetul)22

ˇ Ţine de sufletul desăvârşit să fie lipsit de griji, şi de cel necredincios să se chinuiască cu ele. Căci despre sufletul desăvârşit s-a spus că este un crin în mijlocul mărăcinilor. Aceasta îl arată vieţuind fără griji între cei apăsaţi de multe griji. Căci crinul şi în Evanghelie este icoana sufletului fără griji. El nu se osteneşte, zice, nici nu toarce, şi e îmbrăcat într-o slavă mai mare ca a lui Solomon. Iar despre cei ce au multă grijă pentru cele trupeşti se zice: Toată viaţa necredinciosului e înecată în grijă. Şi de fapt e cu adevărat neevlavios lucru să întindem cât ţine viaţa grija pentru cele trupeşti şi să nu arătăm nici o sârguinţă pentru cele viitoare; să cheltuim toată vremea pentru trup, deşi nu are trebuinţă de multă osteneală, iar sufletului, care are atâta putinţă de creştere încât nu-i ajunge toată viaţa pentru desăvârşirea lui, sau să nu-i închinăm nici măcar o vreme cât de scurtă sau, dacă ni se pare că-i închinăm puţină, să o facem aceasta fără vlagă şi cu nepăsare, amăgiţi de suprafaţa lucrurilor văzute. În felul acesta noi pătimim ceea ce pătimesc cei prinşi, ca printr-o undiţă, de cele mai urâte dintre femeile stricate care, în lipsa frumuseţii adevărate, născocesc una mincinoasă, ca o momeală pentru privitori, îndreptând prin tot felul de făinuri urâţenia lor. Căci odată ce am fost biruiţi de deşertăciunea lucrurilor de aici, nu mai putem vedea urâciunea materiei, fiind înşelaţi de patimă. (Nil Ascetul)22

ˇ Bine este dar să rămânem între hotarele lucrurilor de trebuinţă şi să ne silim cu toată puterea să nu trecem dincolo de acestea, căci dacă suntem duşi de poftă spre cele plăcute ale vieţii, nici un temei nu mai opreşte pornirea noastră spre cele dinainte. Fiindcă ceea ce este peste trebuinţă nu mai are nici un hotar, ci o năzuinţă fără sfârşit şi o deşertăciune fără capăt sporeşte necontenit osteneala în jurul lor, hrănind pofta, ca pe o flacără, prin adăugirea materiei. (Nil Ascetul)22

ˇ Cel ce vrea să străbată marea spirituală rabdă îndelung, cugetă smerit, veghează şi se înfrânează. De se va sili să treacă fără acestea patru, se va tulbura cu inima. Liniştirea e reţinerea de la rele, iar de-şi va lua cineva cu sine şi cele patru virtuţi, pe lângă rugăciune, nu va avea alt ajutor mai sigur spre starea de nepătimire. Nu se poate linişti mintea fără trup, precum nu poate fi surpat zidul dintre ele, fără liniştire şi rugăciune. (Marcu Ascetul)22

ˇ Sufletul care nu s-a izbăvit de grijile lumeşti nu iubeşte nici pe Dumnezeu cu adevărat şi nu dispreţuieşte nici pe diavolul cum trebuie. Căci grija vieţii îi este îi este ca un acoperământ, care îl împovărează. Din această pricină mintea nu-şi poate cunoaşte dreptul de judecată asupra acestor feluri de lucruri, ca să dea fără greşeală hotărârile judecăţii sale. Deci în toate chipurile retragerea din lume e folositoare. (Diadoh al Foticeii)22

ˇ Cei ce se nevoiesc trebuie să-şi păstreze cugetarea netulburată, ca mintea deosebind gândurile ce trec prin ea, pe cele bune şi trimise de Dumnezeu să le aşeze în cămările amintirii, iar pe cele întunecoase şi drăceşti să le arunce afară din jitniţele firii. Căci atunci când marea e liniştită, pescarii văd până în adâncuri, încât nu le scapă aproape nici unul din peştii care mişună acolo. Dar când e tulburată de vânturi, ascunde în negura tulburării ceea ce se lasă cu prisosinţă să fie văzut când e liniştită şi limpede. Meşteşugul celor ce pun la cale vicleşugurile pescăreşti nu mai atunci nici o putere. Aceasta se întâmplă să o păţească şi mintea contemplativă, mai ales atunci când dintr-o mânie nedreaptă se tulbură adâncul sufletului. (Diadoh al Foticeii)22

ˇ Cea dintâi virtute este nepurtarea de grijă, adică moartea faţă de orice om şi de orice lucru. Din aceasta se naşte dorul de Dumnezeu. Iar aceasta naşte mânia cea după fire, care se împotriveşte oricărui atac încercat de vrăjmaşul. Atunci găseşte sălaş în om frica lui Dumnezeu, iar prin frică se face arătată dragostea. (Isaia Pustnicul)22

Meditaţia

ˇ Întreaga poftă a cinstitorului de Dumnezeu trebuie să se îndrepte spre ceea ce doreşte, încât să nu se mai găsească vreme ca patimile sale să făurească gânduri de ură faţă de oameni. Pentru că dacă fiecare patimă, când se mişcă spre ceea ce o stăpâneşte ţine gândul înlănţuit, de ce n-ar ţinea şi râvna virtuţii cugetarea slobodă de celelalte patimi. Căci să ne gândim cu ce sentiment priveşte cel ce se mânie la lucrurile dinafară, luptându-se în minte cu faţa celui ce l-a întristat? Şi cu ce sentiment le priveşte iubitorul de bani, când, răpit de năluciri, se uită la avuţiile materiale? Iar desfrânatul adeseori, chiar aflându-se între mai mulţi, îşi închide simţurile şi, luând în el faţa dorită, vorbeşte cu ea, uitând de cei de faţă şi şade ca un stâlp fără de glas, neştiind nimic de cele ce se petrec înaintea ochilor, sau se grăiesc în jurul lui ci, întors spre cele dinăuntru, este predat întreg nălucirii sale. Pe un astfel de suflet îl numeşte poate Scriptura femeie ce şade din pricina rânduielii, căci şezând departe de simţuri, îşi adună în sine lucrarea lui, nemaiprimind nimic din cele de afară, pentru nălucirea ruşinoasă care-l stăpâneşte. Dacă acestea stăpânesc astfel gândul din pricina patimii, făcând simţurile să-şi înceteze lucrarea, cu cât mai vârtos nu va face dragostea de înţelepciunea mintea să se lepede de lucrurile sensibile şi de lucrarea simţurilor, răpind-o în văzduh şi ocupând-o cu vederea celor inteligibile! Căci precum în cele ce s-a tăiat sau s-a ars nu poate intra alt gând afară de cel al suferinţei care îl stăpâneşte din pricina durerii, tot aşa nici cel ce se gândeşte la ceva cu patimă nu poate să se cugete la altceva, decât la patima care-i stăpâneşte mintea şi care îi pătrunde tot gândul cu licoarea ei. Fiindcă plăcerea nu primeşte alături de ea durere, nici bucuria întristare, şi nici veselia supărare. Patimile protivnice nu se împletesc întreolaltă şi nu se împreună niciodată, nici nu se învoiesc la o întovărăşire prietenească, din pricina înstrăinării şi vrăjmăşiei lor neîmpăcate le la fire. Drept aceea, să nu se tulbure curăţenia virtuţii cu gândurile lucrurilor lumeşti, nici limpezimea contemplaţiei să nu se întunece cu grijile trupeşti, cu chipul filozofiei adevărate, arătându-şi luminata sa frumuseţe, să nu mai fie hulit de gurile îndrăzneţe, nici să se mai facă lucru de râs din pricina neiscusinţei celor ce-l desemnează. (Nil Ascetul)23

ˇ Răul nu este în fire, nici nu este cineva rău prin fire. Căci Dumnezeu nu a făcut ceva rău. Când însă cineva, din pofta inimii, aduce la o formă ceea ce nu are fiinţă, atunci aceea începe să fie ceea ce vrea cel ce face aceasta. Se cuvine deci ca prin cultivarea necontenită a amintirii lui Dumnezeu să ne ferim de a ne deprinde cu răul. Căci e mai puternică firea binelui, decât deprinderea răului. Fiindcă cel dintâi este, pe când cel de al doilea, nu este, decât numai în faptul că se face. (Diadoh al Foticeii)23

ˇ Trebuie să alungăm din inimă momeala gândului, prin împotrivire cucernică în vremea rugăciunii, ca să nu ne aflăm cu buzele vorbind cu Dumnezeu, iar cu inima cugetând cele necuvenite. Căci nu primeşte Dumnezeu rugăciune tulbure dispreţuitoare de la cel ce se îndeletniceşte cu liniştea. Scriptura ne îndeamnă pretutindeni să păzim simţurile sufletului. De se va supune voia monahului legii lui Dumnezeu şi după legea Lui va ocârmui mintea cele supuse ei (înţeleg toate mişcările sufletului, dar mai ales mânia şi pofta, căci acestea sunt supuse puterii raţiunii), am săvârşit virtutea şi am împlinit dreptatea, îndreptând pofta spre Dumnezeu şi voia spre voile Lui, iar mânia împotriva diavolului şi a păcatului. Spre ce lucrare năzuim prin urmare? Spre meditaţia cea ascunsă. (Isaia Pustnicul)23

ˇ De se va semăna vreun gând urât în inima ta, şezând în chilia ta priveşte şi împotriveşte-te păcatului, ca nu cumva să te biruie. Sârguieşte-te să-ţi aduci aminte de Dumnezeu, gândind că îţi poartă de grijă şi că cele ce le grăieşti întru inima ta sunt descoperite înaintea Lui. Zi deci sufletului tău: Dacă te temi ca păcătoşii, cari-s ca şi tine, să nu vadă păcatele tale, cu cât mai mult trebuie să te temi de Dumnezeu, care ia aminte la toate? Iar din sfătuirea aceasta cu tine însuţi vine în sufletul tău frica lui Dumnezeu. Şi dacă rămâi în ea, rămâi neclintit de patimi, precum este scris: Cei ce nădăjduiesc spre Domnul sunt ca muntele Sionului; nu se va clăti în veac cel ce locuieşte în Ierusalim. Şi la tot lucrul pe care-l faci, să ai pe Dumnezeu înainte şi să cugeţi că vede orice gând al tău, şi nu vei păcătui niciodată. (Isaia Pustnicul)23

Moartea

ˇ Moartea, de o va avea omul în minte, nemurire este; iar neavând-o în minte, moarte îi este. Dar nu de moarte trebuie să ne temem, ci de pierderea sufletului, care este necunoştinţa de Dumnezeu. Aceasta este primejdioasă sufletului. (Antonie cel Mare)24

ˇ Dintre cei ce se află într-o ospătărie, unii închiriază paturi; alţii neputând avea pat şi dormind pe jos, sforăie nu mai puţin decât cei ce dorm în pat. Şi aşteptând măsura nopţii, dimineaţa toţi se duc, lăsând paturile ospătăriei şi luând numai lucrurile lor. Asemenea este şi cu toţi cei ce vin în viaţă: şi cei ce au trăit cu puţine şi cei ce au vieţuit în slavă şi bogăţie, ies din viaţă ca dintr-o ospătărie, neluând nimic din desfătarea şi bogăţia vieţii, fără numai faptele lor, bune sau rele, săvârşite de ei în viaţa lor. (Antonie cel Mare)24

ˇ A scăpa de moarte este cu neputinţă. Cunoscând aceasta, oamenii înţelepţi şi deprinşi în virtute şi în cuget iubitori de Dumnezeu primesc moartea fără suspine, fără frică şi fără plâns, aducându-şi aminte de neînlăturarea ei şi de izbăvirea din relele vieţii. (Antonie cel Mare)24

ˇ Precum trupul, după ce s-a desăvârşit în pântece trebuie să se nască, aşa şi sufletul după ce şi-a plinit în trup măsura hotărâtă lui de Dumnezeu, trebuie să iasă din trup. (Antonie cel Mare)24

ˇ Definiţia desăvârşitei desfătări în Dumnezeu: a socoti bucurie tristeţea morţii. (Diadoh al Foticeii)24

Năluciri, vise, vedenii, înşelăciune

ˇ Trebuie să cercetăm cum întipăresc dracii nălucirile cele din somn în mintea noastră şi-i dau o anumită formă. Una ca aceasta obişnuiesc să se întâmple minţii, fie privind prin ochi, fie auzind prin auz, fie printr-o simţire oarecare, sau fie prin amintire, care întipăreşte în minte, mişcându-le, cele ce le-a agonisit prin majlocirea trupului. Deci dracii, mi se pare, răscolind amintirea o întipăresc în cuget. Căci organele trupului stau în nelucrare, ţinute de somn. Dar iarăşi, trebuie să cercetăm cum răscolesc amintirea? Sau poate prin patimi? Aşa trebuie să fie, deoarece cei curaţi şi nepătimaşi nu mai păţesc una ca aceasta. Este însă şi o mişcare simplă a amintirii, stârnită de noi sau de sfintele Puteri. Prin ea vorbim şi petrecem cu Sfinţii. Să fim însă cu atenţie. Căci chipurile pe care sufletul împreună cu trupul le primeşte întru sine, amintirea le mişcă fără să se mai ajute de trup. Aceasta se vede din faptul că adesea pătimim una ca aceasta şi în somn, când trupul se odihneşte. Trebuie să ştim că precum ne putem aduce aminte de apă, şi cu sete şi fără sete, tot aşa ne putem aduce aminte de aur şi cu lăcomie şi fără lăcomie; şi aşa şi cu celelalte. Iar faptul că mintea află aceste sau acele deosebiri între nălucirile sale, se datoreşte vicleniei vrăjmaşilor. Dar trebuie să ştim şi aceasta: că pentru năluciri se folosesc dracii şi de lucrurile de dinafară, ca de pildă de vuietul apelor, la cei ce călătoresc pe mare. (Evagrie Ponticul)25

ˇ Visurile, care sunt trimise sufletului de iubirea lui Dumnezeu, sunt mărturiile neînşelătoare ale unui suflet sănătos. De aceea nu trec de la o înfăţişare la alta, nici nu îngrozesc simţirea, nici nu aduc râsul sau plânsul aşa deodată. Ci se apropie de suflet cu toată blândeţea, umplându-l de bucurie duhovnicească. De aceea şi după ce s-a trezit trupul din somn, sufletul caută cu mult dor să prelungească bucuria visului. Dar în nălucirile aduse de draci totul se întâmplă dimpotrivă. Ele nici nu rămân la aceeaşi înfăţişare, nici nu arată multă vreme o formă netulburată. Căci ceea ce nu au dracii din voie liberă, ci împrumută numai din dorinţa de a amăgi, nu poate să-i îndestuleze pentru multă vreme. De aceea spun lucruri mari şi ameninţă cumplit, luându-şi adeseori chip de ostaşi; iar uneori şi cântă în suflet cu strigăt. Dar mintea recunoscându-i din aceste semne, când e curată, trezeşte trupul, iar uneori se şi bucură fiindcă a putut cunoaşte viclenia lor. De aceea, vădindu-i adeseori chiar în vis, îi înfurie grozav. Dar se întâmplă uneori că nici visele bune nu aduc bucurie sufletului, ci aşează în el o întristare dulce şi lacrimi fără durere. Iar aceasta se întâmplă celor ce au înaintat mult în smerenia cugetării. (Diadoh al Foticeii)25

Patimi, ispite, necazuri, demonii

ˇ Iată semnele după care se cunoaşte un suflet raţional şi virtuos: privirea, mersul, glasul, râsul, ocupaţiile şi întâlnirile cu oamenii. Căci toate acestea se îndreptă spre tot mai multă cuviinţă. Mintea lor cea iubitoare de Dumnezeu li se face străjer treaz şi închide intrarea patimilor şi a ruşinoaselor aduceri aminte. (Antonie cel Mare) 27

ˇ Cei ce socotesc nefericire pierderea banilor, a copiilor, a slugilor, sau a oricărui alt lucru, să ştie întâi că trebuie să se mulţumească cu cele date de Dumnezeu; iar când trebuie să le dea înapoi, să fie gata a face aceasta cu recunoştinţă, întru nimic scârbindu-se pentru lipsirea de ele, mai bine zis pentru înapoierea lor. Căci după ce s-au folosit de cele ce nu erau ale lor, le-au dat iarăşi înapoi. (Antonie cel Mare)27

ˇ Nu cele ce se fac după fire sunt păcate, ci cele rele după alegerea cu voia. Nu e păcat a mânca, ci a mânca nemulţumind, fără cuviinţă şi fără înfrânare. Căci eşti dator să ţii trupul în viaţă, însă fără nici un gând rău. Nu e păcat a privi curat, ci a privi cu pizmă, cu mândrie. Nu e păcat neînfrânarea limbii la mulţumire şi rugăciune, dar e păcat la vorbire de rău. E păcat să nu lucreze mâinile milostenie, ci ucideri şi răpiri. Şi aşa fiecare din mădularele noastre păcătuieşte, când din slobodă alegere lucrează cele rele în loc de cele bune, împotriva voii lui Dumnezeu. (Antonie cel Mare)27

ˇ Numai dacă am fost încercaţi de supărări, simţim plăcerile şi bucuria. Căci nu bea cu plăcere cel ce n-a însetat şi nu mănâncă cu plăcere cel ce n-a flămânzit; de asemenea nu doarme cu plăcere cel ce n-a privegheat îndelung şi nu simte bucuria cel ce mai întâi nu s-a întristat. Tot aşa nu ne vom bucura de bunurile veşnice, dacă nu le vom dispreţui pe cele vremelnice. (Antonie cel Mare)27

ˇ Cei ce sunt siliţi de niscai trebuinţe sau împrejurări să treacă înot râuri foarte mari, de vor fi treji la minte, scapă de primejdie chiar de-ar fi valuri potrivnice; şi de se scufundă puţin, prinzându-se de ceva de la ţărm, scapă. Dar cei ce vor fi beţi, chiar dacă de zeci de mii de ori vor lupta să ajungă la ţintă, nu vor putea, ci biruiţi de vin se vor scufunda în valuri şi îşi vor afla moartea. Tot aşa şi sufletul, căzând în învolburarea valurilor vieţii, de nu se va trezi din păcatul materiei ca să se cunoască pe sine că e dumnezeiesc şi nemuritor şi că numai pentru scurtă vreme a fost legat cu trupul cel muritor şi plin de patimi, va fi atras de plăcerile trupeşti spre pierzare; şi dispreţuindu-se pe sine şi îmbătându-se de neştiinţă, se va pierde şi se va afla în afară de cei mântuiţi. Căci trupul ne trage adeseori ca un râu spre plăcerile necuvenite. (Antonie cel Mare)27

ˇ Cei ce şi-au înnoroiat veşmântul, întinează şi haina celor ce se apropie de ei. Aşa şi cei răi cu voia şi nedrepţi la purtare, petrecând cu cei simpli şi vorbind cele ce nu se cuvin, le întinează sufletul prin auz. (Antonie cel Mare)27

ˇ Dintre dracii care se împotrivesc lucrării noastre, cei dintâi, care se ridică cu luptă, sunt cei încredinţaţi cu poftele lăcomiei pântecelui, cei ce ne furişează în suflet iubirea de argint şi cei ce ne momesc cu slava de la oameni. Toţi ceilalţi vin după aceştia să ia în primire pe cei răniţi de ei. Căci este cu neputinţă să cadă cineva în mâinile duhului curviei, dacă n-a fost doborât întâi de lăcomia pântecelui. Precum nu poate tulbura mânia pe cel ce luptă pentru mâncăruri, sau bani, sau slavă. Şi este cu neputinţă să scape de dracul întristării cel ce nu s-a lepădat de toate acestea. Nici de mândrie, cel dintâi pui al diavolului, nu va scăpa cineva, dacă n-a smuls din sine iubirea de argint, rădăcina tuturor răutăţilor, dacă şi sărăcia smereşte pe om, după înţeleptul Solomon. Scurt vorbind, este cu neputinţă să cadă omul în puterea vreunui drac, dacă n-a fost rănit mai întâi de acele căpetenii ale lor. De aceea şi diavolul aceste trei gânduri i le-a înfăţişat Mântuitorului: întâi îndemnându-l să facă pietrele pâini, al doilea făgăduindu-i toată lumea dacă i se va închina, şi al treilea spunându-i că va fi acoperit cu slavă dacă va asculta, întrucât nu va păţi nimic dintr-o aşa de mare cădere. Dar Domnul, dovedindu-se mai presus de acestea, i-a poruncit diavolului să meargă înapoia Lui. Prin acestea ne-a învăţat că nu este cu putinţă să alunge cineva de la sine pe diavolul, dacă n-a dispreţuit aceste trei gânduri. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Toate gândurile diavoleşti furişează în suflet chipurile lucrurilor sensibile, cari, punându-şi întipărirea în minte, o fac să poarte în ea formele acelor lucruri. Deci de la însuşi lucrul care se deapănă în minte poţi cunoaşte care drac s-a apropiat de tine. De pildă, dacă în cugetul mea se înfăţişează chipul omului care m-a păgubit, sau m-a necinstit, el dă pe faţă gândul ţinerii de minte a răului, furişat în minte. Dacă iarăşi se învârteşte în minte gândul la bani sau la slavă, dintr-acestea se va cunoaşte duhul care ne necăjeşte. Asemenea şi la alte gânduri, din lucru afli pe dracul ce e de faţă şi îţi furişează năluciri. Cu aceasta nu zic că toate amintirile acestor fel de lucruri vin de la draci, deoarece şi mintea însăşi, stârnită de om, aduce închipuiri de lucruri şi fapte; ci numai acelea dintre amintiri, care aprind mânia şi pofta împotriva firii. Căci, prin tulburarea acestor puteri, mintea preacurveşte în cuget şi este războită, neputând primi arătarea lui Dumnezeu, Cel ce i-a dat legea, dar strălucirea luminii dumnezeieşti se arată puterii cugetătoare a sufletului în vremea rugăciunii, după înlăturarea gândurilor lucrurilor. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Nu va putea să alunge de la sine amintirile pătimaşe, omul care n-a avut grijă de poftă şi mânie, pe una stingând-o cu posturi, cu privegheri şi cu culcatul pe jos; iar pe cealaltă îmblânzind-o cu îndelungă răbdare, cu suferirea răului, cu nepomenirea de rău şi cu milostenii. Căci dintr-aceste două patimi se ţes mai toate gândurile dracilor, care duc mintea la primejdie şi pierzanie. Dar este cu neputinţă să biruim patimile acestea, dacă nu dispreţuim mâncărurile, banii şi slava, ba încă şi propriul nostru trup, pentru cei ce caută adeseori să-l aţâţe. Pildă fără zăbavă să luăm de la cei ce se primejduiesc pe mare, care sar şi din corabie de furia vânturilor şi a valurilor răsculate. Aici însă trebuie să fim cu luare aminte ca să nu sărim din corabie spre a fi văzuţi de oameni. Căci vom pierde plata noastră şi ne va lua în primire un alt naufragiu şi mai cumplit, suflând împotrivă-ne vântul dracului slavei deşarte. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Dintre necuraţii draci, unii îl ispitesc ca om, iar alţii îl tulbură pe om ca pe un dobitoc necuvântător. Cei dintâi apropiindu-se ne furişează gânduri de slavă deşartă, sau de mândrie, sau de pizmă, sau de învinuire, care nu se ating de nici unul din dobitoace. Cei de-al doilea însă, aprind în trup mânie şi poftă de fire. Acestea le avem îndeobşte cu dobitoacele, fiind ascunse însă sub firea cea cuvântătoare. De aceea zice Duhul Sfânt către cei ce cad în gânduri omeneşti: Eu am zis: dumnezei sunteţi şi fii ai Celui Preaînalt, toţi; iar voi ca nişte oameni muriţi şi ca orişicare dintre căpetenii cădeţi. Iar către cei stârniţi dobitoceşte zice: Nu fiţi cum e calul sau catârul, la care nu este înţelepciune, ci trebuie să strângi cu zăbală şi cu frâu fălcile lor, căci nu se apropie de tine. Dar sufletul care păcătuieşte va muri. Şi învederat este că oamenii, dacă mor ca oameni, se îngroapă de oameni, iar când sunt omorâţi ca dobitoacele, sau cad jos, vor fi mâncaţi de vulturi. Iar dintre puii acestora unii vor chema pe Domnul, alţii se tăvălesc în sânge. Cel ce are urechi de auzit să audă. (Evagrie Ponticul)27

ˇ De trei feluri sunt căpeteniile dracilor care se împotrivesc lucrării noastre. Lor le urmează toată tabăra celor de alt neam. Aceştia stau cei dintâi la război şi cheamă sufletele la păcat prin gândurile cele necurate. Unii din ei aduc poftele lăcomiei pântecelui, alţii strecoară în suflet iubirea de argint, şi în sfârşit alţii ne momesc cu slava de la oameni. Dacă râvneşti aşadar rugăciunea curată, păzeşte mânia; dacă iubeşti neprihănirea, stăpâneşte pântecele, nu-i da pâine să se sature şi necăjeşte-l cu apa. Priveghează în rugăciune şi alungă de la tine amintirea răului. Cuvintele Duhului Sfânt să nu te părăsească ci bate în porţile Scripturilor cu mâinile virtuţilor. Atunci îţi va răsări nepătimirea inimii şi vei vedea în rugăciune mintea în chipul stelei. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Când dracul pântecelui, luptând mult şi adeseori nu izbuteşte să strice înfrânarea întipărită, atunci împinge mintea la pofta nevoinţei celei mai de pe urmă, aducându-i înainte şi cele privitoare la Daniil, viaţa lui săracă şi seminţele, şi aminteşte şi de viaţa altor oarecari pustnici care au trăit totdeauna aşa, şi sileşte pe ascet să se facă următorul acelora. Astfel, urmărind înfrânarea fără măsură, va pierde şi pe cea măsurată, de la o vreme trupul nemaiputând-o păstra din pricina slăbiciunii. Şi aşa va ajunge să binecuvinteze trupul şi să blesteme inima. Socot deci că e drept să nu asculte aceştia de acela şi să nu se reţină de la pâine, untdelemn şi apă. Căci această rânduială au cercat-o fraţii, găsind-o foarte bună. Desigur aceasta să nu o facă spre săturare şi să o facă numai o dată pe zi. M-aş mira dacă vreunul, săturându-se cu pâine şi cu apă, ar mai putea lua cununa nepătimirii. Iar nepătimire numesc nu simpla oprire a păcatului cu fapta, căci aceasta se zice înfrânare, ci aceea care taie din cugetare gândurile pătimaşe, pe care Sfântul Pavel a numit-o şi tăiere duhovnicească împrejur a iudeului ascuns. Iar dacă se descurajează cineva auzind acestea, să-şi aducă aminte de vasul alegerii, de Apostol, care a împlinit alergarea în foame şi sete. Dar imită şi vrăjmaşul adevărului, dracul descurajării, pe acest drac, punând în minte celui ce se înfrânează, retragerea cea mai de pe urmă, îndemnându-l la râvna lui Ioan Botezătorul şi a începătorului pustnicilor, Antonie, ca neputând răbda acesta retragerea îndelungată şi neomenească, să fugă cu ruşine, părăsind locul, iar dracul să se laude zicând: L-am biruit!. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Gândurile necurate primesc multe materii pentru creşterea lor şi se întind după multe lucruri. De fapt ele trec oceane cu închipuirea şi nu se dau îndărăt să umble drumuri lungi pentru marea căldură a patimii. Dar cele ce sunt cât de cât curăţite, sunt mai înguste decât acelea, neputându-se întinde împreună cu lucrurile, pentru faptul că patima e slăbită. De aceea se mişcă mai degrabă împotriva firii şi, după înţeleptul Solomon, hoinărind câtva vreme pe afară, aduc trestie la arderea nelegiuită a cărămizii, ca să se izbăvească asemenea unor capre din lanţuri şi a unor păsări din curse. Căci e mai uşor a curăţi un suflet necurat, decât a readuce din nou la sănătate pe unul curăţit şi iarăşi rănit, dracul întristării neîngăduind, ci aducând pururea înaintea ochilor, în vremea rugăciunii, idolul păcatului. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Dracii nu cunosc inimile noastre, cum socot unii dintre oameni. Căci singurul cunoscător al inimii este Cel ce ştie mintea oamenilor şi a zidit inimile lor pe fiecare deosebit. Dar ei cunosc multe din mişcările inimii, pe baza cuvântului rostit şi a mişcărilor văzute ale trupului. Vrând eu să le arăt acestea lămurit, m-a oprit Sfântul Preot, spunând că e nevrednic lucru să se răspândească acestea şi să le aduc la urechile celor întinaţi. Căci, zice, şi cel ce ajută pe uneltitor este vinovat după lege. Dar că din astfel de simboluri cunosc cele ascunse în inima noastră, şi din acestea iau prilejuri împotriva noastră, am arătat-o adeseori, respingând pe unii care grăiau cele ce nu trebuie, nepurtându-ne cu dragoste faţă de ei. De aceea am şi căzut în puterea dracului ţinerii de minte a răului şi îndată am primit gânduri rele împotriva lor, pe care le cunoscusem mai înainte că au venit asupra noastră. Pentru aceea pe drept ne mustră Duhul Sfânt: Şezând ai vorbit împotriva fratelui, şi împotriva fiului maicii tale ai adus sminteală; şi ai deschis uşa gândurilor care ţin minte răul şi ţi-ai tulburat mintea în vremea rugăciunii, nălucindu-ţi pururea faţa vrăjmaşului tău şi având-o pe ea drept Dumnezeu. Căci ceea ce vede mintea rugându-se aceea e şi potrivit de a spune că îi este Dumnezeu. Deci să fugim, iubiţilor, de boala defăimării, neamintindu-ne de nimeni cu gând rău; şi să nu ne întunecăm privirea la amintirea aproapelui, căci toate înfăţişările pe care le luăm le iscodesc dracii şi nimic nu lasă necercetat din ale noastre, nici culcarea, nici şederea, nici starea în picioare, nici cuvântul, nici mersul, nici privirea. Toate le iscodesc, toate le mişcă, toată ziua uneltesc vicleşuguri împotriva noastră, ca să înşele ćn vremea rugăciunii mintea smerită şi să stingă lumina ei fericită. Vezi ce zice şi Sfântul Pavel către Tit: Dovedeşte în învăţătură cuvânt sănătos, nestricat şi fără vină, pentru ca împotrivitorul să se ruşineze, neavând de zis nimic rău despre noi. Iar fericitul David se roagă zicând: Mântuieşte-mă pe mine de clevetirea oamenilor, numind şi pe draci oameni pentru firea lor raţională. Dar şi Mântuitorul în Evanghelii a numit pe cel ce seamănă în noi neghina păcatului om vrăjmaş. Fie ca să ne izbăvim de el, cu harul lui Hristos şi al Dumnezeului nostru, Căruia I se cuvine cinstea şi slava în vecii vecilor. Amin. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Mintea care hoinăreşte o statorniceşte citirea, privegherea şi rugăciunea; pofta aprinsă o stinge foamea, osteneala şi singurătatea; iar mânia o domoleşte desăvârşit cântarea de psalmi, îndelunga răbdare şi mila. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Ce vor dracii să lucreze în noi? Lăcomia pântecelui, curvia, iubirea de argint, mânia, ţinerea minte a răului şi celelalte patimi, ca îngroşându-se mintea prin ele să nu se poată ruga cum trebuie. Căci stârnindu-se patimile părţii neraţionale nu o lasă să se mişte cu bună judecată. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Păzeşte-te de cursele celor potrivnici. Căci se întâmplă că, în vreme ce te rogi curat şi netulburat, să ţi se înfăţişeze deodată înainte vreun chip străin şi ciudat, ca să te ducă la părerea că Dumnezeu este acolo şi să te înduplece să crezi că dumnezeirea este câtimea ce ţi s-a descoperit ţie deodată. Dar dumnezeirea nu este câtime şi nu are chip. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Când pizmaşul diavol nu poate mişca memoria în vremea rugăciunii, atunci sileşte starea umorală a trupului să aducă vreo nălucire ciudată înaintea minţii şi să o facă pe aceasta să primească o anumită formă. Iar mintea, având obiceiul să petreacă în cugetări, uşor se încovoaie. Şi astfel cel ce sileşte spre cunoştinţa nematerială şi fără formă e amăgit, apucând fum în loc de lumină. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Când, în sfârşit, mintea se roagă cu curăţie şi fără patimă, nu mai vin asupra ei dracii din partea stângă, ci din cea dreaptă. Căci îi vorbesc de slava lui Dumnezeu şi îi aduc înainte vreo formă din cele plăcute simţirii, încât să-i pară că a ajuns desăvârşit la scopul rugăciunii. Iar aceasta a spus-o un bărbat cunoscător că se înfăptuieşte prin patima slavei deşarte şi prin dracul care s-a atins de creier. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Socotesc că dracul, atingându-se de creier, schimbă lumina minţii, precum voieşte. În felul acesta este stârnită patima slavei deşarte spre gândul de a face mintea să se pronunţe cu uşurătate, prin păreri proprii, despre cunoştinţa dumnezeiască fiinţială. Unul ca acesta nefiind supărat de patimi trupeşti şi necurate, ci înfăţişându-se  zice-se  cu curăţie, socoteşte că nu se mai petrece în el nici o lucrare potrivnică. De aceea socoteşte arătare dumnezeiască lucrarea săvârşită în el de diavolul, care se foloseşte de multă pătrundere şi, prin creier schimbă lumina împreunată cu el şi îi dă, precum am spus, forma care vrea. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Cu dreptate este să nu-ţi rămână necunoscut nici vicleşugul acesta, că pentru o vreme se despart dracii între ei înşişi. Şi dacă vrei să ceri ajutor împotriva unora, vin ceilalţi în chipuri îngereşti şi alungă pe cei dintâi, ca tu să fii înşelat de ei, părându-ţi că sunt îngeri. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Uneori dracii îţi strecoară şi apoi te aţâţă ca să te rogi, chipurile, împotriva lor, sau să le stai împotrivă. Şi atunci se depărtează de bunăvoie, ca să te înşeli, închipuindu-ţi despre tine că ai început să birui gândurile şi să înfricoşezi pe draci. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Dracii cei vicleni aşteaptă noaptea ca să tulbure pe învăţătorul duhovnicesc, prin ei înşişi; iar ziua, îl învăluiesc prin oameni în strâmtorări, defăimări şi primejdii. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Pentru că şi în lucrurile evlaviei este o rânduială şi o înşiruire, ca şi în oricare altul, şi trebuie pornit şi în această vieţuire de la început. Cei ce trec cu vederea cele de la început şi sunt atraşi de lucrurile mai plăcute sunt făcuţi de silă să ţină seama de şirul rânduielii, aşa cum Iacov, atras de frumuseţea Rachelei, nu s-a uitat la slăbiciunea ochilor Liei, dar cu toate acestea nu a putut ocoli osteneala dobândirii unei asemenea virtuţi, ci a împlinit şi săptămâna ei de ani. Cel ce vrea să ţină seama de ordinea vieţuirii trebuie aşadar să nu meargă de la sfârşit spre început, ci să înainteze de la început spre desăvârşire. (Nil Ascetul)27

ˇ Ştiind marele Iacob, că acestea, atunci când sunt cugetate şi contemplate neîncetat, vatămă şi mai mult cugetarea, întipărind chipurile cele mai limpezi şi mai vădite ale nălucirilor urâte, ascunde pe zeii străini în Sichem. Căci osteneala împotriva patimilor le ascunde şi le pierde pe acestea, nu pentru o vreme scurtă, ci până în ziua de azi, adică pentru tot timpul, întrucât azi se prelungeşte cu tot timpul, însemnând totdeauna timpul de faţă. Iar Sichem însemnează luptă, ceea ce arată osteneala împotriva patimilor. De aceea Iacob îi dă Sichemul lui Iosif, ca celui care dintre fraţii săi luptă cu cea mai mare osteneală împotriva patimilor. (Nil Ascetul)27

ˇ Fiindcă obişnuinţa trage pe om la sine cu putere şi nu-l lasă să se ridice la cea dintâi deprindere a virtuţii. Pentru că din obişnuinţă se naşte deprinderea, iar din deprindere se face firea. Şi a strămuta firea şi a o schimba este lucru anevoios. Chiar dacă e clintită puţin cu sila, îndată se întoarce la sine. Iar dacă a fost scoasă din hotarele ei, nu se mai întoarce la integritatea ei, dacă nu se pune multă osteneală spre a o aduce la calea ei, căci vrea mereu să revină la deprinderea din obişnuinţă, pe care a părăsit-o. Priveşte la sufletul care se ţine lipit de obişnuinţe, cum şade lângă idoli, lipindu-se de materiile fără formă, şi nu vrea să se ridice şi să se apropie de raţiunea care caută să-l călăuzească spre cele mai înalte. El zice: Nu pot să mă ridic înaintea ta, fiindcă mă aflu în rânduiala obişnuită a femeilor. Căci sufletul care se odihneşte de mulţi ani în lucrurile vieţii, şade lângă idoli, care pe ei sunt fără formă, dar primesc forme de la meşteşugul omenesc. Sau oare nu sunt un lucru fără formă, bogăţia şi slava şi celelalte lucruri ale vieţii, care nu au în ele nici un chip statornic şi hotărât ci, simulând adevărul printr-o asemănare uşor de întocmit, primesc de fiecare dată alte şi alte schimbări? Formă le dăm noi, când prin gânduri omeneşti născocim închipuirea unui folos pe seama lucrurilor, care nu slujesc spre nimic folositor. (Nil Ascetul)27

ˇ Căci când lărgim trebuinţa neapărată a trupului într-un lux fără rost, pregătind mâncarea cu nenumărate bunătăţi, iar hainele felurindu-se spre moleşeală şi desfătare, pe urmă învinuiţi de această deşertăciune, ca unii ce am urcat în deşert la consumuri desfătătoare o trebuinţă ce putea fi împlinită cu puţine, făurim apărări ca pentru nişte lucruri ce eram datori să le săvârşim, ce facem altceva decât ne silim să dăm formă materiilor fără formă? Bine s-a spus apoi despre un astfel de suflet că şade, căci sufletul care s-a învârtoşat în asemenea judecăţi despre cele spuse, s-a lipit de lucrurile de aici, ca de nişte idoli, şi slujeşte de aici înainte obiceiului şi nu mai slujeşte adevărului; ba nici nu mai poate să se mai ridice la adevăr, ci prin obişnuinţe întinează firea lucrurilor, ca prin necurăţia de fiecare lună. Iar prin şedere, Scriptura arată aici lenevirea de la cele bune şi iubirea de plăceri. Lenevirea, când vorbeşte despre: Cei ce şedeau în întuneric şi în umbra morţii, ferecaţi în sărăcie şi fier. Căci atât întunericul, cât şi lanţurile sunt piedică a lucrării. Iar iubirea de plăcere, când zice despre cei ce se întorceau cu inima în Egipt şi grăiau întreolaltă: Ne-am adus aminte de când şedeam lângă căldările cu carne şi mâncam carne până ne săturam. Cu adevărat lângă căldările cu carne şed cei ce-şi aprind dorinţele cu o căldură mustoasă şi necontenită. Iar maica iubirii de plăceri este lăcomia pântecelui, căci aceasta naşte iubirea de plăceri, dar şi multe din celelalte patimi. Pentru că din aceasta, ca dintr-o rădăcină, puiesc celelalte patimi, cari, înălţându-se pe încetul, ca nişte arbori, peste aceea care le-a născut, îşi împing răutăţile până la cer. Iubirea de bani, mânia şi întristarea sunt puii şi mlădiţele lăcomiei pântecelui. Căci lacomul are mai întâi lipsă de bani, pentru a-şi sătura pofta care arde pururi şi care totuşi nu poate fi săturată niciodată. Iar faţă de cei ce îl împiedică de la agonisirea banilor, trebuie să-şi aprindă mânia. Când însă mânia nu poate ajunge la ţintă, din pricina slăbiciunii, e urmată neapărat de întristare. De fapt cel ce se târăşte pe piept şi pe pântece, când are mijloacele care îi împlinesc plăcerile se târăşte pe pântece, iar când e lipsit de acestea se târăşte pe piept, unde este mânia. Căci iubitorii de plăceri, când sunt lipsiţi de ele, se înfurie şi se amărăsc. (Nil Ascetul)27

ˇ Din iubirea de plăcere vine negrija şi din negrijă uitarea; căci Dumnezeu a dăruit tuturor cunoştinţa celor de folos. (Marcu Ascetul)27

ˇ Vrăjmaşul cunoaşte dreptatea legii duhovniceşti şi de aceea caută numai să câştige consimţirea cugetului. Căci aşa fie că-l va face pe cel căzut în puterea lui să se supună ostenelilor pocăinţei, fie că, nepocăindu-se, îl va împovăra cu necazuri fără voie. Ba se întâmplă uneori că îl face să lupte şi împotriva necazurilor, ca în viaţa aceasta să-i înmulţească durerile, iar la ieşirea sufletului să-l dovedească necredincios din pricina lipsei de răbdare.27

ˇ Diavolul nu dispreţuieşte păcatele cele mici, căci altfel nu poate conduce spre cele mai mari. (Marcu Ascetul)27

ˇ Pricina a tot păcatul este slava deşartă şi plăcerea. Cel ce nu le urăşte pe acestea nu va dezrădăcina patima. Rădăcina tuturor relelor s-a zis că este că este iubirea de argint, dar şi aceasta e vădit că se susţine prin acelea. Mintea devine oarbă prin aceste trei patimi: prin iubirea de argint, prin slava deşartă şi prin plăcere. Câteştreile sunt, după Scriptură, fiicele lipitoarei, fiind iubite de necumpătare cu iubire de maică. Cunoştinţa şi credinţa, tovarăşele firii noastre, nu sunt tocite prin nimic altceva ca prin acelea. Mânia, furia, războaiele, uciderile şi tot pomelnicul relelor din pricina lor au prins atâta putere între oameni. Iubirea de argint, slava deşartă şi plăcerea trebuie urâte ca nişte mame ale relelor şi ca nişte mame vitrege ale virtuţilor. (Marcu Ascetul)27

ˇ De nu vrei să pătimeşti răul să nu vrei nici să-l faci, pentru că lucrul dintâi urmează neapărat celui de al doilea. Căci ce seamănă fiecare, aceea va şi secera. Semănând de bună voie cele rele şi secerându-le fără de voie, trebuie să ne minunăm de dreptatea lui Dumnezeu. Dar fiindcă s-a rânduit o vreme oarecare între semănat şi seceriş, nu credem în răsplată. (Marcu Ascetul)27

ˇ E mai rău cel ce săvârşeşte răul într-ascuns decât cei ce săvârşesc nedreptate pe faţă. Pentru aceasta, acela se va şi munci mai rău. Cel ce împleteşte viclenii şi face răul într-ascuns este, după Scriptură, şarpe ce şade în cale în cale şi muşcă copita calului. (Marcu Ascetul)27

ˇ Gândeşte-te că patimile de ocară sunt douăsprezece. Dacă iubeşti cu voia pe una din ele, aceea va umplea locul celor unsprezece. (Marcu Ascetul)27

ˇ Păcatul este foc ce arde. Cu cât înlături materia, cu atât se stinge, şi cu cât adaugi, va arde mai mult. (Marcu Ascetul)27

ˇ Gândeşte-te că patimile de ocară sunt douăsprezece. Dacă iubeşti cu voia pe una din ele, aceea va umplea locul celor unsprezece. (Marcu Ascetul)27

ˇ Păcatul este foc ce arde. Cu cât înlături materia, cu atât se stinge, şi cu cât adaugi, va arde mai mult. (Marcu Ascetul)27

ˇ Nu zi: Nu vreau şi vine, căci cu siguranţă dacă nu iubeşti lucrul însuşi, iubeşti pricinile lui. (Marcu Ascetul)27

ˇ Obişnuinţa, care o ia înaintea voii şi a cunoştinţei, este amintirea fără de voie a păcatelor de mai-nainte. La cel ce se nevoieşte, ea e împiedicată să înainteze până la patimă; iar la cel biruitor e răpusă până la momeală. (Marcu Ascetul)27

ˇ Cel ce caută lauda e supus patimii şi cel ce se plânge de necaz iubeşte plăcerea. (Marcu Ascetul)27

ˇ Gândul celui împătimit de plăcere oscilează ca o cumpănă. Aici plânge şi se tânguieşte pentru păcate, aici se luptă cu aproapele şi i se împotriveşte apărându-şi plăcerile. (Marcu Ascetul)27

ˇ Dacă cineva se nimereşte între oamenii care grăiesc deşertăciuni, să se socotească pe sine însuşi vinovat de asemenea cuvinte; chiar dacă nu are vreo vină proaspătă, are vreuna mai veche. (Marcu Ascetul)27

ˇ Ia-ţi gândul de la orice lăcomie şi atunci vei putea să vezi uneltirile diavolului. (Marcu Ascetul)27

ˇ Din inima împătimită de plăcere, răsar gânduri şi cuvinte spurcate. Iar din fum cunoaştem materia, care mocneşte înăuntru. (Marcu Ascetul)27

ˇ Când mintea iese din grijile trupeşti, vede, în măsura în care iese, lucrăturile vrăjmaşilor. (Marcu Ascetul)27

ˇ Prinzându-te începutul vreunui păcat, nu zice: nu mă va birui pe mine. Căci întrucât ai fost prins, ai şi fost biruit. (Marcu Ascetul)27

ˇ Precum sunt şerpi ce se întâlnesc în păduri şi alţii care umblă prin case, aşa sunt patimi ce se închipuiesc de către cuget, şi altele care se lucrează cu fapta, măcar că se preschimbă unele într-altele. (Marcu Ascetul)27

ˇ Idolii conştienţi (chipurile) din faţa minţii sunt mai răi şi mai puternici. Dar cei gândiţi sunt pricinuitorii şi premergătorii celorlalţi. (Marcu Ascetul)27

ˇ Este un păcat care stăpâneşte inima din pricina obişnuinţei îndelungate; şi este un alt păcat care ne războieşte cugetarea prin lucrurile de fiecare zi. (Marcu Ascetul)27

ˇ Cel ce vrea să biruiască ispitele fără rugăciune şi răbdare, nu le va depărta de la sine, ci mai tare se va încâlci în ele. (Marcu Ascetul)27

ˇ Păcat spre moarte este tot păcatul nepocăit. Chiar de s-ar ruga un Sfânt pentru un asemenea păcat al altuia, nu e auzit. (Marcu Ascetul)27

ˇ Când inima e mişcată de vreo plăcere de la locul ostenelilor de bunăvoie devine anevoie de reţinut, asemenea unui bolovan foarte greu, ce se rostogoleşte la vale. (Marcu Ascetul)27

ˇ Precum fuga în timpul iernii sau Sâmbăta aduce durere trupului şi întinare sufletului, la fel răscoala patimilor în trupul îmbătrânit şi în sufletul sfinţit. (Marcu Ascetul)27

ˇ Părerea de sine şi îngâmfarea sunt pricini ale hulirii; iar iubirea de argint şi slava deşartă sunt pricini ale neîndurării şi ale făţărniciei. (Marcu Ascetul)27

ˇ Când diavolul vede că mintea s-a rugat din inimă, aduce ispite mari şi răutăcios uneltite. Căci nu vrea să stingă virtuţi mici prin ispite mari. (Marcu Ascetul)27

ˇ Ceea ce e casa văzută pentru aerul obişnuit, aceea este mintea raţională pentru harul dumnezeiesc. Cu cât scoţi mai mult materia afară, cu atât mai mult năvăleşte acela înăuntru; şi cu cât o mâni pe aceasta, mai mult înăuntru, cu atât mai mult se retrage acela. Materia casei sunt vasele şi mâncările; iar materia minţii slava deşartă şi plăcerea. (Marcu Ascetul)27

ˇ Fugi de ispită prin răbdare şi prin rugăciune. Căci dacă i te împotriveşti fără acestea, vine asupră-ţi şi mai năvalnic. (Marcu Ascetul)27

ˇ Cel ce urăşte patimile smulge pricinile lor. Iar cel ce se supune pricinilor e războit de patimi, chiar dacă nu vrea. (Marcu Ascetul)27

ˇ Când vrăjmaşul are în stăpânire multe zapisuri de ale păcatelor uitate, îl sileşte pe datornic să le săvârşească şi prin aducerea aminte, folosindu-se cu viclean meşteşug de legea păcatului. (Marcu Ascetul)27

ˇ Să nu zici: cum se va deda săracul plăcerii, neavând cele ce o pricinuiesc? Căci cineva poate să se dedea plăcerii prin gânduri, în chip şi mai ticălos. (Marcu Ascetul)27

ˇ Cine înţelege ceea ce a spus în chip tainic sfântul Pavel, că lupta noastră e împotriva duhurilor răutăţii, vă înţelege şi parabola Domnului, prin care a arătat că trebuie să ne rugăm neîncetat şi să nu ne lenevim. (Marcu Ascetul)27

ˇ Orice plăcere trupească vine dintr-o lenevire de mai-nainte. Iar lenevia se naşte din necredinţă. (Marcu Ascetul)27

ˇ Cel ce zace sub păcat nu poate birui singur cugetul trupesc. Căci aţâţarea se mişcă fără odihnă în mădularele sale. (Marcu Ascetul)27

ˇ Când află diavolul pe un om, prins fără trebuinţă de cele trupeşti, mai întâi îi răpeşte trofeele cunoştinţei, pe urmă îi taie nădejdea în Dumnezeu cum i-ar tăia capul. (Marcu Ascetul)27

ˇ Tot cuvântul lui Hristos descoperă mila şi dreptatea şi înţelepciunea lui Dumnezeu şi toarnă prin auz puterea lor în cei ce ascultă cu plăcere. Dar cei nemilostivi şi nedrepţi, ascultând fără plăcere, nu au putut cunoaşte înţelepciunea lui Dumnezeu, ba L-au şi răstignit pe Cel ce o grăia. Deci să băgăm şi noi de seamă de ascultăm cu plăcere de El. Căci chiar El a zis: Cel ce mă iubeşte pe Mine va păzi poruncile Mele şi va fi iubit de Tatăl Meu şi Eu îl voi iubi pe el şi Mă voi arăta lui. Vezi cum a ascuns arătarea Sa în porunci? Dar dintre toate poruncile, cea mai cuprinzătoare este dragostea către Dumnezeu şi către aproapele. Iar aceasta ia fiinţă din înfrânarea de la cele materiale şi din liniştirea gândurilor. Domnul, ştiind aceasta, ne porunceşte zicând: Să nu vă îngrijiţi de ziua de mâine. Şi cu dreptate. Pentru că cel ce nu s-a izbăvit de cele materiale şi de grija lor, cum se va izbăvi de gândurile rele? Iar cel învăluit de gânduri, cum va vedea păcatul, care este acoperit de ele? Căci păcatul e un întuneric şi o ceaţă a sufletului, ce se lasă din gânduri, din cuvinte şi din fapte rele. Şi păcatul se naşte aşa că diavolul ispiteşte pe om printr-o momeală care nu-l forţează şi îi arată începutul păcatului, iar omul intră în vorbă cu el din pricina iubirii de plăcere şi a slavei deşarte. Căci deşi prin judecată nu voieşte, dar cu lucrarea se îndulceşte şi îl primeşte. Iar cel ce nu-şi vede acest păcat cuprinzător, cum se va ruga pentru el ca să se curăţească? Şi cel ce nu s-a curăţit, cum va afla locul fiinţei curate? Iar de nu-l va afla, cum va vedea casa cea mai dinlăuntru a lui Hristos, dacă suntem casa lui Dumnezeu, după cuvântul proorocesc, evanghelicesc şi apostolesc? Trebuie, aşadar, ca urmare a celor spuse mai-nainte, să căutăm casa aceasta şi să stăruim a bate la uşa ei prin rugăciune, ca, fie acum, fie în ceasul morţii, să ne deschidă stăpânul şi să nu ne spună ca unora, care n-am avut grijă: Nu vă ştiu pe voi de unde sunteţi. Ba suntem datori nu numai să cerem şi să luăm, ci să şi păstrăm ceea ce ni s-a dat. Căci sunt unii care şi după ce au primit, au pierdut. De aceea, poate, cunoştinţa simplă, sau chiar şi o experienţă întâmplătoare a lucrurilor spuse mai-nainte o au şi cei mai tineri şi mai târzii la învăţătură. Dar trăirea stăruitoare, cu răbdare, n-o au decât cei evlavioşi şi mult încercaţi dintre bătrâni, care, pierzând-o adeseori din neatenţie, au căutat-o iarăşi cu osteneli de bună voie şi au aflat-o. Să nu încetăm să facem şi noi la fel, până când o vom dobândi într-o astfel de măsură, încât să nu o mai putem pierde, întocmai ca aceia. De aceea, câţi încă n-am împlinit poruncile libertăţii încă n-am ajuns la Ierusalimul cel liber (căci Ierusalimul de sus este liber şi el e maica noastră, care ne reuneşte prin baia naşterii celei de-a doua), ci suntem încă pe drumul lui Cain şi rătăcim, umblând razna. Căci cel se ceartă întru neştiinţă şi se împotriveşte adevărului arată că nu merge pe drumul drept, ci s-a abătut de la drum. De aceea fericitul Pavel, văzându-ne că suntem zăbavnici în urcuşul spre desăvârşire, zice: Aşa să alergaţi ca să o luaţi. Iar dacă n-am ajuns încă la cetate, când vom vedea templul şi când vom intra în el, ca să ne învrednicim să aducem jertfă la altar? Dar ce poftesc despre credinţă, despre templu şi despre altar, când n-am lăsat în urmă nici măcar fiarele din trestie, pe care Proorocul roagă pe Dumnezeu să le certe, ca să nu-i răpească animalele cele dintâi născute care au fost rânduite să fie aduse ca jertfă de Iudeul cel din ascuns. Căci în această parte ne aflăm dacă, după tine, Iudeul din ascuns există, potrivit cu cuvântul lui Pavel, dar templul încă n-a fost zidit de Fiul lui David, nici altarul n-a fost încă pregătit de El. Pentru că aceasta o susţine făţiş cel ce zice că şterge păcatul lui Adam prin nevoinţe şi nu prin harul lui Dumnezeu. Dar harul acesta se află în noi în chip ascuns de la Botez, însă nu ni se va face văzut decât atunci când, după ce vom fi străbătut bine drumul poruncilor, vom aduce ca jertfă Arhiereului Hristos gândurile cele sănătoase ale firii noastre, nu pe cele muşcate de fiare. Căci cele mai multe din ele sunt luate de fiare când se abat de la calea poruncilor, adică de la răbdarea necazurilor. Sărind din calea cea dreaptă, ele o iau atunci razna, învinuind de aceasta mai de grabă pe alţii, decât pe stăpânul lor. Abia puţine din ele umblă pe calea cea dreaptă şi aceasta fiindcă sunt păzite de rugăciune, legate de nădejde şi îmboldite de încercări. Şi numai acestea ajung la cetate şi la templu, unde sunt aduse jertfă. Cetatea este dreapta socoteală întru Hristos, care e plină de lumină. Când aceasta chiverniseşte cu evlavie şi după lege lucrurile, vieţuieşte în pace şi dreptate. Dar când greşeşte, se predă duşmanilor spre dărâmare. Iar templul este locaşul sfânt al sufletului şi al trupului, care e zidit de Dumnezeu, în sfârşit altarul este masa nădejdii aşezată în acest templu. Pe ea se aduce de către minte şi se jertfeşte gândul întâi născut al fiecărei întâmplări, ca un animal întâi născut adus ca jertfă de ispăşire pentru cel ce-l aduce, dacă îl aduce neîntinat. Dar şi acest templu are un loc în partea dinăuntru a catapetesmei. Acolo a intrat Iisus pentru noi ca înaintemergător, locuind de la Botez în noi, afară numai dacă nu suntem creştini netrebnici. Acest loc este încăperea cea mai dinăuntru, mai ascunsă şi mai sinceră a inimii, încăpere care dacă nu se deschide, prin Dumnezeu şi prin nădejdea raţională şi înţelegătoare, nu putem, cunoaşte în chip sigur pe Cel ce locuieşte în ea şi nu putem şti de-au fost primite jertfele de gânduri, sau nu. Căci precum la început, în vremea lui Israil, focul mistuia jertfele, tot aşa se întâmplă şi acum. Deschizându-se inima credincioasă prin nădejdea mai sus pomenită, Arhiereul ceresc primeşte gândurile întâi născute ale minţii şi le mistuie în focul dumnezeiesc, de care a spus: Foc am venit să arunc în lume şi cât aş vrea să fie încă de pe acum aprins! Iar gânduri întâi născute a numit pe cele care nu apar într-a doua cugetare a inimii, ci sunt aduse îndată de la prima aruncare şi răsărire în inimă, lui Hristos. Căci cele ce i se aduc din vălmăşagul cugetării le-a numit Scriptura şchioape, oarbe şi pocite, şi de aceea ele nu sunt primite ca zeciuieli de către Arhiereul ceresc şi Stăpânul Hristos. Odată ce te-ai îmbrăcat în Hristos prin Botez, ai putere şi arme să le surpi. Iar armele ostăşiei noastre nu sunt trupeşti, ci puternice înaintea lui Dumnezeu, ca să dărâme întăriturile; noi surpăm gândurile minţii şi orice înălţare care se ridică împotriva cunoaşterii lui Dumnezeu. Dar dacă, având putere împotriva lor, nu le alungi de la primul lor atac, e vădit că iubeşti plăcerea din pricina necredinţei şi consimţi cu ele, şi atunci tu eşti pricina acestei lucrări a lor, nu Adam. Cum poate iubi plăcerea din pricina necredinţei, sau cum poate consimţi cu gândurile cel ce s-a închis în chilie şi posteşte în fiecare zi, cel ce petrece în înfrânare, în sărăcie, în înstrăinare de toate, în rugăciune şi în purtarea altor multe supărări (necazuri) de felul acesta? Bine ai zis că cel ce va face unele ca acestea suportă multe supărări. Căci dacă am împlini fără supărare şi cu bucurie virtuţile mai sus pomenite, nu am iubi plăcerea cu mintea. Dar, fiindcă ne lăsăm pătrunşi de supărare, e cu neputinţă ca, simţind durerea ostenelilor trupeşti, să nu stăm de vorbă cu gândurile care răsar ca nişte momeli şi să nu ne mângâiem cu ele amărăciunea de pe urma ostenelilor. Dacă n-am căuta asemenea mângâieri am dovedi că nu suntem supăraţi de osteneli. Iar aceasta ni se întâmplă deoarece nu primim aceste osteneli de dorul bunurilor viitoare, ci de frica ispitelor ce vin în viaţa de aici asupra noastră. Din pricina aceasta socotim în chip greşit că numai fapta rea este păcatul nostru, pe când gândul dinainte de ea zicem că e o lucrare străină. Dar e cu neputinţă să alunge lucrarea gândului aceia care socotesc că nu e a lor, ci că e străină. Există desigur şi fără consimţământul nostru câte un gând neplăcut şi urât care, pătrunzând pe furiş, răpeşte cu sila mintea la sine. Totuşi, să ştii sigur că şi acesta îşi are pricinile în noi. Căci sau ne-am predat după Botez vreunui gând rău, ajungând până la faptă, şi de aceea ne-am făcut vinovaţi chiar fără să ni se pară, sau ţinem în noi de bunăvoie niscai seminţe ale răutăţii, şi de aceea se întăreşte cel rău. Şi acela, stăpânindu-ne prin seminţe, nu pleacă până ce nu le aruncăm pe acestea. Iar dacă ne stăpâneşte prin fapta noastră rea, va fi fugărit de abia atunci când vom aduce lui Dumnezeu osteneli vrednice de El. De aceea eu nici acest păcat nu-l numesc păcat al lui Adam, ci mai degrabă al celui ce a făcut răul şi are seminţele. Chiar dacă în amândouă aceste cazuri pricina este un gând care a pătruns ca un hoţ căci amândoura le premerg gândurile eu îţi voi spune că pricina adevărată este cel ce avea putere să-l facă curat de la prima răsărire şi nu l-a curăţit, ci a stat de vorbă cu el până a ajuns la faptă. Dacă totuşi poţi face aceasta după faptă, trebuie să înţelegi că şi înainte de faptă îţi ajuta Dumnezeu dacă voiai. Şi când vezi că ţi-a venit ajutorul prin inimă, înţelege că nu ţi-a venit harul de afară printr-o mutare din altă parte, ci că harul, dat ţie prin Botez în chip ascuns, a lucrat acum aşa de tare, încât ai urât gândul şi l-ai alungat. De aceea Hristos, slobozindu-ne de orice silă, n-a împiedicat aruncarea gândurilor în inimă. Aceasta, pentru ca unele din ele, fiind iubite, în măsura în care sunt iubite să şi rămână; şi astfel să se arate şi harul lui Dumnezeu şi voia omului, ce anume iubeşte: ostenelile din pricina harului, sau gândurile din pricina plăcerii. Şi să nu ne mirăm că suntem luaţi în stăpânire cu sila numai de cele pe care le iubim, deoarece este între ele o înrudire păcătoasă, cum este şi între pofte, ca şi între diferitele noastre pofte între ele, astfel încât fiecare poftă predă gândul, care a prins-o pe ea, după ce a zăbovit mai mult, poftei apropiate, sau acel gând este atras de pofta a doua fără să vrem, împins fiind cu sila şi de obişnuinţa cu cea dintâi. Căci cine, plin fiind de slavă deşartă, va putea fugi de mândrie? Sau, desfătându-se cu hrană îmbelşugată, nu va fi luat în stăpânire de curvie? Sau cine, dându-se pradă zgârceniei, nu va fi înăbuşit de lipsa de milă? Şi cum, cei lipsiţi de toate astea, nu se vor întărâta fără voie şi nu vor împroşca cu furie? De aceea trebuie să înţelegem că din pricina noastră suntem luaţi în stăpânire de păcat, dar după Duhul suntem sloboziţi de robia cu sila. Căci legea Duhului vieţii, zice, m-a slobozit pe mine de legea păcatului şi a morţii. Deci atârnă de noi, care am auzit şi am aflat poruncile Duhului, ca să umblăm sau după trup, sau după duh. De acea noi, care am fost amăgiţi aşa de mult, suntem datori să urâm de aici înainte lauda oamenilor şi odihna trupului, prin care odrăslesc gândurile rele chiar dacă nu vrem noi; şi să spunem din inimă Domnului cuvântul Proorocului: Oare n-am urât, Doamne, pe cei ce te urăsc pe Tine, şi nu m-am topit împotriva duşmanilor Tăi? Cu ură desăvârşită i-am urât pe ei, şi duşmani mi s-au făcut mie. Şi cu adevărat duşmani ai lui Dumnezeu sunt gândurile rele, care împiedică să se facă voia Lui, în vreme ce Acela vrea ca toţi oamenii să se mântuiască şi să vină la cunoştinţa adevărului acestea ne amăgesc prin patimi şi ne închid calea spre mântuire. Deci să urâm slava deşartă şi să credem Lui în privinţa tuturor, împlântând în El, ca în pământ, orice gând al inimii şi al nădejdii fără imagini. Căci făcând aşa, precum la începutul credinţei venite prin Botez, Trupul lui Hristos s-a făcut mâncare credinciosului, tot aşa cum mintea, devenită tare în credinţă şi curată, prin lepădarea gândurilor şi prin nădejdea înţelegătoare, se va face mâncare a lui Iisus. Pentru că El a zis: Mâncarea mea este să fac voia Tatălui meu. Iar aceasta este ca toţi oamenii să se mântuiască şi să vină la cunoştinţa adevărului, după cuvântul lui Pavel. Mâncarea lui Iisus este deci adevărul cuprins în credinţa înţelegătoare, împreunată cu nădejdea, credinţă care nu mai e din auz, ci din lucrarea Preasfântului Duh şi despre care spune Scriptura că e adeverirea lucrurilor nădăjduite; căci este o credinţă din auz şi credinţa aceasta care e adeverirea lucrurilor nădăjduite. Ci prin ele arătăm că chiar de la Botez, după darul lui Hristos ni s-a dăruit harul desăvârşit al lui Dumnezeu spre împlinirea tuturor poruncilor, dar că pe urmă tot cel ce l-a primit în chip tainic, dar nu împlineşte poruncile, pe măsura neîmplinirii e luat în stăpânire de păcat, care nu e al lui Adam, ci al celui care a nesocotit poruncile, întrucât luând puterea lucrării nu săvârşeşte lucrul. Căci neîmplinirea poruncilor vine din necredinţă. Iar necredinţa nu este un păcat străin, ci al celui care nu crede, făcându-se pe urmă maică şi începătură a oricărui păcat. Deci fie că vrem să ne desăvârşim repede, fie încet, suntem datori să credem în chip desăvârşit lui Hristos şi să lucrăm toate poruncile lui, odată ce am luat de la El puterea unei astfel de lucrări; dar nu împlinindu-le una câte una şi pe fiecare în parte, ci îmbrăţişând deodată pe cele singulare şi astfel împlinindu-le pe toate în acelaşi timp. Căci sunt porunci mai generale, care cuprind în ele o mare mulţime din celelalte. Prin urmare n-avem altă bucurie decât să purtăm această luptă împotriva necredinţei noastre şi să nu nesocotim poruncile cuprinzătoare, prin care ni se descoperă în chip limpede harul dat nouă. De acest lucru se roagă şi Sfântul Pavel să avem parte, zicând: Pentru aceasta îmi plac genunchii înaintea Tatălui Domnului nostru Iisus Hristos, să vă dea vouă Domnul putere ca să vă întăriţi prin Duhul său în omul dinăuntru şi ca să locuiască Hristos întru toată încredinţarea şi simţirea în inimile voastre prin credinţă. Drept aceea, o, omule, care ai fost botezat în Hristos, dă numai lucrarea, pentru care ai luat puterea şi te pregăteşte ca să primeşti arătarea celui ce locuieşte întru tine. Şi astfel ţi se va arăta ţie Domnul, potrivit făgăduinţei, în chip duhovnicesc, precum însuşi ştie: Iar Domnul este Duhul; şi unde este Duhul Domnului, acolo este libertate. Atunci vei înţelege ceea ce s-a spus că: Împărăţia Cerurilor înlăuntrul vostru este. Dar mai trebuie ştiut şi aceea că poruncile parţiale, fiind din numărul celor parţiale, se întregesc prin acelea care se numesc şi singulare. Şi cei ce au împlinit poruncile parţial, pe măsura aceasta vor intra în Împărăţie. Dar cei ce voiesc să ajungă la desăvârşire sunt datori să împlinească toate poruncile în mod cuprinzător. Iar cea care le cuprinde pe toate este lepădarea sufletului propriu, care e moartea. Şi precum până când cineva mai trăieşte în trup e în lipsă cu împlinirea acesteia, tot aşa până la ieşirea din trup nu poate fi ferit de atacul gândului, pentru lipsa mai sus pomenită. Căci omul bun, zice Cuvântul, nu de la sine, ci din vistieria cea bună a inimii scoate cele bune. Iar prin vistierie înţelege pe Duhul cel Sfânt ascuns în inima credincioşilor. Căci asemenea este Împărăţia Cerurilor unei comori ascunse în ţarină, pe care aflând-o omul a ascuns-o şi ducându-se a vândut toate şi a cumpărat ţarina aceea. Acest cuvânt tâlcuieşte foarte potrivit cele spuse. Căci cel ce a înţeles limpede că de la Botez are pe Hristos ascuns în sine, după cuvântul Apostolului, aruncă toată lucrurile lumii şi stăruie numai în inima sa, păzind-o cu toată străjuirea şi privind ţintă la sfârşitul vieţii, cum zice proverbul. De aceea el nu trebuie să-şi închipuie că alungă păcatul lui Adam prin nevoinţe; dar nici păcatele care se nasc în el după Botez nu trebuie să-şi închipuie că le scoate afară astfel, decât prin Hristos. Căci El este cel ce lucrează în voi şi să voiţi şi să lucraţi după bunăvoinţă. Adăugând Apostolul după bunăvoinţă, a arătat că a binevoi să lucrăm virtuţile atârnă de noi. Dar şi cuvintele Domnului: Fără de Mine nu puteţi face nimic, sau: Nu voi m-aţi ales pe Mine, ci Eu v-am ales pe voi, au acelaşi înţeles. Poate aşa trebuie înţeles şi versetul: Toate printr-însul s-au făcut şi fără de El nimic nu s-a făcut din tot ce s-au făcut, dacă în toate se cuprind şi faptele noastre; la fel cuvintele: Nimeni nu vine la Tatăl, decât prin Mine. De aceea şi Proorocul n-a zis: Din Ierusalim îţi vor aduce ţie împăraţii daruri în templul Tău ( cum se cuvenea şi cum se făcea), ci: Din templul Tău îţi vor aduce ţie împăraţii daruri în Ierusalim. Aceasta pentru că mintea, care e împăratul fiecăruia, ia întâi din templul cel ascuns al inimii îndemnuri bune şi frumoase de la Hristos, care locuieşte acolo, şi le duce până la vieţuirea virtuoasă, pe care Proorocul a numit-o Ierusalim; şi apoi iarăşi le aduce prin intenţiunea cea bună lui Hristos, care i le-a dăruit mai înainte. Cum zice Scriptura că Ierusalimul este ceresc, iar tu ai zis că este în inimă? Nu numai Ierusalimul, ci şi celelalte bunuri câte vor avea să le primească drepţii la înviere ştim că sunt sus. Dar arvunile şi pârga lor lucrează duhovniceşte în inimile celor cu credinţă tare încă de pe acum. Aceasta pentru ca, dobândind siguranţa despre cele viitoare, să dispreţuim toate cele de aici şi să iubim pe Dumnezeu până la moarte. De aceea n-a zis: Aveţi să vă apropiaţi, ci: V-aţi apropiat de muntele Sionului şi de cetatea Dumnezeului celui viu, de Ierusalimul cel ceresc. Căci capabili de ele ne-am făcut încă de la Botez. Dar numai cei tari în credinţă se învrednicesc să ajungă la ele, cei care mor în fiecare zi pentru dragostea lui Hristos, adică se ridică mai presus de toată preocuparea vieţii de aici şi nu mai cugetă la nimic altceva decât la un singur lucru: să ajungă la dragostea desăvârşită a lui Hristos, care este deschizătura cea mai dinăuntru a inimii, unde a intrat ca înaintemergător Iisus. Aceasta a căutat-o mai presus de toate şi Sfântul Pavel. De aceea a zis: Alerg după ea, doar voi prinde-o, întrucât prins am fost şi eu de Hristos. (Adică mă străduiesc să-L iubesc, întrucât şi eu am fost iubit). Iar după ce a prins această iubire, n-a mai vrut să se gândească la nimic altceva, nici la necazurile trupului acestuia, nici la minciunile creaţiunii, ci a lepădat aproape orice gând nemairăbdând nici măcar o clipă să fie lipsit de lucrarea Duhului. Deci arătând toate câte le-a dispreţuit pentru această dragoste duhovnicească, zice: Cine ne va despărţi pe noi de iubirea lui Hristos? Oare necazul, ori strâmtoarea, ori prigoana, ori foamea, ori foametea, ori golătatea, ori primejdia, ori sabia?, ca să continue mai încolo: Sunt încredinţat că nici moartea, nici viaţa şi nici una din cele ce urmează; şi iarăşi: Nici o altă făptură nu va putea să ne despartă pe noi de dragostea lui Dumnezeu, cea întru Hristos Iisus Domnul nostru. Aceasta pentru că n-a primit să se gândească la nici una dintre acestea, ci numai cum să stăruie în aceea. Dar fiindcă voi socotiţi că gândurile rele nu sunt ale noastre, ci vin din alte izvoare, spunând odată că sunt păcatul lui Adam, altădată că sunt însuşi Satana şi iarăşi altădată că sunt momeala aruncată de Satana, noi vom spune că altceva este păcatul lui Adam, altceva Satana, altceva momeala Satanei şi altceva gândurile noastre rele, chiar dacă îşi au punctul de plecare în momeală. Satana este însuşi ipostasul diavolului, care a încercat să-l ispitească chiar şi pe Domnul. Păcatul lui Adam este călcarea poruncii de către primul om. Momeala aruncată de Satana, este arătarea unui lucru rău în forma exclusivă a unui gând. Ea foloseşte puţinătatea credinţei noastre ca prilej să se apropie de mintea noastră. Căci dacă am primit porunca să nu ne îngrijim de nimic, ci să păzim cu toată străjuirea inima noastră şi să căutăm Împărăţia Cerurilor, aflătoare înlăuntrul nostru, îndată ce se depărtează mintea de inimă şi de căutarea amintită, dă loc momelii diavolului şi se face în stare să primească şoapta lui cea rea. Dar nici atunci nu are diavolul puterea să stârnească gândurile noastre cu forţa, pentru că dacă ar fi aşa nu ne-ar cruţa şi ne-ar aduce cu sila orice gând şi nu ne-ar îngădui să cugetăm la nimic bun. El are numai puterea să ne arate în forma exclusivă a unui gând la prima lui răsărire înţelesuri păcătoase, spre a ispiti lăuntrul nostru, dându-i prilej să încline fie spre ceea ce vrea el, fie spre porunca lui Dumnezeu, întrucât aceasta se împotrivesc întreolaltă. Astfel dacă-l iubim, ne mişcăm îndată gândurile spre lucrul arătat şi cugetarea noastră începe să se ocupe în chip pătimaş cu el; dacă însă îl urâm, nu putem zăbovi, ci urâm şi momeala însăşi. Iar dacă momeala stăruie chiar când e urâtă (căci se întâmplă şi acest lucru), aceasta nu e din pricina unei alipiri proaspete, ci pentru că s-a întărit printr-o veche obişnuinţă. De aceea rămâne neclintită pe loc, ca gând simplu, fiind împiedicată de neplăcerea inimii să progreseze la o cugetare dezvoltată şi la patimă. Căci arătarea aceasta izolată, fiind urâtă de cel ce e atent la sine însuşi, nu are puterea să tragă cu sila mintea în vălmăşagul pătimaş de gânduri, decât numai prin împătimirea inimii după plăceri. Aşadar de vom lepăda cu totul împătimirea după plăceri, nu vom mai putea fi vătămaţi nici de apariţia gândului simplu al vechilor obişnuinţe, iar conştiinţa nu va mai avea îndoieli în ce priveşte siguranţa celor viitoare. Căci cunoscând mintea împotrivirea trândavă a acestei obişnuinţe şi mărturisind lui Dumnezeu vechea pricină, îndată e înlăturată şi această ispită. Şi iarăşi va avea mintea putere să vegheze asupra inimii şi să o păzească cu toată străjuirea, încercând să pătrundă în cele mai dinăuntru şi mai netulburate cămări ale ei, unde nu sunt vânturi de-ale gândurilor rele, care împing cu sila şi sufletul şi trupul în prăpăstiile voluptăţii şi le aruncă în fântânile de smoală de asemenea nici vreo cale largă şi încăpătoare, pardosită cu cuvinte şi cu chipuri de-ale înţelepciunii lumeşti, care să vrăjească pe cei ce pornesc pe ea, oricât de înţelepţi ar fi. Cămările acestea care sunt cele mai de dinlăuntrul sufletului şi casa lui Hristos nu primesc nimic din lucrurile goale ale veacului acesta, fie că sunt raţionale fie că sunt neraţionale, fără numai acestea trei, pe care le-a numit apostolul: credinţa, nădejdea şi dragostea. Deci cel ce este iubitor de adevăr şi primeşte osteneala inimii poate să nu fie atras în afară nici de obişnuinţele vechi în felul în care am arătat, ci să vegheze asupra inimii şi să străbată tot mai înăuntru şi să se apropie numai de Dumnezeu, fără să se scârbească de ostenelile atenţiei şi ale stăruinţei. Căci nu poate să nu se ostenească cu inima cel ce ia aminte la împrăştierile gândului şi la plăcerile trupeşti, având să stea mereu închis între anumite hotare (să se circumscrie), nu numai în cele din afară, ci şi în cele dinăuntru. Mai ales că acele împrăştieri şi plăceri adeseori abat şi cugetul şi fapta. Prin urmare e drept că momeala ca gând simplu exercită o putere silnică atunci când stăruieşte, chiar dacă e urâtă. Dar convorbirea gândurilor ce se adaugă atârnă de voia noastră liberă. Aceasta au arătat-o şi cei ce n-au păcătuit întru asemănarea călcării lui Adam, întrucât momeala n-au putut-o împiedica, dar convorbirea prietenoasă cu ea au lepădat-o cu totul. Să zicem că Adam a săvârşit greşeala prin voinţă şi pentru aceasta, fiind de aceeaşi natură cu el, şi noi cădem prin voinţă. Dar atunci n-a avut el şi momeala tot prin voinţă? E sigur că momeala a avut-o în chip necesar. Dar momeala nu e nici păcat, nici dreptate, ci dovada libertăţii voii. De aceea s-a şi îngăduit să se arunce momeala în noi, ca pe cei ce înclină spre împlinirea poruncii să-i încununeze ca pe unii ca sunt credincioşi, iar pe cei ce înclină spre plăcere să-i osândească ca pe unii ce sunt necredincioşi. Dar şi aceasta trebuie să o ştim că nu suntem judecaţi îndată după fiecare hotărâre, ca cercaţi sau netrebnici, ci după ce vom fi fost probaţi toată viaţa noastră pământească, prin momeli, arătându-se aici biruitori, aici biruiţi, aici căzând, aici ridicându-ne, aici rătăcind, aici umblând bine. Abia atunci, în ziua ieşirii din trup, socotindu-se toate, vom fi judecaţi potriviţi cu ele. Prin urmare momeala nu este păcat. Să nu fie! Căci deşi ea arată în chip necesar lucrurile în forma simplă a unui gând, dar noi am, primit în Domnul puterea lucrării duhovniceşti şi stă în puterea noastră să le judecăm de la prima răsărire de cuget, spre a şti dacă e vorba de ceva vătămător sau de ceva folositor, şi astfel să lepădăm sau să primim gândurile care vin; deci aceasta nu se înmulţesc din necesitate, ci din buna plăcere. Ar trebui ca noi, care suntem raţionali, să ştim ce auzim. Dar fiindcă sufletul, întunecat de iubire de plăcere şi de slava deşartă, a căzut în adâncul neştiinţei, nu mai aude nici porunca Scripturii şi nu mai ascultă nici de rânduiala firii, nici de povăţuirea celor încercaţi, ci urmează numai socotinţelor proprii. Căci cine crezând dumnezeieştii Scripturi şi împlinind poruncile Domnului, nu vede cum pe măsură ce sporeşte în acestea, se depărtează gândurile şi se încredinţează că acelea nu ne stăpânesc prin puterea lor, ci prin puţinătatea credinţei şi neîmplinirea poruncilor? Aceasta e cauza pentru care nu ne aflăm toţi în aceeaşi stare şi nu suntem purtaţi de aceleaşi cugetări: fiindcă pricinile gândurilor stau în voia noastră slobodă. Cine nu ştie că ne îngrămădim patimile mai sus pomenite în fiecare zi cu lucrul, cu cuvântul şi cu cugetarea? Şi cine nu ştie că pe cei ce ne ajută la aceasta îi iubim ca pe nişte binefăcători, iar pe cei ce ne împiedică îi ocolim ca pe nişte duşmani? Dar dacă iubim patimile amintite aşa de mult încât le şi apărăm pe faţă, cum vom urî momeala lor în forma de gând simplu şi prim? Iar dacă a fost primită prima răsărire de cuget, cum nu îi vor urma acesteia gândurile atârnătoare de ea? Cunoaşte deci, o omule, că Domnul priveşte la inimile tuturor şi celor ce urăsc prima răsărire de gând rău îndată le vine în ajutor ( le face dreptate), precum a făgăduit, şi nu lasă roiul vălmăşagului de gânduri să năvălească şi să întineze mintea şi cunoştinţa lor; iar pe cei ce nu stârpesc primele înmuguriri, prin credinţă şi nădejde, ci se lipesc cu dulceaţă de ele pe motivul că vor să le cunoască bine şi să le probeze, îi lasă, ca pe unii ce sunt lipsiţi de credinţă şi vreau să se ajutoreze singuri, să fie izbiţi şi de gândurile ce urmează, pe care de aceea nu le surpă fiindcă vede că momeala lor este iubită de aceia şi nu este urâtă de la prima mijire. De ce a venit atunci Domnul în trup, dacă nu ca să moară pentru toţi, potrivit Scripturilor, şi să surpe pe cel ce are stăpânirea morţii, adică pe diavolul? Iar dacă socoteşti că moartea cea din Adam mai stăpâneşte până acum din altă pricină decât pentru necredinţa noastră, e vădit că bagatelizezi venirea lui Hristos şi ţii Botezul de nedesăvârşit, odată ce şi cei botezaţi sunt ţinuţi încă sub moartea protopărintelui, fără o vină proprie. Dar atunci, o, omule, cum se mai poate spune că te-ai făcut un nou Adam cu harul lui Hristos şi nu mai porţi nimic din cel vechi în chip necesar, decât ceea ce se naşte din credinţa ta strictă şi din neascultarea ta? Doar ştim că Domnul a venit pentru noi, a murit pentru noi, ne curăţeşte pe noi prin Botez, ne aşează în raiul Bisericii, ne îngăduie să mâncăm din tot pomul din rai, adică să iubim pe tot cel botezat în Biserică şi să-l răbdăm în înfrângerile ce le suferă şi să nu-l urmărim pe fiecare în toate zigzagurile lui şi pentru lucrurile care ni se par bune să-l iubim, iar pentru cele care ni se par rele să-l urâm. Căci aceasta înseamnă a mânca din pomul cunoştinţei binelui şi al răului, din care, gustând mintea, îndată se poticneşte în propriile ei păcate şi îşi descoperă, prin iscodirea răutăcioasă a aproapelui, goliciunea ei, de care mai înainte nu ştia, fiind acoperită de vălul înţelegerii şi al milei. De aceea li s-a poruncit celor aşezaţi în raiul Bisericii: Nu judecaţi, ca să nu fiţi judecaţi, Iertaţi şi vi se va ierta vouă. Pe scurt li s-a spus: Câte vreţi să vă facă vouă oamenii, faceţi şi voi lor asemenea. Căci aceasta este legea şi proorocii. Precum ai făcut îţi va fi ţie. Dar de câte ori n-am călcat aceste porunci! De câte ori n-am osândit pe aproapele fără milă! De câte ori nu l-am urât, sau nu l-am nedreptăţit, fără să fim nedreptăţiţi! Iar dacă aşa este, ce mai batjocorim pe Adam şi-l mai învinui şi pentru rele străine? Căci dacă am căzut în aceeaşi moarte, am călcat şi porunca cu voia, ca şi acela. Aşadar trei lucruri i s-au întâmplat lui Adam, şi nu cum socoteşti tu. Acestea sunt: atacul (momeala) prin orânduire mai înaltă, călcarea poruncii prin necredinţă şi moartea prin dreapta judecată a lui Dumnezeu, ca urmare nu atât a atacului prin iconomie, cât a călcării din necredinţă. Noi am moştenit numai moartea lui Adam, pentru motivul că nu puteam să ne facem din morţi vii, până ce nu a venit Domnul şi ne-a făcut pe toţi vii. Iar prima înmugurire de gând o avem prin orânduire ca şi acela; tot asemenea puterea de-a asculta sau nu de ea, după cum ne e voia. Dar păcătuirea cu gândul o avem din voia liberă. Despre aceasta ne încredinţează cei ce n-au păcătuit întru asemănarea greşelii lui Adam, cum zice Apostolul. Căci dacă aceia, fiind din Adam, au putut să nu păcătuiască întru asemănarea greşelii lui Adam, e vădit că şi noi putem. De ce mai aducem atunci scuze pentru păcate şi spunem lucruri nedrepte împotriva lui Dumnezeu, că adică ar îngădui să fim războiţi de rele străine? Suntem datori să ştim exact că toată vina ce izvorăşte din Adam fiind desfiinţată de Domnul, oricine mai pătimeşte de vreun păcat i se întâmplă aceasta pentru că a dispreţuit prin necredinţa sa, sau prin iubirea de plăcere, desăvârşirea pe care a primit-o în chip tainic la Botez. Căci chiar dacă omul încă n-a cunoscut ce-a primit, fiind nedesăvârşit în credinţă şi cu lipsuri în lucrarea poruncilor, dar Dumnezeu i-a dăruit desăvârşirea. Fiindcă zice: Tot darul desăvârşit de sus este, pogorându-se de la Părintele luminilor. Iar acest dar desăvârşit nu-l află cineva oricum, chiar dacă ar folosi toată isteţimea lumească, ci numai din lucrarea poruncilor lui Dumnezeu, în analogie cu ceea ce împlineşte din ele. Căci după cum e deosebită împlinirea lor, aşa e deosebită şi descoperirea darului. Deci nimeni să nu se bizuie în cuvinte şi în forme, dacă nu are înţelegerea aceasta. Căci zice: Nu cel ce se laudă pe sine este cercat, ci cel pe care îl laudă Domnul. Dar chiar şi acela care primeşte laude de la Domnul e dator să se folosească de cuget drept şi să ştie exact că oricât ar fi luptat cineva împotriva necredinţei sale şi oricât ar fi înaintat în credinţă şi orice bun ar fi dobândit, nu numai prin cunoştinţa simplă, ci prin lucrare, n-a aflat sau nu va putea afla nimic mai mult, decât ceea ce primise în chip tainic prin botez. Iar aceasta este Hristos. Pentru că zice: Câţi în Hristos v-aţi botezat, în Hristos v-aţi şi îmbrăcat. Dar Hristos, fiind Dumnezeu desăvârşit, a dăruit celor ce s-au botezat harul desăvârşit al Duhului, care nu primeşte nici un adaos de la noi, ci ni se descoperă şi ni se arată potrivit cu lucrarea poruncilor, sporindu-ne credinţa până când toţi vom fi ajuns la bărbatul desăvârşit, la măsura vârstei plinirii lui Hristos. Aşadar orice i-am aduce Lui după ce-am fost născuţi din nou a fost ascuns de mai înainte de El în noi, potrivit cu ceea ce s-a scris: Cine a cunoscut gândul lui Hristos, sau cine I-a dat Lui ceva mai înainte ca să i se întoarcă după aceea ca răsplată? Pentru că de la El şi pentru El şi întru El sunt toate. Lui i se cuvine slava în vecii vecilor. Amin. Ele ne îndeamnă să-i răsplătim lui Dumnezeu cu purtările noastre bune şi cu toată virtutea, întrucât ne fac să cugetăm pururi cu bună conştiinţă la cuvântul proorocesc: Ce voi da în schimb Domnului pentru toate câte mi le-a dat mie? Să cugete deci sufletul la toate binefacerile de care i-a făcut parte iubitorul de oameni Dumnezeu începând de la naştere; sau de câte primejdii a fost izbăvit adeseori; sau în câte rele a căzut şi în câte greşeli s-a rostogolit fără să fie predat, după dreptate, duhurilor care l-au amăgit ca să-l prindă şi să-l ducă la moarte, ci, cu îndelungă răbdare. Stăpânul iubitor de oameni, trecând cu vedere greşelile, l-a păstrat, aşteptând întoarcerea lui; să cugete iarăşi că, slujind de bună voie duhurilor rele prin patimi. El îl hrănea, acoperindu-l şi ocrotindu-l în tot chipul, iar la urmă l-a călăuzit prin Duhul cel bun pe drumul mântuirii şi i-a pus în inimă dragostea de viaţă ascetică şi l-a împuternicit să părăsească cu bucurie lumea şi toată amăgirea plăcerilor trupeşti, împodobindu-l cu schima îngerească a rânduielii ascetice şi pregătind lucrurile în aşa fel, ca să fie primit cu uşurinţă de sfinţii bărbaţi, în obştea frăţiei. Iar cugetând la acestea cu bună conştiinţă, cine nu va petrece totdeauna întru zdrobirea inimii? Cine nu se va umple de nădejde tare, având atâtea dovezi de binefacere, fără ca el să fi făcut vreun bine mai înainte? Căci oricine va cugeta aşa: Dacă fără să fi făcut eu nici un bine, ba chiar păcătuind mult înaintea Lui şi în necurăţiile trupului şi în alte multe răutăţi, totuşi nu mi-a făcut după păcatele mele, nici nu mi-a întors după fărădelegile mele, ci mi-a rânduit atâtea daruri şi haruri spre mântuire, dacă mă voi hotărî cu totul să-l slujesc de aici înainte numai Lui prin vieţuire curată şi prin împlinirea virtuţilor, de câte bunătăţi şi daruri duhovniceşti nu mă va învrednici, întărindu-mă, îndreptându-mă şi călăuzindu-mă spre tot lucrul bun? De aceea, cel ce se gândeşte totdeauna la aceasta şi nu uită de binefacerile lui Dumnezeu se ruşinează şi se îndreaptă şi se nevoieşte spre toată virtutea bună şi spre toată lucrarea dreptăţii, gata totdeauna să facă cu râvnă voia lui Dumnezeu. Pânċ când ne mai rezemăm încă pe dreptatea părută a omului din afară, în lipsa adevăratei cunoştinţe, şi ne amăgim pe noi înşine cu îndeletnicirile din afară, vrând să plăcem oamenilor şi vrând slăvi, cinstiri şi laude de la ei. Căci va veni desigur Cel ce descoperă cele ascunse ale întunericului şi dă la iveală sfaturile inimilor. Judecătorul care nu greşeşte şi care nu se lasă ruşinat de bogat, nici nu se milostiveşte de sărac, care dă la o parte înfăţişarea de din afară şi scoate la arătare adevărul ascuns înăuntru. Acela va încununa pe luptătorii adevăraţi, care au vieţuit potrivit cu cunoştinţa, în faţa îngerilor şi înaintea Tatălui Său, iar pe cei ce au îmbrăcat chipul cucerniciei cu prefăcătorie şi au arătat numai oamenilor o părută bună vieţuire şi s-au bizuit pe aceasta în deşert, amăgindu-se nebuneşte pe ei înşişi, îi va da pe faţă înaintea Bisericii Sfinţilor şi a toată oastea cerească, ca apoi să-i trimită ruşinaţi cumplit în întunericul cel mai din afară, fecioarelor nebune, pentru că şi acestea şi-au păzit fecioria din afară a trupului, dat fiind că întru nimic n-au fost învinovăţite în privinţa aceasta, ba au avut în parte şi untdelemn în candelele lor, adică au fost părtaşe şi de oarecare virtuţi şi isprăvi din afară şi de oarecare dureri. De aceea candelele lor au şi ars până la o vreme. Dar din pricina negrijii, neştiinţei şi a trândăviei, n-au fost cu prevedere şi n-au cunoscut cu de-amănuntul roiul patimilor ascunse înăuntru şi puse în lucrare de duhurile rele. Din această pricină cugetarea lor a fost stricată de înrâuririle vrăjmaşe, încât s-au învoit cu ele prin gândurile lor. Şi aşa au fost amăgite într-ascuns şi biruite de pizma cea a tot rea, de ciuda care urăşte binele, ce vrajbă, de gâlceavă, de ură, de mânie, de amărăciune, de pomenirea răului, de făţărnicie, de furie, de mândrie, de slava deşartă, de dorinţa de-a plăcea oamenilor, de bunul plac, de iubirea de argint, de trândăvire, de pofta trupească ce trezeşte în gânduri voluptatea, de necredinţă, de lipsa de temere, de laşitate, de întristare, de împotrivire, de moleşire, de somn, de înalta părere de sine, de voinţa de-a se scuza, de îngâmfare, de lăudăroşenie, de nesăturate, de risipă, de zgârcenie, de deznădejdea care-i mai cumplită decât toate, şi de celelalte mişcări subţiri ale păcatului. Ele socoteau că şi lucrarea faptelor bune sau vieţuirea cuvioasă se înfăptuieşte cu puteri omeneşti şi de aceea căutau să culeagă laude de la oameni. Din această pricină chiar dacă au fost părtaşe de unele daruri, le-au vândut duhurilor rele pentru slava deşartă şi plăcerea de la oameni. Împărtăşindu-se şi de alte patimi, ele au amestecat în purtările bune cugetele rele şi trupeşti. De aceea le-au făcut necurate şi neprimite asemenea jertfei lui Cain, lipsindu-te de bucuria Mirelui şi fiind lăsate afară de nunta cerească. Căci cel ce călătoreşte după socoteala sa, fără cunoştinţa evanghelică şi fără călăuzirea cuiva, de multe se împiedică şi cade în multe gropi şi curse ale celui rău, mult rătăceşte şi prin multe primejdii trece şi nu ştie la ce ţintă va ajunge. Pentru că sunt destui care au trecut prin multe osteneli şi nevoinţe şi au răbdat pentru Dumnezeu rele pătimiri şi scârbe multe. Dar prin faptul că au umblat după socoteala lor şi n-au putut deosebi lucrurile, nici n-au cerut sfatul aproapelui, aceste osteneli ale lor au rămas deşarte şi fără rost. (Marcu Ascetul)27

ˇ Ţinta cuvântului nostru este să atragă atenţia asupra celor trei uriaşi puternici şi tari ai celor de alt neam, pe care se reazemă toată puterea protivnică a lui Holofern cel spiritual. Dacă aceştia vor fi răpuşi şi ucişi, toată puterea duhurilor necurate va slăbi cu uşurinţă, până se va topi cu totul. Cei trei uriaşi ai celui rău, care sunt socotiţi ca cei mai tari, sunt cele trei rele amintite mai-nainte: neştiinţa, maica tuturor relelor; uitarea, sora împreună lucrătoare şi slujitoarea ei; şi nepăsarea trândavă, care ţese veşmântul şi acoperământul norului negru aşezat peste suflet şi care le sprijină pe amândouă, le întăreşte, le susţine şi sădeşte în sufletul cel fără grijă răul înrădăcinat şi statornic. Prin nepăsarea trândavă, prin uitare şi prin neştiinţă se întăresc şi se măresc proptelele celorlalte patimi. Căci ajutându-se întreolaltă şi neputând să fiinţeze fără să se susţină una pe alta, ele se dovedesc puteri tari ale vrăjmaşului şi căpetenii puternice ale celui rău. Prin ele se întăreşte şi pe ele se reazemă toată oastea duhurilor răutăţii, ca să-şi poată duce la împlinire planurile. Fără ele nu se pot susţine nici cele mai-nainte spuse. De vrei, aşadar, să dobândeşti biruinţă împotriva patimilor mai-nainte pomenite şi să pui pe fugă uşor mulţimea vrăjmaşilor spirituali de alt neam, adună-le în tine însuţi prin rugăciune şi prin ajutorul lui Dumnezeu. Pătrunzând astfel în adâncurile inimii, caută urma acestor trei uriaşi puternici ai diavolului, adică a uitării, nepăsării trândave şi a neştiinţei care sunt propteaua duşmanilor spirituali de alt neam şi pe sub care, furişându-se celelalte patimi ale răutăţii, lucrează, vieţuiesc şi prind putere în inimile celor iubitori de plăcere şi în sufletele neînvăţate. Şi prin multa atenţie şi supraveghere a minţii, folosindu-te şi de ajutorul de sus, vei afla relele necunoscute celorlalţi şi socotite că nici n-ar fi rele, dar care sunt mai stricăcioase decât celelalte. Iar prin armele dreptăţii, care sunt contrare lor, adică prin amintirea cea bună, care-i pricina tuturor bunătăţilor, prin cunoştinţa luminată, prin care sufletul, priveghind, alungă de la sine întunericul neştiinţei, şi prin râvna cea bună, care îndrumă şi zoreşte sufletul spre mântuire, vei birui întru puterea Duhului Sfânt, prin rugăciune şi cerere, vitejeşte şi bărbăteşte pe cei trei uriaşi mai sus pomeniţi ai vrăjmaşilor spirituali. Prin amintirea cea prea bună, cea după Dumnezeu, socotim totdeauna câte sunt adevărate, câte sunt de cinste, câte sunt de drepte, câte sunt curate, câte sunt cu nume bun, fie că e virtute, fie că e laudă, vei alunga de la tine uitarea atotpăcătoasă; prin cunoştinţa luminată şi cerească vei nimici neştiinţa pierzătoare a întunericului; iar prin râvna atotvirtuoasă şi prea bună, vei scoate afară nepăsarea trândavă, care lucrează în suflet păcatul necredinţei în Dumnezeu, înrădăcinată acolo. De vei câştiga virtuţi, nu prin simpla voinţă a ta, ci cu puterea lui Dumnezeu şi cu conlucrarea Duhului Sfânt, prin multă atenţie şi rugăciune, vei putea să te izbăveşti de cei trei uriaşi mai-nainte pomeniţi ai celui viclean. Căci armonia cunoştinţei adevărate cu amintirea cuvintelor lui Dumnezeu şi cu râvna cea bună, când va fi silită să stăruie în suflet, prin harul lucrător şi va fi păzită cu grijă, va şterge din el urmele uitării, ale neştiinţei şi ale nepăsării trândave şi le va reduce la nefiinţă, iar pe urmă va împărăţi în suflet harul, întru Domnul nostru Iisus Hristos. (Marcu Ascetul)27

ˇ Mângâierea cea bună vine sau în vreme de veghe a trupului sau ca o arătare în somn a vreunui bun viitor; însă numai când cineva, stăruind în pomenirea fierbinte a lui Dumnezeu, s-a lipit de dragostea Lui. Iar mângâierea amăgitoare vine, cum am spus, totdeauna când cel ce se nevoieşte e furat de o toropeală uşoară, amestecată cu o jumătate de pomenire a lui Dumnezeu. Cea dintâi, ca una ce e de la Dumnezeu, îndeamnă în chip vădit sufletele nevoitorilor spre dragoste, umplându-se de multă bucurie. Cea de a dgua, obişnuind să învăluie sufletul într-o adiere amăgitoare, încearcă să fure prin somnul trupului simţirea minţii sănătoase, care păstrează pomenirea lui Dumnezeu. Deci dacă mintea se va afla, cum am spus, stăruind cu luare aminte în pomenirea Domnului Iisus, va risipi adierea dulce la părere a vrăjmaşului şi se va porni cu bucurie la războiul împotriva lui, având la îndemână ca armă, pe lângă har, experienţa dobândită. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Se întâmplă uneori că sufletul se aprinde spre dragostea lui Dumnezeu, fiind luat de o mişcare neşovăielnică şi lipsită de năluciri; el atrage atunci oarecum şi trupul în adâncul dragostei aceleia negrăite, fie că aceasta se întâmplă în vremea de veghe, fie, cum am zis, când cel care e stăpânit de lucrarea sfântului har ajunge în stare de somn. Atunci el nu mai cugetă la nimic, decât la aceea spre ceea ce a mişcat. Când i se întâmplă aşa ceva, trebuie să ştie că aceasta este lucrarea Duhului Sfânt. Căci îndulcindu-se atunci întreg de acea dulceaţă negrăită, nu mai poate cugeta la nimic altceva, fiind copleşit de o bucurie adâncă. Dar dacă mintea, aflându-se sub o astfel de lucrare, zămisleşte vreo îndoială sub vreun înţeles întinat, şi se foloseşte de sfântul nume spre a se apăra de cel rău, şi nu numai pentru a primi dragostea lui Dumnezeu, trebuie să înţeleagă că aceea mângâiere cu înfăţişare de bucurie este de la înşelătorul. Bucuria aceasta este lipsită de calitate şi de intimitate, fiind produsă de vrăjmaşul care vrea ca sufletul să preacurvească. Căci atunci când vede mintea lăudându-se cu experienţa simţirii sale, el îmbie sufletului anumite mângâieri bune la aparenţă, ca aceasta, distrat de dulceaţa aceea moale şi umedă, să nu poată cunoaşte amestecul celui viclean. Din aceasta să cunoaştem, prin urmare, Duhul adevărudui şi duhul înşelăciunii. Căci este cu neputinţă să guste cineva cu simţirea din dulceaţa dumnezeiască, sau să experimenteze prin simţire amărăciunea dracilor, dacă nu s-a umplut de încredinţarea că harul s-a sălăşluit în adâncul minţii, iar duhurile rele petrec împrejurul mădularelor inimii, lucru care dracii nu vreau să fie niciodată crezut de oameni, ca nu cumva, ştiind aceasta sigur, să se înarmeze împotriva lor cu pomenirea lui Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Sufletul nu va dori să se despartă de trup până nu-şi va pierde orice plăcere pentru lumea de aici. Căci toate simţurile trupului se împotrivesc credinţei, fiindcă ele sunt numai pentru lucrurile de acum, iar aceea vesteşte măreţia bunurilor viitoare. Se cuvine deci ca cel ce se nevoieşte să nu se gândească niciodată la pomi cu ramuri bogate şi umbroase, la izvoare cu ape curgătoare, la grădini felurite şi înflorite, la case împodobite şi la petreceri cu rudeniile; de asemenea să nu-şi amintească de ospeţele care s-ar întâmpla la praznice, ci să se folosească numai de cele strict trebuincioase cu toată mulţumirea, iar încolo să socotească viaţa ca pe o cale străină, pustie de orice plăcere trupească. Căci numai strâmtorând astfel cugetarea noastră, o vom îndrepta întreagă pe urmele vieţii veşnice. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Că vederea, gustul şi celelalte simţuri slăbesc ţinerea de minte a inimii, când ne folosim de ele peste măsură, ne-o spune cea dintâi, Eva. Căci până ce n-a privit la pomul oprit cu plăcere îşi amintea cu grijă de porunca dumnezeiască. De aceea era acoperită de aripile dragostei dumnezeieşti, nedându-şi seama din această pricină de goliciunea ei. Dar când a privit la pom cu plăcere şi s-a atins de el cu multă poftă şi în sfârşit a gustat din rodul lui cu o voluptate puternică, îndată s-a pătruns de dorinţa după împreunarea trupească, aprinzându-se de patimă prin faptul că era goală. Şi astfel toată pofta ei şi-a întors-o spre gustarea lucrurilor de aici, amestecând, din pricina fructului plăcut la vedere, în greşeala ei şi greşeala lui Adam. De atunci, cu anevoie îşi mai poate aduce omul aminte de Dumnezeu, sau de poruncile Lui. Deci noi, privind pururi în adâncul inimii noastre cu necontenita pomenire a lui Dumnezeu, să petrecem în această viaţă înşelătoare, ca nişte lipsiţi de vedere. Căci e propriu înţelepciunii duhovniceşti să păzească pururi neînaripat dorul privirilor. La aceasta ne îndeamnă şi mult încercatul Iov, ricând: Inima mea nu s-a luat după ochii mei. Lucrul acesta este cu adevărat semnul celei mai de pe urmă înfrânări. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Însuşi cuvântul cunoştinţei ne învaţă că multe patimi suferă la început sufletul contemplativ (văzător) şi cuvântător de Dumnezeu. Dar mai mult decât toate, mânia şi ura. Iar aceasta o pătimeşte nu atât pentru dracii care le stârnesc pe acestea, cât din pricina înaintării sale. Pentru că până ce sufletul e dus de cugetul lumii, chiar dacă vede că ceea ce e drept e călcat în picioare de unii sau de alţii, rămâne nemişcat şi netulburat, căci îngrijindu-se de poftele sale, nu-l interesează ceea ce e drept în ochii lui Dumnezeu. Dar când începe să se ridice deasupra patimilor, dispreţul lucrurilor de aici şi dragostea lui Dumnezeu nu-l mai lasă să sufere a vedea nesocotit ceea ce este drept, nici în sine nici în altul, ci se mânie şi se turbură împotriva făcătorilor de rele, până ce nu vede pe batjocoritorii dreptăţii că se fac apărătorii ei cu cuget cuvios. De aceea pe cei nedrepţi îi urăşte, iar pe cei drepţi îi iubeşte peste măsură. Căci ochiul sufletului nu mai poate fi înşelat când acoperământul lui, adică trupul, a devenit prin înfrânare o ţesătură foarte subţire. Totuşi este cu mult mai bun lucru a plânge nesimţirea celor nedrepţi, decât a-i urî. Căci deşi aceia sunt vrednici de ură, dar raţiunea nu vrea ca sufletul iubitor de Dumnezeu să fie tulburat de ură. Fiindcă până ce se află ura în suflet, nu lucrează în el cunoştinţa. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Precum am zis, Satana prin Sfântul Botez e scos afară din suflet. Dar i se îngăduie, pentru pricinile mai-nainte pomenite, să lucreze în el prin trup. Căci harul lui Dumnezeu se sălăşluieşte în însuşi adâncul sufletului, adică în minte. Pentru că toată slava fiicei împăratului, zice, e dinăuntru, nearătată dracilor. De aceea din adâncul inimii însuşi simţim oarecum izvorând dragostea dumnezeiască, când ne gândim fierbinte la Dumnezeu. Iar duhurile rele de aici înainte se mută şi se încuibează în simţurile trupului, lucrând prin natura uşor de influenţat a trupului asupra celor ce sunt încă prunci cu sufletul. Astfel mintea noastră se bucură pururi, cum zice dumnezeiescul Apostol, de legea Duhului, iar simţurile trupului sunt atrase de lunecuşul plăcerilor. De aceea harul, lucrând prin simţirea minţii, înveleşte trupul celor ce sporesc în cunoştinţă cu bucurie negrăită, iar dracii, lucrând prin simţurile trupului, robesc sufletul, îmbiindu-l, ucigaşii, cu sila spre cele ce nu vrea, mai ales când ne află umblând fără grijă şi cu nepăsare pe calea credinţei. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Cuvântul cunoştinţei ne învaţă că sunt două feluri de duhuri rele. Unele dintre ele sunt oarecum mai subţiri, iar altele mai materiale. Cele mai subţiri războiesc sufletul. Celelalte obişnuiesc să ducă trupul în robie prin anumite îmboldiri stăruitoare. De aceea dracii care războiesc sufletul şi cei care războiesc trupul îşi sunt mereu potrivnici, cu toate că au acelaşi scop de-a vătăma pe oameni. Când deci harul nu locuieşte în om, aceştia foiesc ca nişte şerpi în adâncurile inimii, neîngăduind câtuşi de puţin sufletului să caute spre dorinţa binelui. Dar când harul e ascuns în minte, se strecoară ca nişte nouri întunecoşi prin părţile inimii, spre patimile păcatului, sau iau chipul feluritelor împrăştieri ca, furând mintea de la pomenirea lui Dumnezeu, să o desfacă de convorbirea cu harul. Când deci dracii, care supără sufletul nostru, ne aprind spre patimile sufleteşti şi mai ales spre înalta părere de sine, care este maica tuturor relelor, să ne gândim la moartea trupului nostru şi vom ruşina umflarea iubirii de slavă. Dar acelaşi lucru trebuie să-l facem şi când dracii, care ne războiesc trupul, ne împing inima să se aprindă spre pofte de ruşine. Căci singur acest gând, însoţit cu pomenirea de Dumnezeu, poate opri feluritele lucrări ale duhurilor rele. Dar dacă dracii, care războiesc sufletul, vor să se folosească şi de acest gând, punându-ne în minte nimicnicia nemărginită a firii omeneşti, ca neavând nici un preţ din pricina trupului (căci aceasta iubesc să o facă, dar vrea cineva să-l chinuiască cu acest gând), să ne amintim de cinstea şi de slava Împărăţiei Cereşti, netrecând cu vederea nici amărăciunea şi întunecimea osândei veşnice, ca printr-una să ne mângâiem tristeţea, iar prin cealaltă să întristăm uşurătatea inimii noastre. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Deci Satana, fiindcă nu se poate încuiba în mintea celor ce se nevoiesc, ca mai-nainte, dată fiind prezenţa harului, călăreşte pe mustul cărnii, ca unul ce a cuibărit în trup, ca prin firea uşor de mânuit a acestuia să amăgească sufletul. De aceea trebuie să uscăm trupul cu măsură, ca nu cumva prin mustul lui să se rostogolească mintea pe lunecuşul plăcerilor. Deci se cuvine ca din însuşi cuvântul Apostolului să ne încredinţăm că mintea celor ce se nevoiesc stă sub lucrarea luminii dumnezeieşti; de aceea şi slujeşte legii dumnezeieşti şi se veseleşte cu ea. Iar trupul primeşte cu plăcere, pentru firea lui uşor de mânuit, duhurile rele; de aceea şi alege să slujească răutăţilor. De aici se vede şi mai mult că mintea nu este un sălaş comun al lui Dumnezeu şi al diavolului. Căci cum ar zice atunci Pavel: Slujesc cu mintea legii lui Dumnezeu, iar cu trupul legii păcatului? De aici iarăşi se vede că mintea mea stă întru toată libertatea în luptă cu dracii, slujind cu bucurie bunătăţii harului, iar trupul primeşte aburul dulce al plăcerilor neraţionale, pentru faptul că îngăduie, cum am zis, duhurilor rele să stea cuibărite în el. Căci ştiu, zice, că nu locuieşte în mine, adică în trupul meu, binele. E vorba de cei ce se împotrivesc păcatului, dar se află pe la mijlocul nevoinţelor. Căci nu spune despre sine aceasta. Deci cu mintea se războiesc dracii, iar trupul încearcă să-l povârnească spre lunecuşul plăcerilor prin îmboldiri stăruitoare. Căci li se îngăduie, după o dreaptă judecată, să petreacă în adâncurile trupului, chiar şi ale celor ce luptă întins împotriva păcatului, pentru faptul că voia slobodă a cugetului omenesc este pururi sub cercare. Iar dacă cineva poate să moară prin osteneli încă pe când trăieşte, ajunge în întregime locaşul Duhului Sfânt. Căci unul ca acesta a înviat, încă înainte de a muri. Aşa a fost cu fericitul Pavel şi cu toţi cei ce s-au luptat sau se luptă în chip desăvârşit împotriva păcatului. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ E drept că inima izvorăşte şi din sine gânduri bune şi rele. Dar nu rodeşte prin fire cugetările rele, ci amintirea răului i s-a făcut ca un fel de deprindere din pricina rătăcirii dintâi. Însă cele mai multe şi mai rele dintre gânduri le zămisleşte din răutatea dracilor. Dar noi le simţim pe toate ca ieşind din inimă. Şi de aceea au bănuit unii că în minte se află împreună cu harul şi păcatul. De aceea socotesc ei că a zis şi Domnul că cele ce ies din gură purced din inimă şi acelea spurcă pe om. Căci din inimă purced gânduri rele, curvii şi cele următoare. Ei nu ştiu însă că mintea noastră, având o simţire foarte fină, îşi însuşeşte lucrarea gândurilor şoptite ei de duhurile rele, oarecum prin trup, dat fiind că firea lunecoasă a acestuia duce prin starea lui umorală şi mai mult sufletul la această stare, într-un chip în care nu ştim. Numai fiindcă trupul iubeşte pare că şi gândurile semănate de draci în suflet purced din inimă. Fapt e că noi ni le însuşim atunci când vrem să ne îndulcim cu ele. Acest lucru l-a osândit Domnul când a spus cuvântul de mai înainte. Căci cel ce se îndulceşte cu gândurile suflate lui de răutatea Satanei şi înscrie oarecum amintirea lor în inima sa, e vădit că de aici înainte le rodeşte din cugetul său. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Cei ce iubesc plăcerile vieţii de aici trec de la gânduri la greşeli. Căci fiind purtaţi de o judecată nesocotită, doresc să prefacă aproape toate gândurile lor pătimaşe în cuvinte nelegiuite şi în fapte necuviincioase. Iar cei ce încearcă să ducă o viaţă de nevoinţe, scăpând de greşeli, trec uşor la gânduri rele, sau la cuvinte rele şi vătămătoare. Căci dacă dracii văd pe aceştia ţinându-se cu plăcere de ocări, sau grăind lucruri deşarte şi nelalocul lor, sau râzând cum nu trebuie, sau mâniindu-se fără măsură, sau poftind slava goală şi deşartă, se înarmează cu grămada împotriva lor. Pentru că luând mai ales iubirea de slavă ca prilej pentru răutatea lor şi sărind prin ea înăuntru, ca printr-o oarecare portiţă întunecoasă, ei izbutesc să răpească sufletele. Deci cei ce vreau să vieţuiască la un loc cu mulţimea virtuţilor sunt datori să nu dorească nici slavă, nici întâlniri multe, nici să facă ieşiri dese, sau să defaime pe cineva, chiar dacă ar fi vrednic de defăimare, nici să vorbească multe, chiar dacă ar putea să le spună toate bune; căci vorba multă împrăştiind fără măsură mintea, nu numai că o opreşte de la lucrarea duhovnicească, ci o şi predă dracului trândăviei, care, slăbind-o peste măsură, o predă apoi dracului întristării şi pe urmă celui al mâniei. Deci se cuvine ca mintea să se ocupe pururi cu păzirea sfintelor porunci şi cu pomenirea adâncă a Domnului slavei. Căci cel ce păzeşte, zice, porunca, nu va cunoaşte cuvânt rău, adică nu se va abate la gânduri sau la cuvinte rele. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Când va birui omul lui Dumnezeu aproape toate patimile, rămân să-l mai războiască doi draci. Dintre aceştia, unul supără sufletul, ducându-l de la multa iubire de Dumnezeu la o râvnă nelalocul ei, încât acesta nu mai vrea să placă şi altul lui Dumnezeu, afară de el. Iar celălalt supără trupul, stârnindu-l printr-o anumită aprindere spre pofta împreunării. Aceasta se întâmplă trupului din pricină că o atare plăcere e proprie firii în scopul naşterii de prunci şi de aceea e uşor de biruit; dar şi din pricina îngăduinţei (părăsirii) din partea lui Dumnezeu. Căci când vede Domnul pe vreun nevoitor înflorind bogat în mulţimea virtuţilor, îl lasă să fie întinat de acest drac, ca să se socotească pe sine mai nevrednic decât toţi oamenii din viaţă. Supărarea din partea acestei patimi sau urmează isprăvilor de vrednicie, sau chiar le premerge uneori, ca fie într-un fel, fie într-altul, să dea sufletului părerea că e netrebnic, oricât de mari ar fi isprăvile lui. Cu primul drac ne vom lupta folosind multă smerenie şi dragoste, iar cu al doilea, prin înfrânare, nemâniere şi gândire adâncă la moarte. Simţind astfel neîncetat lucrarea Duhului Sfânt, ne vom ridica şi deasupra acestor patimi, întru Domnul. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Când, împotrivindu-te, vei birui oastea vrăjmaşilor şi o vei vedea că fuge de la tine slăbită, să nu ţi se bucure inima. Căci răutatea duhurilor este în urma lor. Ei pregătesc un război şi mai rău decât cel dintâi şi adună forţe înapoia cetăţii, poruncindu-le să nu se mişte din loc. Dacă te vei împotrivi lor mai departe, luptându-te, vor fugi de la faţa ta întru slăbiciune. Dar dacă te vei înălţa întru inima ta, pe motiv că i-ai izgonit şi vei părăsi cetatea, se vor ridica unii de la spate, alţii din faţă şi bietul suflet se va pomeni împresurat de ei fără scăpare. Cetatea este rugăciunea; lupta este împotrivirea prin Iisus Hristos; iar baza de unde pornim lupta noastră este mânia. (Isaia Pustnicul)27

ˇ Dracii se învăluie şi se acoperă pentru o vreme în vicleşugul lor, că doar îşi va lăsa omul slobodă inima, socotind că s-a izbăvit de luptă. Iar dacă se întâmplă aceasta, sar dintr-o dată asupra bietului suflet şi îl răpesc ca pe o vrabie. Şi dacă se află mai puternici decât bietul suflet, îl prăvălesc fără milă în păcate mai grele ca cele de la început, pentru care s-a rugat să fie iertat. Să stăm deci cu frica lui Dumnezeu şi să străjuim inima, desăvârşind lucrarea noastră. Căci păzind virtuţile, împiedicăm răutatea vrăjmaşilor. Iisus Hristos, învăţătorul nostru, ştiind vrăjmaşa lor neîndurare şi milostivindu-se de neamul omenesc, ne-a poruncit să păzim inima cu stricteţe, zicând: Fiţi gata în tot ceasul, că nu ştiţi în care ceas vine furul; deci nu cumva venind să vă găsească dormind; şi iarăşi: Vedeţi să nu se îngreuieze inima voastră întru desfrânare, beţie şi griji lumeşti şi să vie peste voi fără de veste ceasul acela. Deci ia seama la inima ta, fiind cu luare aminte la simţurile tale. Şi dacă se va întovărăşi cu tine pomenirea lui Dumnezeu, vei prinde pe tâlharii care te pradă de ea. Căci cel ce se deprinde să deosebească precis gândurile recunoaşte pe cele ce vor să intre şi să-l spurce, fiindcă acestea tulbură mintea ca să se facă mândră şi trândavă. Dar cei ce cunosc răutatea lor rămân netulburaţi, rugându-se Domnului. (Isaia Pustnicul)27

Paza minţii, trezvia  răspândirea, împrăştierea

ˇ Pofta din amintire este rădăcina patimilor, care sunt rudeniile întunericului. Iar sufletul zăbovind în amintirea poftei nu se cunoaşte pe sine că este insuflarea lui Dumnezeu. Şi aşa este dus spre păcat, nesocotind relele de după moarte, lipsitul de minte. (Antonie cel Mare)28

ˇ Trebuie să cercetăm cum întipăresc dracii nălucirile cele din somn în mintea noastră şi-i dau o anumită formă. Una ca aceasta obişnuiesc să se întâmple minţii, fie privind prin ochi, fie auzind prin auz, fie printr-o simţire oarecare, sau fie prin amintire, care întipăreşte în minte, mişcându-le, cele ce le-a agonisit prin mijlocirea trupului. Deci dracii, mi se pare, răscolind amintirea o întipăresc în cuget. Căci organele trupului stau în nelucrare, ţinute de somn. Dar iarăşi, trebuie să cercetăm cum răscolesc amintirea? Sau poate prin patimi? Aşa trebuie să fie, deoarece cei curaţi şi nepătimaşi nu mai păţesc una ca aceasta. Este însă şi o mişcare simplă a amintirii, stârnită de noi sau de sfintele Puteri. Prin ea vorbim şi petrecem cu Sfinţii. Să fim însă cu atenţie. Căci chipurile pe care sufletul împreună cu trupul le primeşte întru sine, amintirea le mişcă fără să se mai ajute de trup. Aceasta se vede din faptul că adesea pătimim una ca aceasta şi în somn, când trupul se odihneşte. Trebuie să ştim că precum ne putem aduce aminte de apă, şi cu sete şi fără sete, tot aşa ne putem aduce aminte de aur şi cu lăcomie şi fără lăcomie; şi aşa şi cu celelalte. Iar faptul că mintea află aceste sau acele deosebiri între nălucirile sale, se datoreşte vicleniei vrăjmaşilor. Dar trebuie să ştim şi aceasta: că pentru năluciri se folosesc dracii şi de lucrurile de dinafară, ca de pildă de vuietul apelor, la cei ce călătoresc pe mare. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Dintre gânduri unele taie, altele se taie. Şi anume taie cele rele pe cele bune, dar şi cele rele se taie de către cele bune. Sfântul Duh ia aminte la gândul cel dintâi ce l-am pus şi după acela ne osândeşte sau ne primeşte. Iată ce vreau să zic: Am gândul de a primi pe străini şi-l am într-adevăr pentru Domnul, dar venind ispititorul, îl taie şi furişează în suflet gândul de-a primi pe străini pentru slavă. Sau am gând să primesc pe străini ca să fiu văzut de oameni; dar dacă vine peste el un gând bun, îl taie pe cel rău, îndreptând către Domnul virtutea noastră şi silindu-ne să nu facem aceasta pentru laudă de la oameni. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Deci dacă stăruim cu fapta la gândurile dintâi, cu toată ispita celor de-al doilea, vom avea numai plata gândurilor ce ni le-am pus mai întâi, deoarece oameni fiind şi luptând cu dracii, nu putem ţine gândul drept nestricat, nici pe cel rău neispitit, odată ce avem în noi seminţele virtuţii. Dar dacă zăboveşte cineva pe lângă gândurile care taie (de-al doilea), se aşează în ţara ispititorului şi va lucra stârnit de ele. (Evagrie Ponticul)28

ˇ După multă băgare de seamă am aflat că între gândurile îngereşti, omeneşti şi de la draci este această deosebire: întâi gândurile îngereşti cercetează cu de-amănuntul firea lucrurilor şi urmăresc înţelesurile şi rosturile duhovniceşti, de pildă: de ce a fost făcut aurul şi pentru ce e ca nisipul şi a fost risipit în anumite părticele de sub pământ şi de ce trebuie multă osteneală şi trudă până să fie aflat, apoi după ce e aflat, e spălat cu apă şi trecut prin foc, ca apoi să fie dat meşterilor, care fac sfeşnicul cortului, căţuia, cădelniţa şi vasele de aur, din care, din darul Mântuitorului nostru, nu mai bea acum regele babilonian. Dar gândul drăcesc nu le ştie şi nu le cunoaşte pe acestea, ci furişează numai plăcerea câştigării aurului fără ruşine, şi zugrăveşte desfătarea şi slava ce va veni de pe urma lui. Iar gândul omenesc nu se ocupă nici cu dobândirea aurului şi nu cercetează nici al cui simbol este, sau cum se scoate din pământ, ci aduce numai în minte forma simplă a aurului, despărţită de patimă şi lăcomie. Acelaşi cuvânt se poate spune şi despre alte lucruri, după regula aceasta desprinsă în chip trainic. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Este un drac care se numeşte rătăcitor, care se înfăţişează mai ales în zorii zilei înaintea fraţilor şi le poartă mintea din cetate în cetate, din sat în sat şi din casă în casă, prilejuind, zice-se, simple întâlniri, apoi convorbiri mai îndelungate cu cei cunoscuţi, care tulbură starea celor amăgiţi şi puţin câte puţin îi depărtează de cunoştinţa de Dumnezeu şi-i face să-şi uite de virtute şi de făgăduinţă. Trebuie deci ca monahul să observe acest gând de unde vine şi unde sfârşeşte, că nu fără rost şi din întâmplare face cercul acesta lung, ci vrând să strice starea sufletească a monahului, ca, după ce şi-a aprins mintea cu acestea şi s-a ameţit de prea multe convorbiri, să fie fără veste de atacat de dracul curviei, sau al mâniei, sau al întristării, care întinează şi mai tare strălucirea tăriei lui. Noi însă, dacă vrem să cunoaştem lămurit vicleşugul lui, să nu grăim îndată către el, nici să dăm pe faţă cele ce se petrec, cum înfiripă în minte şi în ce chip puţin câte puţin vrea să o împingă la moarte; căci va fugi de la noi, fiindcă nu vrea să fie văzut făcându-le acestea şi aşa nu vom cunoaşte nimic din cele ce ne-am străduit să aflăm. Ci să-i mai îngăduim o zi sau două, să-şi isprăvească lucrarea, ca aflând cu de-amănuntul tot lucrul pe care l-a meşteşugit, să-l dăm pe faţă cu cuvântul şi să-l alungăm. Dar fiindcă se întâmplă că în vremea ispitirii mintea, fiind tulburată, nu poate urmări cu de-amănuntul cele ce se petrec, să facă aceasta după alungarea dracului. După ce te-ai liniştit, adu-ţi aminte în tine însuţi de cele ce ţi s-au întâmplat, de unde ai început, pe unde ai umblat şi în ce loc ai fost cuprins de duhul curviei, sau al mâniei, sau al întristării şi cum s-au petrecut acestea. Învaţă-le acestea şi ţine-le minte, ca să-l poţi da pe faţă când se va mai apropia de tine. Dă pe faţă şi locul unde stă ascuns, ca să nu-i mai urmezi. Iar dacă vrei să-l faci să se înfurie de-a binelea, vădeşte-l îndată ce se apropie şi dezvăluie cu cuvântul locul dintâi în care a intrat şi al doilea şi al treilea. Căci foarte tare se scârbeşte, nesuferind ruşinarea. Iar dovada că i-ai grăit tocmai la vreme o vei avea în faptul că a fugit gândul de la tine. Căci este cu neputinţă să stea, fiind scos la arătare. Iar după biruirea acestui drac urmează un somn adânc şi greu, o amorţire a pleoapelor, însoţită de căscări nenumărate şi de umeri îngreuiaţi; dar de toate acestea ne sloboade Duhul Sfânt, prin rugăciune încordată. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Foarte mult ne foloseşte spre mântuire ura împotriva dracilor, care ne ajută şi la lucrarea virtuţii. Dar să o nutrim aceasta de la noi, ca pe un vlăstar bun, nu suntem în stare, pentru că duhurile iubitoare de plăceri o sting şi cheamă din nou sufletul la prietenie şi obişnuinţă cu ei. Această prietenie, sau mai bine această rană, anevoie de lecuit, o tămăduieşte însă doctorul sufletelor, prin părăsirea noastră. Căci ne lasă să pătimim lucruri înfricoşate de la duhuri, noaptea şi ziua, până ce sufletul aleargă iarăşi la ura cea de la început, învăţându-se a zice către Domnul, asemenea lui David: Cu ură desăvârşită i-am urât, că vrăjmaşi s-au făcut mie. Iar cu ură desăvârşită urăşte pe vrăjmaşi acela care nu păcătuieşte nici cu fapta nici cu gândul, lucru care este semnul celei mai mari şi celei dintâi nepătimiri. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Gândurile veacului acestuia le-a dat Domnul omului, ca pe nişte oi, păstorului bun. Şi s-a scris: A dat fiecărui om cuget întru inima sa, sădind în el şi pofta şi mânia întru ajutor, ca prin mânie să alunge gândurile lupilor, iar prin poftă să iubească oile, chiar când e biciuit de vânturi şi de ploi. I-a mai dat pe lângă acestea şi lege după care să păzească oile, loc de verdeaţă, apă de odihnă, psaltire, chitară şi toiag. Şi i-a rânduit să se hrănească şi să se îmbrace de la această turmă, iar la vreme să-i adune fân. Căci zice cuvântul: Cine păstoreşte turmă şi din laptele ei nu mănâncă? Pustnicul trebuie să păzească deci zi şi noapte turma aceasta, ca nu cumva să fie răpit vreun miel de fiarele sălbatice, sau să-l ia tâlharii, iar dacă s-ar întâmpla una ca aceasta în pădure, îndată să-l smulgă din gura ursului şi a lupului. Aşadar, dacă gândul despre fratele nostru se învârte în noi cu ură, să ştim că o fiară l-a luat pe el; asemenea şi gândul despre muiere, dacă se întoarce în noi amestecat cu poftă de ruşine; la fel gândul despre argint şi aur, dacă se cuibăreşte însoţit de lăcomie; asemenea şi gândurile sfintelor daruri, dacă cu slavă deşartă pasc în minte! Şi tot asemenea se va întâmpla şi cu alte gânduri de vor fi furate de patimi. Şi nu numai ziua trebuie să fie monahul cu luare aminte la ele, ci şi noaptea să le păzească priveghind. Căci se întâmplă să piardă ceea ce a agonisit, dacă se lasă în năluciri ruşinoase şi viclene. Aceasta este ceea ce zice patriarhul Iacov: Nu am adus ţie oaie răpită de fiară sălbatică; eu plăteam furtişagurile de zi şi de noapte; şi mă topeam de arşiţa zilei şi de gerul nopţii, încât s-a dus somnul de la ochii mei. Iar dacă din osteneală ni s-ar întâmpla vreo nepurtare de grijă, să grăbim puţin în sus pe stânca cunoştinţei şi să păştem iarăşi oile sub muntele Sinai, ca Dumnezeul părinţilor noştri să ne cheme şi pe noi şi să ne dăruiască înţelesurile semnelor şi minunilor. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Toate gândurile necurate, stăruind în noi din pricina patimilor, duc mintea la stricăciune şi pieire. Căci precum icoana pâinii zăboveşte în cel flămând din pricina foamei sale şi icoana apei din pricina setei, tot aşa şi ideea avuţiei şi a banilor stăruie din pricina lăcomiei, iar înţelesurile gândurilor ruşinoase ce se nasc din bucate, zăbovesc din pricina patimilor noastre. Acelaşi lucru se întâmplă şi în cazul gândurilor slavei deşarte şi al altor gânduri. Iar minţii înecate în astfel de gânduri îi este cu neputinţă să stea înaintea lui Dumnezeu şi să primească cununa dreptăţii. Căci de aceste gânduri fiind trasă în jos şi mintea aceea ticăloasă din Evanghelie s-a lepădat de bunul cel mai mare al cunoştinţei de Dumnezeu. Asemenea şi cel legat de mâini şi de picioare şi aruncat întru întunericul cel mai dinafară, din aceste gânduri îşi avea ţesută haina sa, pentru care motiv Cel ce l-a chemat la nuntă l-a găsit nevrednic de o nuntă ca aceea. Haina de nuntă este nepătimirea sufletului raţional care s-a lepădat de poftele lumeşti. Iar pricina pentru care gândurile lucrurilor sensibile, care zăbovesc în minte, strică cunoştinţa, am arătat-o în Capetele despre rugăciune. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Când vreunul dintre vrăjmaşi te va răni în luptă şi vrei să-i întorci sabia lui, precum scrie, asupra inimii lui, fă aşa precum te sfătuim: descoase în tine însuţi gândul aruncat de el, ce fel este şi din câte lucruri este alcătuit şi care lucru tulbură mai mult mintea ta. Iar ceea ce zic, aceasta este: să zicem că e trimis de el gândul iubirii de argint. Desfă-l pe acesta în mintea care l-a primit, în sensul aurului, în aurul însuşi şi în patima iubirii de bani. Apoi întreabă: Ce este păcat dintre acestea? Oare mintea? Dar atunci cum este ca chipul lui Dumnezeu? Sensul aurului? Dar cine, având minte, va spune aceasta vreodată? Oare aurul însuşi e păcat? Dar atunci de ce s-a făcut? Urmează aşadar că al patrulea lucru este pricina păcatului. Iar aceasta nu e nici lucrul ce stă de sine, nici ideea lucrului, ci o plăcere oarecare vrăjmaşă omului, născută din voia cea liberă a sa şi care sileşte mintea să se folosească rău de făpturile lui Dumnezeu. Această plăcere avem să o tăiem, după îndatorirea ce ne-a dat-o legea lui Dumnezeu. Cercetând în acestea, se va nimici gândul, desfăcându-se într-o simplă contemplaţie a ta şi va fugi de la tine dracul, după ce prin cunoştinţa aceasta mintea ta s-a ridicat la înălţime. Iar dacă, vrând să te foloseşti împotriva lui de sabia sa, doreşti să-l dobori mai întâi cu praştia ta, scoate şi tu o piatră din traista de păstor a ta şi caută vederea lui, spre a afla cum vin îngerii şi dracii în lumea noastră, iar noi nu mergem în lumile lor? De ce nu putem adică şi noi să unim pe îngeri şi mai mult ca Dumnezeu şi ne hotărâm să-i facem pe draci şi mai necuraţi? Şi cum se face că luceafărul, care a răsărit dimineaţa, a fost aruncat la pământ şi a socotit marea ca o coajă de nucă, iar tartarul adâncului ca un rob? Şi de ce încălzeşte adâncul ca pe o topitoare, tulburând pe toţi prin răutatea sa şi pe toţi vrând să-i stăpânească? Căci trebuie să ştim că înţelegerea acestor lucruri foarte mult îl vatămă pe diavol şi alungă toată tabăra lui. Dar acestea vin cu încetul în cei care s-au curăţit şi văd întrucâtva înţelesurile întâmplărilor. Cei necurăţiţi însă nu cunosc vederea acestora. Şi dacă, aflând-o de la alţii, ar spune-o şi ei, nu vor fi auziţi, fiind mult colb şi zgomot de patimi în toiul războiului. Căci trebuie să fie cu totul liniştită tabăra celor de alt neam, pentru ca singur Goliat să se întâlnească cu David al nostru. În felul acesta ne vom folosi de desluşirea războiului şi de vederea lui şi în cazul celorlalte gânduri necurate. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Amintirea îţi aduce în vremea rugăciunii sau închipuiri ale lucrurilor de odinioară sau griji noi, sau faţa celui ce te-a supărat. Diavolul pizmuieşte foarte tare pe omul care se roagă şi se foloseşte de tot meşteşugul ca să-i întineze scopul. El nu încetează prin urmare să pună în mişcare icoanele lucrurilor prin amintire şi să răscolească toate patimile prin trup, ca să-l poată împiedica din drumul său cel mai bun şi din călătoria către Dumnezeu. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Cel ce a atins nepătimirea, încă nu se roagă cu adevărat. Căci poate să urmărească niscai cugetări simple şi să fie răpit de istoriile lor şi să fie departe de Dumnezeu. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Când mintea zăboveşte în ideile simple ale lucrurilor, încă nu a ajuns la locul rugăciunii. Căci poate să se afle necontenit în contemplaţia lucrurilor şi să flecărească despre înţelesurile lor, care, deşi sunt idei simple, dar exprimând vederi de-ale lucrurilor, dau minţii forma şi chipul lor şi o duc departe de Dumnezeu. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Ceilalţi strecoară în minte gânduri, sau înţelesuri, sau vederi prin schimbări în starea trupului. Iar Domnul lucrează dimpotrivă: coborându-se în mintea însăşi, aşează în ea cunoştinţa celor ce le vrea, şi prin minte linişteşte neînfrânarea trupului. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Stai la straja ta, păzindu-ţi mintea de cugetări în vremea rugăciunii, pentru a-şi îndeplini rugăciunea şi a petrece în liniştea ei. Fă aşa, pentru ca Cel ce pătimeşte împreună cu cei neştiutori să te cerceteze şi pe tine, şi atunci vei primi darul atotstrălucitor al rugăciunii. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Nu vei putea să te rogi cu curăţie până ce vei fi împletit cu lucruri materiale şi tulburat de griji necontenite. Căci rugăciunea este legătura gândurilor. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Atenţia minţii căutând rugăciune va afla rugăciune; căci rugăciunea îi urmează atenţiei mai mult decât orice altceva. De aceea trebuie să ne sârguim spre ea. (Evagrie Ponticul)28

ˇ De fapt Iacob, spunându-le lor că a cucerit Sichemul cu sabie şi arc, arată că i-a trebuit luptă şi osteneală ca să pună stăpânire pe patimi şi să le ascundă în pământul Sichemului. S-ar părea însă că este o oarecare contrazicere între a ascunde zeii în Sichem şi a ţine un idol în ascunziş. Căci a ascunde zeii în Sichem e lucru de laudă; iar a ţine un idol în ascunziş e lucru de ocară. De aceea a pecetluit lucrul din urmă cu blestem, zicând: Blestemat cel ce ţine idol în ascunziş! Şi de fapt nu este acelaşi lucru a ascunde ceva în pământ pentru totdeauna şi a-l ţine în ascunziş. Căci ceea ce a fost ascuns în pământ şi nu se mai arată vederii se şterge cu vremea şi din amintire. Dar ceea ce e ţinut în ascunziş nu e cunoscut de cei din afară, însă e văzut necontenit de cel ce l-a pus acolo. Acesta îl are mereu în amintire ca pe un chip cioplit pe care îl poartă în ascuns. Căci tot gândul urât, care ia formă în cugetare, este o sculptură ascunsă. De aceea este ruşine a scoate la arătare asemenea gânduri, dar e primejdios şi de a ţine în ascuns un chip cioplit, precum şi mai primejdios este de a căuta formele dispărute, cugetarea înclinând cu uşurinţă spre patima izgonită şi împlântând în pământ bronzul idolului. Căci deprinderea virtuţii este de aşa fel că se cumpăneşte cu uşurinţă şi într-o parte şi într-alta, aplecându-se, dacă nu se poartă de grijă, spre cele potrivnice. (Nil Ascetul)28

ˇ Aceasta pare că vrea să o arate Scriptura printr-un simbol când zice: Pământul pe care umblaţi se schimbă cu schimbarea popoarelor şi a neamurilor. Căci îndată ce s-a mişcat spre cele potrivnice cel ce are deprinderea virtuţii, s-a mişcat şi aceasta, fiind un pământ împreună schimbător. De aceea chiar de la început nu trebuie să se lase trecere spre cugetare nălucirilor, care obişnuiesc să vatăme gândul, precum nu trebuie lăsată cugetarea să coboare în Egipt, căci de acolo este dusă cu sila la Asirieni. Cu alte cuvinte, dacă cugetarea a coborât în întunericul gândurilor necurate (căci acesta este Egiptul), e dusă la lucru cu sila şi fără să vrea de către patimi. De aceea şi legiuitorul, oprind simbolic pătrunderea plăcerii, a poruncit să fie păzit capul şarpelui, deoarece şi acela pândeşte călcâiul. Căci scopul aceluia este să împingă pe om la făptuire, la care dacă nu ajunge, nu poate uşor să amestece veninul prin muşcătură. Dar silinţa noastră este să frângem însăşi prima răsărire a plăcerii, căci aceasta fiind zdrobită, lucrarea va fi slabă. Poate nici Samson n-ar fi aprins semănăturile celor de alt neam, dacă n-ar fi legat cozile vulpilor, întorcându-le capetele de laolaltă. Căci cel ce poate înţelege cursa plănuită de gândurile viclene de la răsărirea lor, trecând peste începuturi (căci acestea se prefac la intrare că sunt cuvioase, uneltind să ajungă la ţintă), va vădi din compararea sfârşiturilor (cozilor) întreolaltă, ticăloşia gândurilor. Aceasta înseamnă că, legând coadă de coadă, pune între ele, ca o făclie, judecata care le dă pe faţă. Adeseori gândul curviei vine de la gândul slavei deşarte şi dă înfăţişări cuviincioase începuturilor căilor ce duc la iad, ascunzând alunecările primejdioase de mai târziu prin care îi duce la temniţele iadului pe cei ce îi urmează fără judecată. Întâi acest gând îl încântă pe cineva cu preoţia sau cu viaţa sa de monah desăvârşit, făcând pe mulţi să vie la el pentru folos; apoi din cuvânt şi faptă îl face să-şi închipuie că şi-a agonisit un nume bun. Şi astfel, după ce l-a încercuit de ajuns cu asemenea cugetări şi l-a atras departe de trezvia naturală, îmbiindu-i întâlnirea cu vreo femeie, aşa zisă cuvioasă îi duce îndrăznirea cunoştinţei spre împlinirea lucrului necurat, târându-l la cea mai de pe urmă ruşine. Cel ce vrea aşadar să lege cozile, să ia aminte la sfârşiturile la care vreau să ajungă cele două gânduri, cinstea slavei deşarte şi necinstea curviei, şi când le va vedea limpede împotrivindu-se întreolaltă, atunci să creadă că a făcut ca Samson. Iarăşi, gândul lăcomiei pântecelui are ca sfârşit pe cel al curviei; iar al curviei are ca sfârşit pe cel al întristării. Căci îndată îl iau în primire pe cel biruit de asemenea gânduri, după ce le-a înfăptuit, întristarea şi nemulţumirea. Să se gândească aşadar cel ce luptă, nu la gustul bun al bucatelor, nici la dulceaţa plăcerii, ci la sfârşiturile amândoura. Şi când îşi va înfăţişa întristarea, care urmează amândoura, să ştie că le-a legat coadă de coadă şi, prin darea la iveală, a nimicit semănăturile celor de alt neam. (Nil Ascetul)28

ˇ Întreaga poftă a cinstitorului de Dumnezeu trebuie să se îndrepte spre ceea ce doreşte, încât să nu se mai găsească vreme ca patimile sale să făurească gânduri de ură faţă de oameni. Pentru că dacă fiecare patimă, când se mişcă spre ceea ce o stăpâneşte ţine gândul înlănţuit, de ce n-ar ţinea şi râvna virtuţii cugetarea slobodă de celelalte patimi. Căci să ne gândim cu ce sentiment priveşte cel ce se mânie la lucrurile dinafară, luptându-se în minte cu faţa celui ce l-a întristat? Şi cu ce sentiment le priveşte iubitorul de bani, când, răpit de năluciri, se uită la avuţiile materiale? Iar desfrânatul adeseori, chiar aflându-se între mai mulţi, îşi închide simţurile şi, luând în el faţa dorită, vorbeşte cu ea, uitând de cei de faţă şi şade ca un stâlp fără de glas, neştiind nimic de cele ce se petrec înaintea ochilor, sau se grăiesc în jurul lui ci, întors spre cele dinăuntru, este predat întreg nălucirii sale. Pe un astfel de suflet îl numeşte poate Scriptura femeie ce şade din pricina rânduielii, căci şezând departe de simţuri, îşi adună în sine lucrarea lui, nemaiprimind nimic din cele de afară, pentru nălucirea ruşinoasă care-l stăpâneşte. Dacă acestea stăpânesc astfel gândul din pricina patimii, făcând simţurile să-şi înceteze lucrarea, cu cât mai vârtos nu va face dragostea de înţelepciunea mintea să se lepede de lucrurile sensibile şi de lucrarea simţurilor, răpind-o în văzduh şi ocupând-o cu vederea celor inteligibile! Căci precum în cele ce s-a tăiat sau s-a ars nu poate intra alt gând afară de cel al suferinţei care îl stăpâneşte din pricina durerii, tot aşa nici cel ce se gândeşte la ceva cu patimă nu poate să se cugete la altceva, decât la patima care-i stăpâneşte mintea şi care îi pătrunde tot gândul cu licoarea ei. Fiindcă plăcerea nu primeşte alături de ea durere, nici bucuria întristare, şi nici veselia supărare. Patimile protivnice nu se împletesc întreolaltă şi nu se împreună niciodată, nici nu se învoiesc la o întovărăşire prietenească, din pricina înstrăinării şi vrăjmăşiei lor neîmpăcate le la fire. Drept aceea, să nu se tulbure curăţenia virtuţii cu gândurile lucrurilor lumeşti, nici limpezimea contemplaţiei să nu se întunece cu grijile trupeşti, cu chipul filozofiei adevărate, arătându-şi luminata sa frumuseţe, să nu mai fie hulit de gurile îndrăzneţe, nici să se mai facă lucru de râs din pricina neiscusinţei celor ce-l desemnează. (Nil Ascetul)28

ˇ Uitarea în sine n-are nici o putere, dar se întăreşte din pricina negrijii noastre şi pe măsura acesteia. (Marcu Ascetul)28

ˇ Nu zice: Ce să fac, căci ceea ce nu voiesc aceea mi se întâmplă să fac?, ci, aducându-ţi aminte, cugetă la ceea ce eşti dator să faci. Deci fă binele de care-ţi aduci aminte; şi cel de care nu-ţi aduci aminte se va descoperi ţie. Şi să nu-ţi dai cugetul fără judecată uitării. (Marcu Ascetul)28

ˇ Scriptura zice că iadul şi pierzarea sunt arătate înaintea Domnului. Acestea le zic despre neştiinţa şi uitarea inimii. Căci iad este neştiinţa, fiindcă amândouă sunt întunecate. Şi pierzare este uitarea, pentru că prin ea am pierdut din cele ce le aveam. (Marcu Ascetul)28

ˇ Când cauţi tămăduire, ia seama la conştiinţă şi tot ce-ţi va spune ea să faci şi vei avea folos. (Marcu Ascetul)28

ˇ Dumnezeu şi conştiinţa ştiu cele ascunse ale fiecăruia, deci prin acestea să primim îndreptarea. (Marcu Ascetul)28

ˇ Să nu dispreţuieşti a avea grijă de gânduri. Căci lui Dumnezeu nu i se ascunde nici un gând. (Marcu Ascetul)28

ˇ Tot gândul e măsurat şi cântărit la Dumnezeu. Căci poate fi cugetat sau cu patimă, sau cumpătat. (Marcu Ascetul)28

ˇ Păcătuind, să nu învinovăţeşti fapta, ci gândul. Căci dacă mintea nu o lua înainte, nu i-ar fi urmat trupul. (Marcu Ascetul)28

ˇ Păcătuind, să nu învinovăţeşti fapta, ci gândul. Căci dacă mintea nu o lua înainte, nu i-ar fi urmat trupul. (Marcu Ascetul)28

ˇ Atacul (momeala) este o mişcare fără imagini a inimii, care e prinsă îndată de cei încercaţi, ca într-o strungă. Acolo unde se ivesc chipuri în gând, s-a produs consimţirea. Căci mişcarea fără chipuri este un atac nevinovat. Câte unul fuge şi de acestea ca buşteanul din foc; dar câte unul nu se întoarce până nu arde cu flacără. (Marcu Ascetul)28

ˇ Zăboveşte în cuget şi nu vei osteni în încercări. Iar plecând de acolo, rabdă necazurile ce vin asupra-ţi. (Marcu Ascetul)28

ˇ Cel purtat de gânduri e orbit de ele. El vede lucrările păcatului, dar pricinile lor nu le poate vedea. (Marcu Ascetul)28

ˇ În vreme de necaz, ia seama la momeala plăcerii. Căci întrucât alină năcazul e bine primită. (Marcu Ascetul)28

ˇ Înainte de dezrădăcinarea relelor, să nu asculţi de inima ta; căci cele ce le are puse înăuntru, pe acelea caută să le şi sporească. (Marcu Ascetul)28

ˇ Când vezi poftele ce zac înăuntru că se mişcă cu putere şi cheamă mintea ce vieţuieşte în linişte, la vreo patimă, cunoaşte că mintea s-a ocupat mai înainte cu acestea şi le-a adus la faptă şi le-a aşezat în inimă. (Marcu Ascetul)28

ˇ Cel ce nu stăruieşte în cercetarea conştiinţei nu vrea să primească nici ostenelile trupeşti pentru credinţă. (Marcu Ascetul)28

ˇ Nu e înfrânat cel ce se nutreşte cu gânduri. Căci chiar de sunt folositoare, nu-s mai folositoare ca nădejdea. (Marcu Ascetul)28

ˇ Tulburarea de bunăvoie fie a minţii, fie a trupului, o sporeşte pe cealaltă, cea a minţii pe cea trupească şi cea a trupului pe cea a minţii. Căci împreunarea lor dă naştere unui rău şi mai mare. (Marcu Ascetul)28

ˇ Unul a primit un gând şi l-a ţinut fără multă socoteală. Altul l-a primit şi l-a confruntat cu adevărul. E de întrebat care dintre ei a lucrat cu mai multă evlavie? (Marcu Ascetul)28

ˇ Precum un viţel nedeprins, alergând după iarbă, ajunge la un loc mărginit de prăpăstii din amândouă părţile, la fel se află sufletul pe care gândurile l-au desfăcut pe-ncetul de locul său. (Marcu Ascetul)28

ˇ Când mintea, dobândind bărbăţie în Domnul, desface sufletul de obişnuinţe învechite, atunci inima e chinuită de minte şi de patimă, ca de nişte călăi, care o trag încoace şi încolo. (Marcu Ascetul)28

ˇ De vin asupra noastră gânduri fără voie, să fim siguri că iubim cauzele lor; iar de vin gânduri cu voie, iubim şi lucrurile spre care se îndreaptă. (Marcu Ascetul)28

ˇ Un gând care zăboveşte arată împătimirea omului. Iar dacă e alungat repede, arată război şi împotrivire. (Marcu Ascetul)28

ˇ Rugăciunea neîmprăştiată e semn de iubire faţă de Dumnezeu la cel ce stăruie în ea. Negrija de ea şi împrăştierea ei e dovada iubirii de plăceri. (Marcu Ascetul)28

ˇ Rădăcinile gândurilor sunt păcatele văzute, pe care le săvârşim cu mâinile, cu picioarele şi cu gura. (Marcu Ascetul)28

ˇ Nu poate sta de vorbă cu patima în minte cel ce nu iubeşte pricinile ei. (Marcu Ascetul)28

ˇ Dacă vrei să aduci lui Dumnezeu mărturisire fără osândă, nu pomeni special, după chipul lor, greşelile, ci rabdă cu bărbăţie urmările lor. (Marcu Ascetul)28

ˇ Nu poate birui cel ce se războieşte nici gândurile rele, fără să biruiască pricinile lor, nici pricinile fără gânduri. Căci când răpunem pe una în parte, nu peste mult suntem prinşi prin cealaltă de către amândouă. (Marcu Ascetul)28

ˇ Gândurile fără de voie răsar din păcatul de mai înainte; iar cele cu voia, din voinţa liberă. De aceea, cele din urmă sunt pricinile celor dintâi. (Marcu Ascetul)28

ˇ Gândurilor rele neintenţionate le urmează întristarea. De aceea şi dispar degrabă. Iar celor intenţionate le urmează bucurie. De aceea cu anevoie ne izbăvim de ele. (Marcu Ascetul)28

ˇ Cei ce se nevoiesc trebuie să-şi păstreze cugetarea netulburată, ca mintea deosebind gândurile ce trec prin ea, pe cele bune şi trimise de Dumnezeu să le aşeze în cămările amintirii, iar pe cele întunecoase şi drăceşti să le arunce afară din jitniţele firii. Căci atunci când marea e liniştită, pescarii văd până în adâncuri, încât nu le scapă aproape nici unul din peştii care mişună acolo. Dar când e tulburată de vânturi, ascunde în negura tulburării ceea ce se lasă cu prisosinţă să fie văzut când e liniştită şi limpede. Meşteşugul celor ce pun la cale vicleşugurile pescăreşti nu mai atunci nici o putere. Aceasta se întâmplă să o păţească şi mintea contemplativă, mai ales atunci când dintr-o mânie nedreaptă se tulbură adâncul sufletului. (Diadoh al Foticeii)28

ˇ Numai Duhul Sfânt poate să curăţească mintea. Căci de nu va intra Cel puternic să dezarmeze şi să lege pe tâlhar, nu se va slobozi nicidecum prada. Deci se cade ca prin toate şi mai ales prin pacea sufletului să dăm odihnă Duhului Sfânt în noi, ca să avem sfeşnicul cunoştinţei luminând în noi totdeauna. Căci răspândindu-şi el neîncetat lumina în cămările sufletului, nu numai că se fac arătate în minte acele mici şi întunecate atacuri (momeli) ale dracilor, ci se şi slăbesc, fiind date pe faţă de lumina aceea sfântă şi slăvită. De aceea Apostolul zice: Duhul să nu-l stingeţi!, adică nu lucraţi, sau nu gândiţi cele rele, ca să nu întristaţi bunătatea Duhului Sfânt şi să vă lipsiţi de sfeşnicul acela ocrotitor. Căci nu se stinge Cel veşnic şi de viaţă făcător, ci de-l vom întrista se va depărta de la noi, lăsând mintea înceţoşată şi neluminată. (Diadoh al Foticeii)28

ˇ Simţirea minţii constă în gustarea precisă a realităţilor distincte din lumea nevăzută. Căci precum prin simţul gustului trupesc, când se află în stare de sănătate, deosebim fără greşeală cele bune de cele rele şi dorim cele bune, tot aşa mintea noastră, când începe să se mişte în deplină sănătate şi fără griji, poate să simtă din belşug mângâierea dumnezeiască şi să nu mai fie răpită niciodată de contrariul aceleia. Şi precum trupul, gustând din dulceţurile pământeşti, experimentează fără greşeală simţirea lor, aşa şi mintea, când se află deasupra cugetului trupesc, poate să guste fără să se înşele mângâierea Duhului Sfânt. (Gustaţi, zice, şi vedeţi că e bun Domnul şi să păstreze amintirea gustării neuitată prin lucrarea dragostei, încât să-şi poată da seama fără greşeală de cele ce-i sunt de folos, după Sfântul care zice: Şi aceasta mă rog, ca dragostea voastră să prisosească tot mai mult şi mai mult, în cunoştinţă şi simţire, ca să preţuiţi cele ce sunt de folos). (Diadoh al Foticeii)28

ˇ Când mintea noastră începe să simtă harul Preasfântului Duh, Satana caută şi el să ne mângâie sufletul printr-o simţire la aparenţă plăcută, aducând peste noi, în vremea liniştirii de noapte, o adiere asemenea unui somn foarte uşor. Dar dacă mintea va fi găsită ţinând în pomenire fierbinte sfântul nume al Domnului Iisus şi va folosi preasfântul şi slăvitul nume al Lui, ca pe o armă împotriva înşelăciunii, se va depărta amăgitorul viclean. Însă de aici înainte se va aprinde statornic împotriva sufletului. Iar urmarea va fi că mintea, cunoscând cu de-amănuntul înşelăciunea celui viclean, va câştiga şi mai multă experienţă în a deosebi aceste două lucrări. (Diadoh al Foticeii)28

ˇ Cel ce petrece pururi în inima sa e departe de toate lucrurile frumoase ale vieţii. Căci umblând în duh, nu poate cunoaşte poftele trupului. Unul ca acesta făcându-şi plimbările în cetatea întărită a virtuţilor, le are pe acestea ca păzitori la porţile cetăţii curăţiei. De aceea uneltirile dracilor împotriva lui rămân fără succes, chiar dacă ar ajunge săgeţile poftei josnice până la ferestrele firii. (Diadoh al Foticeii)28

ˇ Când sufletul se tulbură de mânie, sau se înceţoşează de aburii vinului, sau se supără de o întristare grea, mintea nu poate să ţină pomenirea lui Dumnezeu (oricât de mult s-ar sili). Căci fiind întunecată întreagă de furia patimilor, se înstrăinează cu totul de simţirea sa. De aceea lucrul dorit nu are unde să-şi întipărească pecetea sa, ca mintea să poarte fără uitare chipul întărit, dat fiind că memoria cugetării s-a învârtoşat din pricina asprimii patimilor. Dar izbăvindu-se sufletul de acestea, chiar dacă lucrul bun a fost furat pentru scurtă vreme de uitare, folosindu-se mintea îndată de agerimea ei, se prinde iarăşi cu căldură de lucrul acela mult dorit şi mântuitor. Fiindcă are atunci harul însuşi, care cugetă împreună cu sufletul şi strigă împreună cu el: Doamne Iisuse Hristoase. Căci harul învaţă sufletul cum învaţă mama copilul, străduindu-se împreună cu el să spună numele tată, până când îl aduce la deprinderea de-a rosti limpede, în loc de orice altă vorbă copilărească, numele tatălui, chiar când doarme. De aceea zice Apostolul: Asemenea şi Duhul stă într-ajutor neputinţelor noastre. Căci a ne ruga precum trebuie nu ştim, ci însuşi Duhul se roagă pentru noi cu suspine negrăite. Pentru că fiind noi prunci faţă de desăvârşirea virtuţii, avem trebuinţă numaidecât de ajutorul Lui ca, unind şi îndulcind El toate gândurile noastre cu dulceaţa Sa, să ne putem mişca din toată inima spre pomenirea şi spre dragostea lui Dumnezeu şi Tatăl nostru. De aceea întru Dânsul, cum zice tot dumnezeiescul Pavel, strigăm neîncetat, când suntem călăuziţi de El să numim pe Dumnezeu Tată: Avva Părinte. (Diadoh al Foticeii)28

ˇ Când cineva stă în vreme de iarnă într-un loc oarecare sub cerul liber, privind la începutul zilei întreg spre Răsărit, partea de dinainte a sa se încălzeşte de soare, iar cea din spate rămâne nepărtaşă de căldură, dat fiind că soarele nu se află deasupra capului său. Tot aşa şi cei ce sunt la începutul lucrării duhovniceşti îşi încălzesc în parte inima prin harul sfânt, din care pricină şi mintea începe să rodească cugetări duhovniceşti; dar părţile de dinafară ale ei rămân de cugetă după trup, deoarece încă nu sunt luminate de sfânta lumină, printr-o simţire adâncă, toate mădularele inimii. Neînţelegând unii aceasta, au socotit că în mintea celor ce se nevoiesc sunt două ipostasuri ce se împotrivesc unul altuia. Dar dacă în aceeaşi clipă se nimereşte ca sufletul să gândească şi bune şi rele, aceasta se întâmplă în chipul în care omul dat mai înainte ca pildă simte totodată şi gerul şi căldura. Căci de când mintea noastră s-a rostogolit la chipul îndoit al cunoştinţei, e silită, chiar dacă nu vrea, să poarte în aceeaşi clipă şi gânduri bune şi gânduri rele, mai ales la cei ce ajung la o subţirime a puterii de deosebire. Căci cum se grăbeşte să înţeleagă binele, îndată îşi aminteşte şi de rău. Fiindcă la neascultarea lui Adam ţinerea de minte a omului s-a sfâşiat în două. Când vom începe însă să împlinim cu râvnă fierbinte poruncile lui Dumnezeu, harul, luminând toate simţurile noastre printr-o adâncă simţire, va arde pe de o parte amintirile noastre, iar pe de alta, îndulcind inima noastră cu pacea unei iubiri statornice, ne va face să izvorâm gânduri duhovniceşti, nu după trup. Iar aceasta se întâmplă foarte des celor ce s-au apropiat cu desăvârşire, având în inimă neîntreruptă pomenirea Domnului. (Diadoh al Foticeii)28

ˇ Când vede Dumnezeu că mintea I s-a supus Lui din toată puterea şi nu are alt ajutor fără numai pe El singur, o întăreşte zicând: Nu te teme, fiul meu Iacob, prea micule la număr Israel; şi iarăşi: Nu te teme că te-am răscumpărat; te-am numit cu numele Meu şi al Meu eşti tu. De va fi să treci prin apă, cu tine voi fi şi puhoaiele nu te vor înghiţi. Iar de va fi să treci prin foc, nu vei fi ars, iar flacăra nu te va mistui. Căci Eu sunt Domnul Dumnezeul tău, Sfântul lui Israel, cel ce te mântuieşte. De va auzi mintea această încurajare, va îndrăzni împotriva vrăjmaşului, zicând: Cine vrea să bată război cu mine? Să vie de faţă! Cine este protivnicul meu? Să se apropie de mine! Iată, Domnul este ajutorul meu, cine mă va asupri? Voi toţi ca o haină vă veţi învechi şi veţi fi mâncaţi de molii. (Isaia Pustnicul)28

ˇ Rogu-te, câtă vreme eşti în trup, să nu laşi slobodă inima ta. Căci precum plugarul nu se poate bizui pe vreo roadă ce se arată în ţarina sa, mai înainte de a o aduna în hambarele sale, fiindcă nu ştie ce i se poate întâmpla, tot aşa nu poate omul da drumul inimii sale câtă vreme are suflare în nările sale. Şi precum omul nu ştie ce patimă îl va întâmpina până la cea din urmă suflare, tot aşa nu poate slobozi inima sa până are răsuflare; ci trebuie să strige totdeauna către Dumnezeu, după ajutorul şi mila Lui. (Isaia Pustnicul)28

ˇ Cercetează-te, frate, în fiecare zi, ca să-ţi cunoşti inima şi să vezi ce patimi se află în ea înaintea lui Dumnezeu; şi leapădă-le din inima ta, ca să nu vie osânda rea asupra ta. (Isaia Pustnicul)28

Paza simţurilor

ˇ Ce ne învaţă şi istoria lui Işboşet? Să nu ne alipim cu grijă de cele trupeşti, nici să lăsăm paza noastră pe seama simţirii (lucrării simţurilor: percepţiei). Căci acela fiind rege şi odihnindu-se în cămara sa, i-a îngăduit unei femei să facă paza la uşă. Dar venind oamenii lui Recab şi aflând-o pe ea alegând boabe de grâu şi dormitând, au intrat pe nebăgate de seamă şi au omorât pe Işboşet, aflându-l şi pe el dormind. Căci toate dorm, şi mintea şi sufletul şi sufletul şi simţirea, când stăpânesc cele trupeşti. Faptul că păzitoarea de la uşă alege boabe de grâu, arată că cugetarea se ocupă cu multă grijă de cele trupeşti, îndeletnicindu-se nu în chip trecător, ci cu sârguinţă, de curăţenia lor. Căci mintea fiecăruia, asemenea unui rege, petrece undeva înăuntru, având ca paznic a simţurilor cugetarea. Când acestea se dedă grijilor trupeşti (a alege boabe de grâu e lucru trupesc), cu uşurinţă se strecoară duşmanii şi omoară mintea. De aceea marele Avram nu încredinţează femeii paza uşii (căci cunoştea cât de uşor poate fi amăgită simţirea), ca nu cumva, vrăjită de vederea celor supuse simţurilor, să împrăştie mintea şi să o înduplece să ia parte cu ea la desfătări, chiar dacă ar fi primejdioasă împărtăşirea de ele, ci şade el însuşi de pază, lăsând intrarea deschisă gândurilor dumnezeieşti, iar grijilor lumeşti închizându-le uşa. (Nil Ascetul)29

ˇ Iar după ce au făcut aceasta, trebuie sfătuiţi, dacă au ieşit de curând din tulburări, să se îndeletnicească cu liniştirea şi să nu împrospăteze, prin drumuri dese, rănile produse cugetării prin simţuri, nici să aducă alte forme vechilor chipuri ale păcatelor, ci să ocolească furişarea celor nouă şi toată sârguinţă să le fie spre a şterge vechile închipuiri. Desigur liniştirea le este un lucru foarte ostenitor celor ce s-au lepădat de curând, căci amintirea, luându-şi acum răgaz, mişcă toată necurăţia care zace în ei, ceea ce n-a apucat să facă mai înainte pentru mulţimea lucrurilor care prisoseau. Dar pe lângă osteneală, liniştirea are şi folos, izbăvind mintea cu vreme de tulburarea gândurilor necurate. Căci dacă vreau aceştia să-şi spele sufletul şi să-l curăţească de toate petele care îl necurăţesc, sunt datori să se retragă din toate lucrurile prin care creşte întinăciunea şi să dea cugetării multă linişte; de asemenea să se ducă departe de toţi cei care îi întărâtă şi să fugă de împreuna petrecere cu cei mai apropiaţi ai lor, îmbrăţişând singurătatea, maica înţelepciunii. Pentru că este uşor să cadă aceştia iarăşi în mrejile din care socotesc că au scăpat, când se grăbesc să petreacă în lucruri şi griji de tot felul. Şi nu e de nici un folos, celor ce s-au strămutat la virtute, să se bucure de aceleaşi lucruri, de care s-au despărţit, dispreţuindu-le. Căci obişnuinţa fiind o greutate care atrage la ea, este de temut ca nu cumva aceasta să le tulbure iarăşi liniştea câştigată cu multă sârguinţă, prin îndeletniciri urâte şi să le împrospăteze amintirile relelor săvârşite. Pentru că mintea celor ce s-au desfăcut de curând de păcat se aseamănă cu trupul care a început să se reculeagă dintr-o lungă boală, căruia orice prilej întâmplător i se face pricină de-a recădea în boală, nefiind încă destul de întremat în putere. Căci nervii mintali ai acestora slabi şi tremurători, încât e temere să nu năvălească din nou patima, care de obicei este aţâţată de împrăştierea în tot felul de lucruri. Prin urmare să nu se amestece monahul, înainte de ce a dobândit deprinderea desăvârşită a virtuţii, în tulburările lumii, ci să fugă cât mai departe, aşezându-şi cugetarea la marea depărtare de zgomotele ce răsună jur împrejur. Căci nu e de nici un folos celor ce s-au desfăcut de lucruri ca să fie ciocăniţi din toate părţile de veştile despre ele şi, după ce au părăsit cetatea faptelor lumeşti, să se aşeze în poartă ca Lot, rămânând plini de zgomotul de acolo. Trebuie să iasă afară ca marele Moise, ca să înceteze nu numai faptele, ci şi veştile lor, precum zice: Când voi ieşi din cetate şi voi întinde mâinile mele, vor înceta vocile. Căci atunci vine desăvârşita liniştire, când nu numai faptele, ci şi amintirile lor încetează, dând sufletului timp să poată vedea chipurile întipărite şi să lupte cu fiecare dintre ele şi să le scoată din cugetare. De vor intra alte şi alte forme, nu va putea şterge nici întipăririle de mai înainte, cugetarea fiind ocupată cu cele care vin. Prin aceasta osteneala de-a tăia patimile se face în chip necesar mai grea, acestea câştigând tărie din creşterea pe-ncetul şi acoperind puterea de străvedere a sufletului cu nălucirile care se adaugă mereu asemenea unui râu în curgere necontenită. Cei ce vreau să vadă uscată albia râului, mai păstrând în ea doar câteva lucruri vrednice de cunoscut, nu folosesc nimic scoţând apa din locul în care cred că se află ceea ce caută, căci apa care curge umple îndată locul golit. Dar de vor opri cursul apei de mai sus, li se va arăta pământul fără osteneală, apa rămasă ducându-le la vale de la sine şi lăsându-le pământul uscat, pentru a afla cele dorite. Tot aşa este uşor a goli formele care dau naştere patimilor, când simţurile nu mai aduc pe cele dinafară. Dar când acestea trimit înăuntru, ca pe un torent, formele supuse simţurilor, nu este numai greu, ci şi cu neputinţă a curăţa peste tot mintea de o asemenea inundaţie. Căci deşi nu-l tulbură pe unul ca acela patimile, negăsind prilej de a se stârni, din lipsa întâlnirilor dese, dar strecurându-se pe nebăgate de seamă se întăresc şi mai mult, primind putere cu trecerea vremii. (Nil Ascetul)29

ˇ De asemenea pământul călcat necontenit, chiar dacă are mărăcini, nu-i scoate la iveală, căci bătătorirea picioarelor îi opreşte să răsară. Dar în sânul lui se întind rădăcinile tot mai adânci, mai puternice şi mai mustoase, şi acestea vor odrăsli îndată, atunci când le va îngădui timpul să răsară. Tot aşa patimile, împiedicate de lipsa întâlnirilor necontenite să iasă la arătare, se fac mai tari şi, crescând în linişte, năvălesc mai pe urmă cu multă putere, făcându-le războiul greu şi primejdios celor care la început n-au avut grijă de lupta împotriva lor. (Nil Ascetul) 29

ˇ Dar poate şi marele Iov, gândindu-se la sine, ne dă să înţelegem un asemenea lucru, zicând că papura şi rogozul sunt hrănite de baltă, iar când e lipsită de râu toată planta se usucă; şi că leul furnicar se prăpădeşte când nu mai are ce mânca. Căci vrând marele Iov să arate cursele pe care le întinde patima, i-a născocit un nume compus de la leul cel foarte îndrăzneţ şi de la furnica cea foarte măruntă. De fapt momelile (atacurile) patimilor încep de la închipuirile cele mai mărunte, furişându-se pe nebăgate de seamă ca o furnică, dar la sfârşit se umflă aşa de tare că alcătuiesc pentru cel pe care l-au prins în cursă o primejdie nu mai mică decât năpustirea leului. De aceea luptătorul trebuie să lupte cu patimile încă de atunci de când vin ca o furnică, punând în faţă puţinătatea ca o momeală. Căci de vor ajunge la puterea leului, va fi greu să le biruiască şi tare îl vor strâmtora. Trebuie să nu le dea nicidecum de mâncare. Iar mâncarea acestora, precum s-a spus adeseori, sunt formele sensibile venite prin simţuri. Căci acestea hrănesc patimile, înarmând la rând pe fiecare idol (chip) împotriva sufletului. Dar cel ce nu ştie nici aceea că simţurile au multă amestecare cu lucrurile supuse simţurilor iar din această amestecare se naşte cu uşurinţă rătăcirea, şi nu-şi dă seama de vătămarea ce-i vine din acestea, ci convieţuieşte cu ele fără grijă, cum va cunoaşte la vreme cursa rătăcirii, dacă n-a fost învăţat de mai înainte să le deosebească? Că între simţuri şi lucruri sensibile se naşte o luptă şi lucrurile sensibile pun bir asupra simţurilor e vădit din războiul Asirienilor împotriva Sodomiţilor. Scriptura înfăţişând istoric întâmplarea dintre cei patru împăraţi ai Asirienilor şi cei cinci împăraţi din jurul Sodomei, spune că între aceştia la început s-au făcut înţelegeri, învoieli şi jertfe de pace la Marea Sărată, pe urmă au slujit cei cinci doisprezece ani, iar în al treisprezecelea s-au răsculat şi într-al patrusprezecelea cei patru au pornit cu război împotriva celor cinci şi i-au luat robi. Istoria se isprăveşte aici. Noi însă din istoria aceasta avem să învăţăm cele ce ne privesc pe noi, şi anume să luăm cunoştinţă despre războiul simţurilor împotriva lucrurilor sensibile. Căci fiecare dintre noi, de la naştere până la doisprezece ani, neavând încă curăţită puterea de discernământ, îşi supune simţurile fără cercetarea lucrurilor sensibile, slujind lor ca unor stăpâne: vederea, lucrurilor care se văd; auzul, vocilor; gustul, sucurilor; mirosul, aburilor; pipăitul, lucrurilor care pot mişca această simţire. Până la acea vârstă omul nu poate distinge sau destrăma nici una dintre percepţii, din pricina copilăriei. Dar când i se întăreşte cugetarea şi începe să simtă paguba ce-o suferă, plănuieşte îndată răscularea şi scăparea de această robie. Şi dacă s-a făcut puternic în cugetare, îşi întăreşte această hotărâre, declarându-se slobod pentru totdeauna, scăpat de stăpânii amarnici. Dar dacă judecata lui e prea slabă pentru această sforţare, îşi lasă iarăşi roabe simţurile, biruite fiind de puterea lucrurilor sensibile; şi acestea vor răbda mai departe robia, fără vreo nădejde de bine. De aceea şi cei cinci regi din istorie, fiind biruiţi de cei patru, se aruncă în fântânile de smoală, ca să învăţăm că cei biruiţi de lucrurile sensibile se aruncă prin fiecare simţ, ca prin nişte prăpăstii şi fântâni, în smoala lucrului sensibil corespunzător cu acel simţ, nemaiînţelegând nimic din cele văzute, deoarece şi-au legat pofta de lucrurile pământeşti şi iubesc mai mult lucrurile de aici decât cele cunoscute cu mintea. (Nil Ascetul)29

ˇ Cel ce a împlinit o poruncă să aştepte ispita pentru ea. Căci dragostea faţă de Hristos se probează prin cele protivnice. (Marcu Ascetul)29

ˇ Nu voi să auzi răutăţile străine; căci printr-o asemenea voinţă de-a auzi se sapă şi în tine trăsăturile răutăţilor. (Marcu Ascetul)29

ˇ Dacă îţi intră în urechi cuvinte urâte, mânie-te pe tine şi nu pe cel ce le grăieşte. Căci dacă urechea e rea, rău e şi cel care o poartă. (Marcu Ascetul)29

Părintele spiritual, arta conducerii sufletelor

ˇ Fiindcă atunci când socotesc că e uşor să poruncească cu cuvântul, deşi sunt grele cele poruncite, dar nu se încumetă să înveţe fapta, ei fac vădit tuturor scopul lor, că îşi însuşesc adică această conducere nu străduindu-se ca să folosească celor ce vin la ei, ci ca să-şi împlinească propria plăcere. Înveţe cei ce vreau, de la Abimelec şi Ghedeon, că nu cuvântul, adunând o sarcină de lemne, după ce a purtat-o, a zis: Faceţi şi voi în felul m-aţi văzut pe mine. Iar celălalt, învăţându-i să facă o treabă ostăşească şi făcând însuşi întâi acest lucru, a zis: Să vă uitaţi la mine şi aşa să faceţi. Dar însuşi Domnul făcând şi apoi învăţând, pe cine nu îl convinge să socotească mai vrednică de crezare învăţătura cu fapta, decât pe cea prin cuvinte? Aceia însă închid ochii la aceste pilde şi poruncesc cu îngâmfare cele ce sunt de făcut. Iar când par să ştie ceva despre acestea, din auz, ei sunt asemenea păstorilor mustraţi de Prooroc pentru neiscusinţă, care poartă sabia la braţ şi de aceea, după ce îşi taie braţul, îşi scot şi ochiul lor drept. Căci nepurtând grijă de fapta dreaptă, din pricina nedestoiniciei, acesta stinge, deodată cu încetarea ei, şi lumina vederii (contemplaţiei). Aceasta o pătimesc cei ce povăţuiesc crud şi neomenos, când au la îndemână puterea de a pedepsi: îndată li se sting cugetările contemplative cele de-a dreapta, iar faptele, lipsite de contemplaţie, se vestejesc. Astfel cei ce şi-au legat sabia nu la şold ci la braţ nu mai pot nici să facă, nici să ştie ceva. La şold îşi leagă sabia cei ce se folosesc împotriva patimilor proprii de cuvântul dumnezeiesc, iar la braţ cei ce vreau să aibă la îndemână pedeapsa pentru păcate străine. Iar că e propriu oamenilor uşuratici, care n-au de la ei însuşi nici un folos, să ia asupra lor uşor conducerea altora e vădit şi din experienţă. Căci nu s-ar îndemna cineva, care a gustat liniştea şi a început cât de cât să se ocupe cu contemplaţia, să-şi lege mintea de grijile celor trupeşti, desfăcând-o de la cunoştinţă şi trăgând-o spre lucrurile pământeşti, odată ce se află în cele înalte. Lucrul acesta e şi mai vădit din acea pildă, aşa de vestită, pe care le-a spus-o Ioatam Sichemiţilor, zicând: Au plecat odată copacii pădurii să-şi ungă peste ei împărat. Şi au zis către viţă: vino şi împărăţeşte peste noi. Şi a zis viţa: Lăsa-voi eu oare rodul meu cel bun, care-i slăvit de Dumnezeu şi de oamenii, ca să merg să stăpânesc peste copaci? De asemenea n-a primit nici smochinul pentru dulceaţa lui, nici măslinul pentru uleiul lui. Mărăcinele însă, lemn neroditor şi spinos, a primit stăpânirea, o stăpânire care nu avea nici în ea şi nu afla nici în copacii supuşi nimic care să o facă plăcută. Căci pilda spune nu de copacii Raiului, ci de ai pădurii că au lipsă de conducere. Astfel precum viţa, smochinul şi măslinul n-au primit să stăpânească peste copacii pădurii, bucurându-se mai mult de rodul lor decât de cinstea domniei, tot aşa cei ce văd în ei vreun rod al virtuţii şi simt folosul lui, chiar dacă îi vor sili mulţi la această domnie, nu primesc, preţuind mai mult folosul lor decât conducerea altora. Iar blestemul, pe care li l-a vestit în parabolă mărăcinele copacilor, vine şi asupra oamenilor care fac la fel cu aceea. Căci sau va ieşi, zice Scriptura, foc din mărăcine şi va mistui copacii pădurii, sau va ieşi din copaci şi va mistui mărăcinele. Aşa şi între oameni odată ce s-au făcut învoieli nefolositoare, neapărat va urma o primejdie, atât pentru cei se s-au supus unui învăţător neîncercat, cât şi pentru cei ce au primit stăpânirea în urma neatenţiei ucenicilor. De fapt neiscusinţa învăţătorului pierde pe învăţăcei. Iar negrija învăţăceilor aduce primejdie învăţătorului, mai ales când la neştiinţa aceluia se adaugă trândăvia lor. Căci nici învăţătorul nu trebuie să uite ceva din cele ce ajută la îndreptarea supuşilor, nici învăţăceii nu trebuie să treacă cu vederea ceva din poruncile şi sfaturile învăţătorului. Pentru că e lucru grav şi primejdios atât neascultarea acelora, cât şi trecerea greşelilor cu vederea din partea acestuia. Să nu creadă învăţătorul că slujba lui este prilej de odihnă şi de desfătare. Căci dintre toate lucrurile cel mai ostenitor este să conduci sufletele. Cei ce se stăpânesc peste dobitoacele necuvântătoare nu au nici o împotrivire din partea turmelor şi de aceea lucrul lor merge de cele mai multe ori bine. Dar celor ce sunt puşi peste oameni multitudinea năravurilor şi viclenia gândurilor le face foarte grea conducerea şi cei ce o primesc trebuie să se pregătească pentru o luptă obositoare. Ei trebuie să îndure fără supărare scăderile tuturor, iar datoriile neîmplinite din pricina neştiinţei să-i facă să le cunoască, cu îndelungă răbdare. De aceea vasul de spălat din templu îl ţin boii, iar sfeşnicul s-a turnat întreg şi a fost bătut din ciocan. Sfeşnicul arată că cel ce vrea să lumineze pe alţii trebuie să fie solid din toate părţile şi să nu aibă nimic uşor sau gol; şi să fie ciocănite afară toate cele de prisos, care nu pot folosi ca pildă a unei vieţi fără prihană celor ce ar privi. Iar boii de sub vasul de spălat arată că cel ce ia asupra sa o astfel de lucrare, nu trebuie să lepede nimic din cele ce vin asupra lui, ci să poarte şi poverile şi întinăciunile celor mai mici, până ce este neprimejdios de a le purta. Căci desigur dacă vrea să facă curate faptele celor ce vin în preajma lui, e de trebuinţă să primească şi el oarecare întinăciune; de vreme ce şi vasul de spălat, curăţind mâinile celui ce se spală, primeşte însuşi întinăciunea aceluia. Cel ce vorbeşte despre patimi şi curăţă pe alţii de altfel de pete nu poate trece peste el nemurdărit; căci însăşi amintirea obişnuieşte să întineze cugetarea celui ce vorbeşte despre ele. Pentru că, chiar dacă nu se întipăresc chipurile lucrurilor urâte în semne săpate mai adânc, totuşi întinează suprafaţa minţii, tulburând-o prin desfăşurările cuvântului ca pe nişte culori necurate. Povăţuitorul mai trebuie să aibă şi ştiinţă, ca să nu-i fie necunoscută nici una din uneltirile vrăjmaşilor şi să poată da la lumină laturile ascunse ale războiului celor încredinţaţi lui. În felul acesta, descriindu-le de mai înainte cursele vrăjmaşului, le va face biruinţa neostenitoare şi îi va scoate încununaţi din luptă. Dar e rar un povăţuitor ca acesta şi nu se găseşte uşor. Marele Pavel mărturiseşte acelaşi lucru, zicând: Căci gândurile lui nu ne sunt necunoscute. Iar minunatul Iov se întrebă nedumerit: Cine ne va descoperi faţa veşmântului său? Şi cine va pătrunde în căptuşeala armurii lui? Iar porţile feţei lui cine le va deschide? Ceea ce zice este aceasta: Nu este văzută faţa lui, căci îşi ascunde viclenia în multe veşminte, fermecând în chip amăgitor prin felul cum se înfăţişează la arătare, iar în ascuns întocmind cursa pierzaniei. Şi ca să nu se numere şi pe sine între cei ce nu cunosc vicleniile aceluia, Iov descrie semnele lui, cunoscând limpede toată urâciunea înfricoşată a lui. Ochii lui, zice, sunt ca ai luceafărului; măruntaiele lui sunt şerpi de aramă. Acestea le spune, dând la iveală viclenia lui, ca a unuia ce, prin faptul că-şi ia înfăţişarea luceafărului, plănuieşte să atragă la el pe cei ce-l privesc, iar prin şerpii dinăuntru pregăteşte moartea celor ce se apropie. Dar şi proverbul, dându-ne să înţelegem primejdia lucrului, zice: Cel ce crapă lemne se va primejdui la lucru, de va aluneca securea. Adică cel ce distinge lucrurile cu raţiunea şi pe cele socotite, unite le desparte din împreunare şi vrea să le arate cu totul străine, deosebind adică pe cele cu adevărat bine de cele aparent bune, dacă nu va avea judecata întărită din toate părţile, nu va putea ocoli primejdia ca, cuvântul lui, lipsit de siguranţă înaintea ascultătorilor, să dea prilej de sminteală ucenicilor săi. (Nil Ascetul)30

ˇ La fel şi aceştia, adunându-şi cele de trebuinţă din danii şi îmbrăcându-se în veşminte cusute din stofe moi, ruşinează prin vălurile lor pe cei ce trebuie să se roage sau să tâlcuiască Scriptura cu capul descoperit, feminizând starea bărbătească şi pierzând suflete pe care nu trebuia să le omoare. Ar trebui să asculte aceştia mai ales de Hristos, adevăratul învăţător, respingând cu toată puterea slujba de conducere a altora. Căci zice acela către învăţăceii Săi: Iar voi să nu vă numiţi Rabi. Dacă lui Petru, lui Ioan şi întregii cete a Apostolilor le-a dat să stea departe de asemenea lucru şi să se socotească mici pentru asemenea vrednicie, cine va fi acela care să se închipuie pe sine mai presus de ei şi să se socotească în stare de o vrednicie de la care au fost opriţi aceia? Sau poate, zicându-le să nu se cheme Rabi, nu îi opreşte de a fi, ci numai de a se numi? (Nil Ascetul)30

ˇ Dacă, prin urmare, cel ce luptă cu patimile are lipsă de o atât de mare ştiinţă şi experienţă, să se gândească cei ce primesc să conducă pe alţii, de câtă cunoştinţă au ei trebuinţă, ca să călăuzească cu înţelepciune şi pe cei supuşi la cununa chemării de sus şi să-i înveţe limpede toate cele ale luptei; ca aceştia să nu închipuiască numai icoana luptei, lovind cu mâinile în aer, ci şi în lupta însăşi cu vrăjmaşul să-i dea lovituri de moarte, ca să nu bată cu pumnii aerul în deşert, ci să-l zdrobească pe vrăjmaşul însuşi. Căci acest război este mai greu decât lupta atleţilor. Acolo cad trupuri de-ale atleţilor, care pot să se ridice. Dar aici cad suflete, care odată răsturnate cu greu mai pot fi ridicate. Iar dacă cineva, luptând încă cu viaţa pătimaşă şi fiind stropit cu sânge, s-ar apuca să zidească biserică lui Dumnezeu din suflete cugetătoare, ar auzi desigur cuvântul: Nu tu îmi vei zidi Mie templu, căci eşti plin de sânge. Pentru că a zidi biserică lui Dumnezeu, e propriu stării de pace. Moise, luând cortul şi înfigându-l afară de tabără, arată de asemenea că învăţătorul trebuie să cât mai departe de zarva războiului şi să locuiască departe de locul învălmăşit al luptei, strămutat la o viaţă paşnică şi nerăzboinică. Dar când s-ar afla astfel de învăţători, ei au lipsă de învăţăcei, care să se fi lepădat în aşa fel de ei înşişi şi de voile lor, încât să nu se mai deosebească întru nimic de trupul neînsufleţit, sau de materia supusă meşterului; că precum sufletul lucrează în trup ceea ce vrea, trupul nefăcând nimic împotrivă, şi precum meşterul îşi arată meşteşugul său în materie, nefiind împiedicat întru nimic de ea de la scopul său, aşa învăţătorul să lucreze în învăţăcei ştiinţa virtuţii, fiindu-i cu totul ascultători şi neîmpotrivindu-i-se întru nimic. (Nil Ascetul)30

ˇ Mai marele e dator să spună supusului ceea ce e dator să facă; iar dacă nu e ascultat, să-i vestească venirea relelor. (Marcu Ascetul)30

ˇ Dacă ţi s-a rânduit să înveţi întru Domnul şi nu eşti ascultat, întristează-te cu mintea, dar nu te tulbura la arătare. Căci întristându-te nu vei fi osândit cu cel neascultător. Dar tulburându-te, vei fi ispitit prin acelaşi lucru. (Marcu Ascetul)30

ˇ În vremea tâlcuirii, să nu ascunzi cele ce privesc pe cei de faţă, povestindu-le lucrurile cuviincioase şi vrednice de laudă mai lămurit, iar pe cele greu de auzit, mai acoperit. (Marcu Ascetul)30

ˇ Celui ce nu se află în ascultarea ta să nu-i aduci greşeala în faţă. Căci aceasta ţine mai mult de stăpânire, decât de sfătuire. (Marcu Ascetul)30

ˇ Cele spuse la plural se fac tuturor de folos, arătând fiecăruia în cunoştinţă cele ale sale. (Marcu Ascetul)30

ˇ Cel ce vorbeşte drept e dator şi el să fie plin de mulţumire, ca unul ce primeşte cuvintele de la Dumnezeu. Căci adevărul nu este al celui ce grăieşte, ci al lui Dumnezeu, care i-l dăruieşte. (Marcu Ascetul)30

ˇ Nu te gâlcevi cu cei care nu ţi-au făcut mărturisire de supunere, când se împotrivesc adevărului, ca să nu-ţi stârneşti ura, cum zice Scriptura. (Marcu Ascetul)30

ˇ Acela care cedează ucenicului când se împotriveşte unde nu trebuie, îl rătăceşte în privinţa acelui lucru şi-l pregăteşte să nesocotească rânduielile supunerii. (Marcu Ascetul)30

ˇ Cel ce sfătuieşte sau mustră întru frica lui Dumnezeu pe acela care păcătuieşte îşi câştigă sie-şi virtutea opusă greşelii. Iar cel ce ţine minte răul şi osândeşte cu răutate cade în aceeaşi patimă, după legea duhovnicească. (Marcu Ascetul)30

ˇ Când vătămarea ce izvorăşte de la unul se întinde la mulţi, nu trebuie să ai îndelungă răbdare, nici să cauţi folosul tău, ci al celor mulţi, ca să se mântuiască. Căci e mai folositoare virtutea multora, decât cea a unuia. (Marcu Ascetul)30

ˇ Nu încerca să foloseşti prin mustrări pe cel ce se laudă cu virtuţile, fiindcă acela nu poate fi şi iubitor de fală şi iubitor de adevăr. (Marcu Ascetul)30

Plânsul

ˇ Mai întâi roagă-te pentru dobândirea lacrimilor, ca prin plâns să înmoi sălbăticia ce se află în sufletul tău; şi, după ce vei fi mărturisit astfel împotriva ta fărădelegile tale înaintea Domnului, să primeşti iertare de la El. (Evagrie Ponticul)32

ˇ Foloseşte-te de lacrimi pentru a dobândi împlinirea oricărei cereri. Căci foarte mult se bucură Stăpânul, când te rogi cu lacrimi. (Evagrie Ponticul)32

ˇ Dacă verşi izvoare de lacrimi în rugăciunea ta, să nu te înalţi întru tine, ca şi cum ai fi mai presus de mulţi. Căci rugăciunea ta a primit ajutor ca să poţi răscumpăra cu dragă inimă păcatele tale şi să îmblânzeşti pe Stăpânul prin lacrimi. Deci să nu întorci spre patimă înlăturarea patimilor, ca să nu mânii şi mai mult pe Cel ce ţi-a dăruit harul. (Evagrie Ponticul)32

ˇ Mulţi plângând pentru păcate uită de scopul lacrimilor; şi aşa, pierzându-şi mintea, au rătăcit. (Evagrie Ponticul)32

ˇ Când socoteşti că nu ai trebuinţă de lacrimi în rugăciunea ta pentru păcate, gândeşte-te cât de mult te-ai depărtat de Dumnezeu, având datoria să fii pururea în El, şi vei lăcrima cu şi mai multă căldură. Astfel, cunoscând măsurile tale, vei plânge cu uşurinţă, dosădindu-te după Isaia: Cum, necurat fiind şi petrecând în mijlocul unui astfel de popor, adică între potrivnici, îndrăzneşti să te înfăţişezi înaintea Domnului Savaot?32

ˇ Să nu te înalţi când verşi lacrimi în vremea rugăciunii, căci Hristos este Cel ce s-a atins de ochii tăi de ai putut vedea cu mintea. (Marcu Ascetul)32

Pocăinţa, metanoia

ˇ După ce ai păcătuit în ascuns, nu încerca să uiţi. Căci toate sunt goale şi descoperite pentru ochii Domnului, înaintea Căruia avem să dăm socoteală. Arată-te Stăpânului cu cugetul tău. Căci omul caută la faţă, pe când Dumnezeu priveşte în inimă. (Marcu Ascetul)33

ˇ Cel ce păcătuieşte fără să fie silit, cu greu se pocăieşte, pentru că dreptatea lui Dumnezeu este fără de greşeală. (Marcu Ascetul)33

ˇ Cel ce se pocăieşte aşa cum se cuvine e luat în râs de nebuni. Dar aceasta să-i fie semn de bună plăcere la Dumnezeu. (Marcu Ascetul)33

ˇ De va cădea cineva în orice fel de păcat şi nu se va întrista pe măsura greşelii, cu uşurinţă va cădea iarăşi în aceeaşi cursă. (Marcu Ascetul)33

ˇ Sunt foarte puţini aceia care îşi cunosc cu de-amănuntul toate greşelile lor şi a căror minte nu e răpită niciodată de la pomenirea lui Dumnezeu. Căci precum ochii noştri cei trupeşti, când sunt sănătoşi pot vedea toate, până şi ţânţarii care zboară în aer, dar când sunt acoperiţi cu albeaţă sau de niscai urdori, chiar dacă vine înaintea lor vreun lucru mare nu-l văd decât foarte şters, iar pe cele mici nici nu le prind cu simţul vederii, tot aşa şi sufletul, de îşi va subţia cu luare aminte coaja care i-a venit din iubirea de lume, va socoti chiar şi cele mai mici greşeli ale sale ca foarte mari şi va vărsa neîncetat lacrimi peste lacrimi cu multă mulţumire. Căci s-a spus: Drepţii se vor mărturisi numelui Tău. Dar de va stărui în dragoste de lume, chiar dacă ar săvârşi vreo ucidere, sau altă faptă vrednică de mare pedeapsă, o va privi foarte liniştit, iar celorlalte greşeli nu le va da nici o însemnătate, ci le va socoti adeseori ca isprăvi. De aceea nu se va ruşina netrebnicul nici chiar să le apere cu căldură. (Diadoh al Foticeii)33

ˇ Câţi ne facem părtaşi de sfânta cunoştinţă vom avea parte fără îndoială şi de împrăştierile fără de voie. Am însemnat, zice dumnezeiescul Iov, şi ceea ce am greşit fără voie. Şi a făcut aşa cu dreptate. Căci dacă nu ar înceta cineva de-a pomeni pururi pe Dumnezeu şi dacă n-ar uita uneori sfintele lui porunci, nu ar cădea în greşeala de voie sau fără de voie. Trebuie prin urmare să aducem îndată Stăpânului mărturisire întinsă şi despre greşelile fără de voie, adică să împlinim cu prisosinţă canonul obişnuit (căci nu este om care să nu facă greşeli omeneşti), până se va încredinţa conştiinţa noastră prin lacrimile dragostei despre iertarea acestora. Căci de vom mărturisi, zice, păcatele noastre, credincios este şi drept ca să ne ierte păcatele noastre şi să ne curăţească de toată nedreptatea. Trebuie să luăm aminte la simţirea cu care facem mărturisirea, ca nu cumva conştiinţa noastră să se mintă pe sine, cugetând că s-a mărturisit de ajuns lui Dumnezeu. Fiindcă judecata lui Dumnezeu este cu mult mai bună decât conştiinţa noastră, chiar dacă ar fi cineva deplin încredinţat că nu mai ştie nimic necurăţit în sine. Prea Înţeleptul Pavel ne învaţă zicând: Dar nici pe mine nu mă judec. Căci deja nu ştiu nimic întru mine, dar nu mă îndreptez întru aceasta. Iar Cel ce mă judecă pe mine este Domnul. Dacă deci nu ne vom mărturisi cum trebuie şi pentru greşelile fără voie, vom afla în noi în vremea ieşirii noastre o oarecare frică nelămurită. Trebuie să ne rugăm şi noi cei ce iubim pe Domnul, ca să ne aflăm atunci în afară de orice frică. Căci cel ce va fi atunci în frică nu va trece slobod peste căpeteniile iadului. Fiindcă are, ca şi aceia, în frica sufletului o mărturie a păcatului său. Dar sufletul ce se veseleşte în dragostea lui Dumnezeu, în ceasul dezlegării, se înalţă atunci cu îngerii păcii deasupra oştilor întunecate. Căci dragostea duhovnicească parcă îl într-aripează, dat fiind că a împlinit fără lipsuri legea. De aceea cei ce ies cu o astfel de îndrăznire din viaţă vor fi răpiţi până în prezenţa Domnului împreună cu toţi Sfinţii. Iar cei ce se tem chiar şi numai puţin în ceasul morţii vor fi lăsaţi în grămada celorlalţi oameni, ca unii ce se află sub judecată; căci ei vor trebui să fie cercaţi prin focul judecăţii şi aşa să primească partea ce li se cuvine după faptele lor, de la Bunul nostru Dumnezeu şi împăratul Iisus Hristos. Fiindcă El este Dumnezeul dreptăţii şi a Lui este bogăţia bunătăţii Împărăţiei, de care ne va face parte nouă celor ce-L iubim pe El, în veac şi în toţi vecii vecilor. Amin. (Diadoh al Foticeii)33

ˇ Să stăm deci, fraţilor, întru frica lui Dumnezeu, păzind şi supraveghind lucrarea virtuţilor. Să nu dăm pricină de sminteală cunoştinţei noastre, ci să luăm aminte la noi înşine întru frica lui Dumnezeu, până când se va dezrobi şi ea dimpreună cu noi, ca să se facă între noi ei ea unire deplină. Ea va fi atunci paznica noastră, arătându-ne fiecare lucru de care trebuie să ne ferim. Dacă însă nu o vom asculta, se va depărta de la noi şi ne va părăsi şi vom cădea în mâinile vrăjmaşilor, care nu vor mai avea milă de noi. Căci iată cum ne-a învăţat Stăpânul nostru, zicând: Împacă-te cu pârâşul tău, până eşti încă pe cale cu el şi cele următoare. Pârâşul este conştiinţa, fiindcă se împotriveşte omului ce vrea să facă voia trupului, iar dacă acesta nu vrea să o asculte îl dă pe mâna vrăjmaşilor săi. (Isaia Pustnicul)33

Postul, înfrânarea  îmbuibarea, beţia

ˇ Uneori trupul e bolnav şi de trebuie să mănânci şi de două, de trei şi de mai multe ori, să nu fie întristat cugetul tău căci ostenelile trupeşti nu trebuie să fie ţinute şi în timpuri de boală şi de slăbiciune, ci trebuie lăsate atunci mai slobod în anumite privinţe, ca să se întărească trupul din nou spre aceleaşi osteneli ale vieţuirii. Iar în privinţa înfrânării de la anumite bucate, nu ne-a oprit dumnezeiescul cuvânt ca să nu mâncăm ceva, ci a zis: Iată am dat vouă toate, ca pe legumele ierburilor, mâncaţi-le nimic cercetând, şi: Nu cele ce intră în gură spurcă pe om. Deci înfrânarea de la anumite bucate e lucru ce rămâne la alegerea ta, ca o osteneală a sufletului. (Evagrie Ponticul)34

ˇ Când dracul pântecelui, luptând mult şi adeseori nu izbuteşte să strice înfrânarea întipărită, atunci împinge mintea la pofta nevoinţei celei mai de pe urmă, aducându-i înainte şi cele privitoare la Daniil, viaţa lui săracă şi seminţele, şi aminteşte şi de viaţa altor oarecari pustnici care au trăit totdeauna aşa, şi sileşte pe ascet să se facă următorul acelora. Astfel, urmărind înfrânarea fără măsură, va pierde şi pe cea măsurată, de la o vreme trupul nemaiputând-o păstra din pricina slăbiciunii. Şi aşa va ajunge să binecuvinteze trupul şi să blesteme inima. Socot deci că e drept să nu asculte aceştia de acela şi să nu se reţină de la pâine, untdelemn şi apă. Căci această rânduială au cercat-o fraţii, găsind-o foarte bună. Desigur aceasta să nu o facă spre săturare şi să o facă numai o dată pe zi. M-aş mira dacă vreunul, săturându-se cu pâine şi cu apă, ar mai putea lua cununa nepătimirii. Iar nepătimire numesc nu simpla oprire a păcatului cu fapta, căci aceasta se zice înfrânare, ci aceea care taie din cugetare gândurile pătimaşe, pe care Sfântul Pavel a numit-o şi tăiere duhovnicească împrejur a iudeului ascuns. Iar dacă se descurajează cineva auzind acestea, să-şi aducă aminte de vasul alegerii, de Apostol, care a împlinit alergarea în foame şi sete. Dar imită şi vrăjmaşul adevărului, dracul descurajării, pe acest drac, punând în minte celui ce se înfrânează, retragerea cea mai de pe urmă, îndemnându-l la râvna lui Ioan Botezătorul şi a începătorului pustnicilor, Antonie, ca neputând răbda acesta retragerea îndelungată şi neomenească, să fugă cu ruşine, părăsind locul, iar dracul să se laude zicând: L-am biruit!. (Evagrie Ponticul)34

ˇ Foarte potrivit s-a adăugat apoi la cuvintele: pe piept şi pe pântece, cuvântul vei umbla. Căci plăcerea nu stăpâneşte asupra celor ce stau pe loc şi sunt liniştiţi, ci asupra celor ce sunt mereu în mişcare şi plini de tulburare. Dar mai mult decât din acestea, pornirea spre desfrâu vine din lăcomia pântecelui. Din acest motiv şi firea, voind să arate apropierea acestor patimi, a numit organele de împreunare cele de sub pântece, arătând înrudirea lor prin vecinătate. Căci dacă slăbeşte această patimă, slăbeşte din sărăcirea celei de deasupra, iar dacă se aprinde şi se întărâtă, de acolo îşi primeşte puterea. Dar lăcomia pântecelui nu numai că o hrăneşte şi o alăptează pe aceasta, ci şi alungă toate virtuţile. Căci stăpânind şi ţinând ea puterea, cad şi se nimicesc toate virtuţile: înfrânarea, cumpătarea, bărbăţia, răbdarea şi toate celelalte. Aceasta a arătat-o Ieremia acoperit, zicând că mai marele bucătarilor din Babilon a dărâmat de jur împrejur zidurile Ierusalimului, numind prin mai marele bucătarilor patima lăcomiei. Căci precum mai marele bucătarilor îşi dă toată silinţa să slujească pântecele şi născoceşte nenumărate meşteşuguri ca să producă plăceri, tot aşa lăcomia pântecelui pune în mişcare tot meşteşugul ca să servească plăcerii în vremea foamei; iar felurimea mâncărilor dărâmă şi surpă la pământ întăritura virtuţilor. De fapt mâncările gustoase şi meşteşugit drese se fac unelte de dărâmare ale virtuţii bine întărite, clătinând şi dărâmând statornicia şi tăria ei. Pe de altă parte, precum belşugul alungă virtuţile, tot aşa puţinătatea surpă întăriturile păcatului. Căci aşa cum mai marele bucătarilor din Babilon a dărâmat zidurile Ierusalimului, adică ale sufletului paşnic, trăgându-l cu meşteşugul bucătăriei spre plăcerile trupului, tot aşa pâinea de orz a israeliţilor, rostogolindu-se, a răsturnat corturile madianiţilor. Fiindcă hrana sărăcăcioasă, rostogolindu-se şi înaintând mult, risipeşte patimile curvie. Căci madianiţii poartă simbolul patimilor curviei, fiindcă ei sunt cei ce au dus desfrânările în Israil şi au amăgit mare mulţime dintre tineri. Şi foarte potrivit zice Scriptura că Madianiţii aveau corturi, iar Ierusalimul zid, căci toate cele ce înconjoară virtutea sunt întărite şi sigure, iar cele ce susţin păcatul sunt formă şi cort, nedosebindu-se întru nimic de nălucire. (Nil Ascetul)34

ˇ Căci vieţuirea potrivit cu firea ne-a fost rânduită aceeaşi nouă şi dobitoacelor, de către Făcător. Iată v-am dat vouă, zice Dumnezeu către oameni, toată iarba câmpului, ca să fie vouă şi dobitoacelor spre mâncare. Primind deci împreună cu necuvântătoarele o hrană de obşte, dar stricând-o prin născocirile noastre într-una mai desfătătoare, cum nu vom fi socotiţi, cu drept cuvânt, mai necuvântători decât acelea, dacă dobitoacele rămân între hotarele firii, neclintind nimic din cele rânduite de Dumnezeu, iar noi, oamenii cinstiţi, cu raţiune, am ieşit cu totul din vechea rânduială? Căci care sunt fripturile dobitoacelor, care sunt nenumăratele meşteşuguri ale plăcintarilor şi bucătarilor, care stârnesc plăcerile ticălosului de pântece? Oare nu iubesc acelea vechea simplitate, mâncând iarbă şi îndestulându-se cu ce se nimereşte şi folosindu-se de apa râurilor, dar şi de aceasta destul de rar? De aceea le sunt puţine şi plăcerile de sub pântece, pentru că nu-şi aprind dorinţele cu nici o mâncare grasă, încât nici nu ştiu totdeauna de deosebirea între bărbătuş şi femeiuşcă. Căci un singur timp al anului le stârneşte această simţire, când legea firii le-a rânduit împreunarea pentru însămânţarea aceleiaşi specii, spre păstrarea neamului; în cealaltă vreme aşa de mult se înstrăinează, încât uită cu totul de o astfel de dorinţă. Dar oamenilor, pofta nesăturată după plăcerile desfrânate, odrăslită din belşugul şi felurimea mâncărilor, le-a semănat dorinţe furioase, neîngăduindu-le patima să se liniştească în nici o vreme. (Nil Ascetul)34

ˇ Subţiază-ţi deci trupul tânăr, o fiule, şi îngraşă-ţi sufletul nemuritor cu cele spuse înainte, iar mintea înnoieşte-ţi-o cu virtuţile mai înainte înşirate, prin conlucrarea Duhului. Căci trupul tânăr, îngrăşat cu felurite mâncări şi cu băutură de vin, e ca un porc gata de junghiere. Sufletul lui e junghiat de aprinderea plăcerilor trupeşti, iar mintea lui e robită de fierberea poftelor rele, neputând să se împotrivească plăcerilor trupului. Căci îngrămădirea sângelui pricinuieşte împrăştierea duhului. Mai ales băutura de vin nici să n-o miroasă tinereţea, ca nu cumva prin focul îndoit, născut din lucrarea patimii dinăuntru şi din băutura de vin, turnată din afară, să i se înfierbânte peste măsură plăcerea trupului şi să alunge de la sine plăcerea duhovnicească a durerii născută din străpungerile inimii şi să aducă în ea întunecare şi împietrire. Ba de dragul poftei duhovniceşti, tinereţea nici la săturarea de apă să nu se gândească. Căci puţinătatea apei ajută foarte mult la sporirea cumpătării. După ce vei proba aceasta cu lucrul, vei lua singur încredinţarea prin experienţă. Căci acestea nu ţi le rânduim şi hotărâm fiindcă vrem să-ţi punem asupra un jug silnic, ci, îndemnându-te şi sfătuindu-te cu dragoste, ţi le dăm ca pe o socotinţă şi cale bună de urmat spre sporirea în fecioria adevărată şi în cumpătarea deplină, lăsând la sloboda ta alegere să faci ce vrei. (Marcu Ascetul)34

ˇ Precum trupul îngreunat de mulţimea mâncărilor face mintea molâie şi greoaie, tot aşa când e slăbit de prea multă înfrânare face partea contemplativă a sufletului, posomorâtă şi neiubitoare de cunoştinţă. Deci mâncările trebuie să se potrivească cu starea trupului. Când trupul e sănătos, trebuie să fie chinuit atât cât trebuie, iar când e slăbit, să fie îngrijit, dar cu măsură. Căci cel ce se nevoieşte nu trebuie să-şi slăbească trupul decât atâta cât trebuie ca să-i înlesnească lupta, ca prin ostenelile trupului şi sufletul să se curăţească după cuviinţă. (Diadoh al Foticeii)34

ˇ Precum pământul udat cu măsură face să răsară cu cel mai mare spor sămânţa curată semănată în el, dar înecat de multe ploi aduce numai spini şi mărăcini, aşa şi pământul inimii, de vom folosi vinul cu măsură, va scoate la iveală, curate, seminţele ei fireşti, iar pe cele semănate de Duhul Sfânt în ea le va face să răsară foarte înfloritoare şi cu mult rod; dar de o vom scălda în multă băutură, va preface în spini şi mărăcini toate gândurile ei. (Diadoh al Foticeii) 34

ˇ Când mintea noastră înoată în valurile băuturii, nu numai că vede în somn cu patimă chipurile zugrăvite de draci, ci îşi plăsmuieşte şi în sine anumite vederi frumoase, îmbrăţişând cu foc nălucirile sale, ca pe nişte amante. Căci înfierbântându-se mădularele ce servesc la împreunarea trupească de căldura vinului, mintea e silită să-şi înfăţişeze vreo umbră plăcută a patimii. Se cuvine deci ca, folosindu-ne de dreapta măsură, să ne ferim de vătămarea ce vine din lăcomie. Căci dacă nu s-a născut în minte plăcerea, care să o împingă spre zugrăvirea păcatului, ea rămâne întreagă lipsită de năluciri şi, ceea ce-i mai mult, neafemeiată. (Diadoh al Foticeii)34

ˇ Cei ce vor să-şi înfrâneze părţile trupului care se umflă, nu trebuie să umble după băuturile drese, pe care meşterii acestei născociri le numesc aperitive, fiindcă deschid drumul spre pântece belşugului de mâncări. Căci nu numai calitatea lor e vătămătoare pentru trupurile celor ce se nevoiesc, ci şi însăşi amestecarea lor prostească răneşte foarte tare conştiinţa temătoare de Dumnezeu. Ce-i lipseşte doar vinului, ca să fie muiată asprimea lui prin amestecarea cu felurite dulcegării? (Diadoh al Foticeii)34

ˇ Domnul nostru Iisus Hristos, învăţătorul acestei sfinţite vieţuiri, a fost adăpat cu oţet în vremea patimilor de către cei ce slujeau poruncii diavoleşti, ca să ne lase (îmi pare mie) o pildă învederată despre dispoziţia ce trebuie să o avem în timpul sfinţitelor nevoinţe. Căci nu trebuie să se folosească, zice, de mâncări şi băuturi dulci cei ce se luptă împotriva păcatului, ci să rabde mai degrabă, fără şovăire, acreala şi amărăciunea luptei. Dar s-a mai adăugat şi isop în buretele ocării ca să ni se arate deplin modul în care ne putem curăţa. Căci acreala este proprie nevoinţelor, iar curăţirea e proprie desăvârşirii. (Diadoh al Foticeii)34

Râvna, osteneala  lenevia, indiferenţa

ˇ Dacă întrebuinţăm orice sârguinţă şi iscusinţă ca să scăpăm de moartea trupească, cu atât mai vârtos suntem datori să ne străduim ca să scăpăm de moartea sufletească, pentru că cel ce voieşte să se mântuiască nici o piedică nu are, fără numai negrija şi lenea. (Antonie cel Mare)38

ˇ Mă aflam în miez de zi lângă Sfântul Macarie şi, topindu-mă de sete, i-am cerut apă să beau. Iar el îmi zise: Îndestulează-te cu umbra, căci mulţi călătoresc acum şi umblă cu corăbiile pe mare şi nici pe aceasta nu o au. Apoi mărturisindu-i gânduri despre înfrânare, mi-a zis: Îndrăzneşte, fiule, că eu în douăzeci de ani întregi nu m-am săturat nici de pâine, nici de apă, nici de somn; ci pâinea o mâncam cântărită la cumpănă, apa o beam cu măsură, şi numai rezemându-mă puţin de pereţi furam oleacă somn. (Evagrie Ponticul)38

ˇ Nu socoti că ai dobândit virtute, dacă n-ai luptat mai înainte până la sânge pentru ea. Căci trebuie să te împotriveşti păcatului până la moarte, luptându-te cu el şi neslăbind, după dumnezeiescul Apostol. (Evagrie Ponticul)38

ˇ Privegherea, rugăciunea şi răbdarea necazurilor ce vin asupra noastră aduc inimii zdrobirea neprimejdioasă şi folositoare, dacă nu împrăştiem tovărăşia lor prin lăcomia după ceva. Căci cel ce rabdă în aceasta, şi în celelalte va fi ajutat; iar cel nepăsător şi împrăştiat, la ieşirea din trup, cumplit se va chinui. (Marcu Ascetul)38

ˇ Inima iubitoare de plăceri, în vremea ieşirii i se face sufletului închisoare şi lanţ; iar cea iubitoare de osteneli îi este poarta deschisă. (Marcu Ascetul)38

ˇ Cel ce se luptă, se înfrânează de la toate; şi nu se odihneşte până nu va pierde Domnul sămânţa din Babilon. (Marcu Ascetul)38

ˇ Ostenelilor pentru evlavie le urmează mângâierea. Iar aceasta o cunoaştem prin legea lui Dumnezeu şi prin conştiinţă. (Marcu Ascetul)38

ˇ Bine este să folosim prin cuvinte pe cei care întreabă; dar mai bine e să conlucrăm cu ei prin rugăciune şi virtute. Căci cel ce, prin acestea, se aduce pe sine la Dumnezeu, ajută şi aproapelui. (Marcu Ascetul)38

ˇ Calea virtuţii li se arată celor ce încep să iubească evlavia, aspră şi posomorâtă. Nu fiindcă aşa este ea, ci fiindcă firea omenească îndată ce-a ieşit din pântece la larg se dă în tovărăşia plăcerilor. Căci obişnuinţele rele, fiind supuse celor bune prin împlinirea binelui, s-au pierdut deodată cu amintire plăcerilor nesocotite. Drept urmare sufletul umblă de aici înainte cu bucurie pe toate cărările virtuţilor. Pentru aceasta Domnul. Aducându-ne la începutul căii mântuirii, zice: Strâmtă şi anevoioasă este calea care duce la viaţă şi puţini umblă pe ea. Iar către cei ce vreau să se apuce cu multă hotărâre de păzirea sfintelor Sale porunci, zice: Jugul Meu este blând şi sarcina mea uşoară. Deci la începutul nevoinţelor trebuie să împlinim sfintele porunci ale lui Dumnezeu cu o voinţă oarecum silită, ca, văzând Domnul cel bun scopul şi osteneala noastră, să ne trimită voia Lui cea gata de ajutor, ca să slujim apoi cu multă plăcere poruncilor Sale slăvite. Căci atunci ni se întăreşte de la Domnul voinţa, ca să facem cu multă bucurie, neîncetat, binele. Atunci vom simţi cu adevărat că Dumnezeu este Cel ce lucrează în noi şi să vrem şi să lucrăm pentru bunăvoinţă. (Diadoh al Foticeii)38

Răbdare, suferinţă

ˇ Necazul pe care îl rabzi cu bună înţelegere te va face să-i afli rodul în vremea rugăciunii. (Evagrie Ponticul)39

ˇ Dacă eşti răbdător, pururea te vei ruga cu bucurie. (Evagrie Ponticul)39

ˇ Dacă te îngrijeşti de rugăciune, pregăteşte-te împotriva năvălirii dracilor şi rabdă cu bărbăţie biciuirile lor. Căci vor veni asupra ta ca fiarele sălbatice şi tot trupul ţi-l vor chinui. (Evagrie Ponticul)39

ˇ Pregăteşte-te ca un luptător încercat. De vei vedea fără de veste vreo nălucire, nu te clinti. Chiar dacă ai vedea sabie scoasă împotriva ta, sau lumină năvălind spre vederea ta, nu te tulbura; sau de vei vedea vreo formă urâcioasă şi sângeroasă, să nu-ţi slăbească sufletul. Ci stai drept, mărturisind mărturisirea cea bună şi mai uşor vei privi la vrăjmaşii tăi. (Evagrie Ponticul)39

ˇ Cel ce rabdă necazurile va ajunge şi la bucurii. Şi cel ce stăruie în cele neplăcute nu va fi lipsit nici de cele plăcute. (Evagrie Ponticul)39

ˇ Cel ce are grijă de rugăciune curată, va pătimi de la draci: ocări, loviri, strigăte şi vătămări. Dar nu va cădea, nici nu-şi va părăsi gândul, zicând către Dumnezeu: Nu mă voi teme de rele, căci Tu cu mine eşti şi cele asemenea. În vremea unor astfel de ispite, foloseşte-te de rugăciunea scurtă şi stăruitoare. (Evagrie Ponticul)39

ˇ Nu te teme de nălbitori. Căci deşi lovesc călcând şi uscă întinzând, prin acestea se fac veşmântul strălucitor. (Evagrie Ponticul)39

ˇ Inima învârtoşată este poartă de fier zăvorâtă înaintea cetăţii; iar celui ce pătimeşte răul şi este strâmtorat i se deschide de la sine, ca şi lui Petru. (Marcu Ascetul)39

ˇ Cel nedreptăţit de oameni scapă de păcat şi pe măsura mâhnirii sale află sprijin împotriva lui. (Marcu Ascetul)39

ˇ Cel ce crede în răsplata lui Hristos pe măsura credinţii sale rabdă bucuros toată nedreptatea. (Marcu Ascetul)39

ˇ Cel ce se roagă pentru oamenii ce-l nedreptăţesc, îi înspăimântă pe draci; iar cei ce luptă cu cei dintâi, e rănit de cei de al doilea. (Marcu Ascetul)39

ˇ E mai bine să fim batjocoriţi de oameni decât de draci; dar cel plăcut lui Dumnezeu pe amândoi i-a biruit. (Marcu Ascetul)39

ˇ Ocară de la oameni aduce întristare inimii, dar se face pricină de curăţie celui ce o rabdă. (Marcu Ascetul)39

ˇ Întâmplarea dureroasă face pe înţelept să-şi aducă aminte de Dumnezeu şi întristează pe măsura ei pe cel ce a uitat pe Dumnezeu. (Marcu Ascetul)39

ˇ Orice suferinţă fără voie să te înveţe să-ţi aduci aminte de Dumnezeu; în acest caz nu-ţi va lipsi prilejul spre pocăinţă. (Marcu Ascetul)39

ˇ Gândeşte-te la sfârşitul oricărui necaz fără voie şi vei afla în el pieirea păcatului. (Marcu Ascetul)39

ˇ Oricâtă batjocură va răbda cineva pentru adevărul lui Hristos, va primi însutită slavă de la mulţime. Dar mai bine este a face binele pentru cele viitoare. (Marcu Ascetul)39

ˇ Precum celor ce s-au hrănit fără socoteală le foloseşte absintul amar, aşa celor cu purtări păcătoase le e de folos să pătimească rele. Căci leacurile acestea pe cei dintâi urmează îi face sănătoşi, iar pe ceilalţi îi pregătesc spre pocăinţă. (Marcu Ascetul)39

ˇ Precum celor ce s-au hrănit fără socoteală le foloseşte absintul amar, aşa celor cu purtări păcătoase le e de folos să pătimească rele. Căci leacurile acestea pe cei dintâi urmează îi face sănătoşi, iar pe ceilalţi îi pregătesc spre pocăinţă. (Marcu Ascetul)39

ˇ Necazurile de acum pune-le alăturea cu bunătăţile viitoare şi nicicând descurajarea nu-ţi va moleşi nevoinţa. (Marcu Ascetul)39

ˇ Primeşte împletirea celor bune şi a celor rele, cu gând egal; şi Dumnezeu va netezi neegalităţile dintre lucruri. Neegalitatea gândurilor aduce schimbările stărilor proprii. Căci Dumnezeu a rânduit în chip potrivit ca să vie după cele de voie cele fără de voie. (Marcu Ascetul)39

ˇ Roagă-te să nu-ţi vie încercare; iar când vine, primeşte-o ca pe a ta, nu ca pe una străină. (Marcu Ascetul)39

ˇ Nu socoti că orice necaz vine peste oameni din pricina păcatelor, pentru că sunt unii bine plăcuţi şi totuşi încercaţi. E drept că s-a scris: Necuvioşii şi nelegiuiţii vor fi prigoniţi. Dar tot aşa s-a scris: Cei ce voiesc să trăiască cucernic în Hristos, prigoniţi vor fi. (Marcu Ascetul)39

ˇ Încercările care ne vin pe neaşteptate ne învaţă cu bun rost, să fim iubitori de osteneală şi ne atrag, chiar dacă nu vrem, la pocăinţă. (Marcu Ascetul)39

ˇ Necazurile care vin asupra oamenilor sunt roadele păcatelor proprii. Iar dacă le răbdăm prin rugăciune, ne vom bucura iarăşi de venirea lucrurilor bune. (Marcu Ascetul)39

ˇ Mare virtute e a răbda cele ce vin asupra noastră şi a iubi pe cei ce ne urăsc, după cuvântul Domnului. (Marcu Ascetul)39

ˇ Răbdarea necazurilor e semnul cunoştinţei adevărate; la fel neînvinovăţirea oamenilor pentru nenorocirile tale proprii. (Marcu Ascetul)39

ˇ Dacă vei înţelege ce zice Scriptura, că în tot pământul stăpânesc judecăţile lui Dumnezeu, orice întâmplare ţi se va face învăţător spre cunoştinţa de Dumnezeu. (Marcu Ascetul)39

ˇ Când suferi vreo ocară de la oameni, cugetă îndată la slava ce-ţi va veni de la Dumnezeu. Şi ocara te va lăsa neîntristat şi netulburat; iar slava credincios şi nesupus osândei, când va veni. (Marcu Ascetul)39

ˇ Precum cei ce plutesc pe mare rabdă cu plăcere arsura soarelui, la fel cei ce urăsc păcatul iubesc mustrarea. Pentru că cea dintâi se împotriveşte vântului, cea de-a doua patimilor. (Marcu Ascetul)39

ˇ Când sufletul care a păcătuit nu primeşte necazurile ce vin asupra-i, atunci îngerii zic despre el: Am doftorit Babilonul şi nu s-a vindecat. (Marcu Ascetul)39

ˇ Cel ce este nedreptăţit de cineva şi nu cere de la cel ce l-a nedreptăţit ceea ce i se datorează, crede, cu privire la partea aceea, lui Hristos, şi va lua însutit în veacul acesta şi va moşteni viaţa veşnică. (Marcu Ascetul)39

ˇ Nu zice că cel izbăvit de patimi nu mai poate avea necazuri. Căci chiar dacă nu pentru el, e dator totuşi să aibă necazuri pentru aproapele. (Marcu Ascetul)39

ˇ Dacă vrei să-ţi aminteşti neîncetat de Dumnezeu, nu respinge necazurile ca nedrepte, ci rabdă-le ca pe unele ce vin după dreptate. Căci răbdarea lor trezeşte şi înviorează amintirea prin fiecare întâmplare. Iar respingerea lor micşorează durerea şi osteneala spirituală a inimii şi prin aceasta produce uitarea. (Marcu Ascetul)39

ˇ Nu te bucura când faci bine cuiva, ci când rabzi duşmănia care urmează, fără a pune la inimă răul. Căci precum urmează nopţile zilelor, aşa urmează răutăţile binefacerilor. (Marcu Ascetul)39

ˇ În durerile fără voie se ascunde mila lui Dumnezeu, care atrage la pocăinţă pe cel ce le rabdă şi izbăveşte de muncile veşnice. (Marcu Ascetul)39

ˇ Întâmplările dureroase vin asupra noastră pentru păcatele făcute mai-nainte, fiecare greşeală aducând după sine ceea ce se leagă de firea ei. (Marcu Ascetul)39

ˇ Cel ce cunoaşte şi ştie adevărul nu se mărturiseşte lui Dumnezeu prin amintirea celor săvârşite, ci prin răbdarea celor ce vin pe urmă asupra lui. (Marcu Ascetul)39

ˇ Când respingi durerea şi ocara, nu făgădui că te vei pocăi prin alte virtuţi. Căci slava deşartă şi fuga de dureri obişnuiesc să slujească păcatului chiar şi prin cele de-a dreapta (prin virtuţi). (Marcu Ascetul)39

ˇ Cel ce primeşte reaua pătimire şi necinstea pentru adevăr umblă pe calea apostolilor, luând crucea şi încingându-se cu lanţuri. Iar cel ce încearcă să aibă grijă de inima sa fără acestea, rătăceşte cu mintea şi cade în ispitele şi cursele diavolului. (Marcu Ascetul)39

ˇ Cel ce voieşte să înlăture relele viitoare e dator să poarte cu plăcere pe cele de acum. Căci astfel împăcându-se înţelepţeşte cu lucrurile, va ocoli prin dureri mici pedepse mari. (Marcu Ascetul)39

ˇ Cel ce se împotriveşte necazurilor se războieşte fără să ştie cu porunca lui Dumnezeu. Iar cel ce le primeşte întru cunoştinţă adevărată, acela rabdă pe Domnul, cum zice Scriptura. (Marcu Ascetul)39

ˇ După ce a venit încercarea, nu întreba de ce, sau prin cine a venit, ci cum să o porţi cu mulţumire, fără întristare şi fără pomenirea răului. (Marcu Ascetul)39

ˇ Dacă Petru n-ar fi rămas fără izbândă în pescuitul de noapte, nu ar fi izbândit în cel de zi. Şi dacă Pavel nu şi-ar fi pierdut vederea ochilor, nu ar fi câştigat-o pe cea a minţii. Iar dacă Ştefan nu ar fi fost batjocorit ca hulitor, nu ar fi văzut pe Dumnezeu, când i s-au deschis cerurile. (Marcu Ascetul)39

ˇ Precum lucrarea pentru Dumnezeu e virtute, aşa necazul împotriva aşteptării se numeşte încercare. (Marcu Ascetul)39

ˇ Tot necazul vădeşte aplecare voinţei, dându-i acestuia prilej să încline fie la dreapta, fie la stânga. De aceea necazul ce se întâmplă să vină se numeşte încercare, dând celui ce se împărtăşeşte de el cunoştinţa voilor sale ascunse. (Marcu Ascetul)39

ˇ De vrei să nu fii muncit de gânduri rele, primeşte umilirea sufletului şi necazul trupului. Iar aceasta nu numai în parte, ci în toată vremea, locul şi lucrul. Cel ce se lasă povăţuit de bună voie prin necazuri, nu va fi stăpânit de gândurile fără de voie. Iar cel ce nu primeşte pe cele dintâi, va deveni, chiar dacă nu vrea, robul celor de al doilea. (Marcu Ascetul)27 39

ˇ Dacă eşti nedreptăţit şi ţi se înăspreşte inima, nu te întrista, căci cu bun rost a fost pus în mişcare ceea ce ţi s-a întâmplat. Ci bucurându-te, alungă gândurile care răsar, ştiind că, biruindu-le de la primul atac, va fi biruit împreună cu ele şi răul după ce a fost pus în mişcare; dar dacă gândurile continuă să se mişte, şi răul sporeşte. (Marcu Ascetul)39

ˇ Toată încercarea se aseamănă cu un târg: cel ce ştie să facă negustorie câştigă mult; iar cel ce nu ştie suferă pagubă. (Marcu Ascetul)39

ˇ Cel ce nu se lasă povăţuit de poruncile şi de îndemnurile Scripturii va fi mânat înainte de biciul calului şi de boldul asinului. Iar de se va împotrivi şi acestora, i se vor strânge fălcile în zăbale şi frâu. (Marcu Ascetul)39

ˇ Definiţia răbdării: stăruinţa neîncetată de a vedea cu ochii înţelegerii pe Cel nevăzut, ca văzut. (Diadoh al Foticeii)39

ˇ Când din pricina unor boli trupeşti ce ni se întâmplă, ne scârbim de noi înşine, trebuie să ştim că sufletul nostru este încă rob poftelor trupului. De aceea doreşte el fericire pământească şi nu vrea să se despartă de bunătăţile vieţii, ci socoteşte un mare neajuns să nu se poată folosi, din pricina bolilor, de frumuseţile vieţii. Dar de va primi cu mulţumire supărările bolii, va cunoaşte că nu e departe de hotarele neprihănirii. Drept aceea, atunci şi moartea o aşteaptă cu bucurie, ca fiind mai degrabă pricină a vieţii adevărate. (Diadoh al Foticeii)39

ˇ Precum ceara, dacă nu e încălzită şi înmuiată multă vreme, nu poate primi pecetea întipărită în ea, aşa şi omul nu poate primi pecetea virtuţii lui Dumnezeu, dacă nu e cercat prin dureri şi neputinţe. De aceea zice Domnul către dumnezeiescul Pavel: Îţi este de ajuns harul Meu. Căci puterea Mea în neputinţe se desăvârşeşte. Dar însuşi Apostolul se laudă zicând: Cu mare plăcere, deci, mă voi lăuda întru neputinţele mele, ca să se sălăşluiască întru mine puterea lui Hristos. Dar şi în Proverbe s-a scris: Pe care-l iubeşte Domnul, îl ceartă, şi bate pe tot fiul pe care-l primeşte. Apostolul numeşte neputinţe năpustirile vrăjmaşilor crucii, care se întâmplau necontenit lui şi tuturor Sfinţilor, ca să nu se înalţe, cum însuşi zice, de bogăţia covârşitoare a descoperirii, păzind prin desele umiliri, cu evlavie, darul dumnezeiesc. Iar noi numim neputinţe gândurile rele şi slăbiciunile trupeşti. Căci atunci trupurile Sfinţilor ce se nevoiau împotriva păcatului, fiind predate bătăilor aducătoare de moarte şi altor felurite chinuri, erau cu mult deasupra patimilor intrate în firea omenească prin păcat. Dar acum bisericile având pace multă din mila Domnului, trebuie să fie cercat trupul celor ce se nevoiesc pentru evlavie cu multe slăbiciuni, iar sufletul cu gânduri rele. Aceasta se întâmplă mai ales celor în care cunoştinţa lucrează întru multă simţire şi încredinţare, ca să fie feriţi de toată slava deşartă şi mândria, şi să poată primi, cum am zis, cu multă smerenie, pecetea frumuseţii dumnezeieşti, după Sfântul care zice:  însemnatu-s-a peste noi lumina feţei Tale, Doamne. Deci trebuie să răbdăm cu mulţumire voia Domnului. Căci în felul acesta ni se va socoti drept a doua mucenicie necontenita supărare din partea bolilor şi lupta cu gândurile drăceşti. Căci cel ce zicea atunci sfinţilor mucenici prin acele căpetenii nelegiuite să se lepede de Hristos şi să dorească slava lumească spune şi acum neîncetat aceleaşi lucruri robilor lui Dumnezeu. Cel ce aducea atunci chinuri peste trupurile drepţilor şi ocăra cumplit pe cinstiţii dascăli prin cei ce slujeau socotinţelor sale diavoleşti, aduce şi acum felurite pătimiri mărturisitorilor evlaviei, împreună cu multe ocări şi umiliri, mai ales când aceştia ajută cu multă putere săracilor ce suferă pentru slava Domnului. De aceea trebuie să ne împlinim mucenicia conştiinţei noastre cu multă hotărâre şi răbdare, înaintea lui Dumnezeu. Căci răbdând, zice, am aşteptat pe Domnul, şi a căutat spre mine. (Diadoh al Foticeii)39

Rugăciunea

ˇ Diavolii ori de câte ori ne văd că stăm la rugăciune, ne stau şi ei cu sârguinţă împotrivă, sădind în mintea noastră cele ce nu trebuie, ca să ni le aducem aminte sau să le gândim în vremea rugăciunii. Aşa vor ei să ducă mintea în robie, iar rugăciunea noastră să o facă nelucrătoare, deşartă şi nefolositoare. Căci deşartă cu adevărat şi nefolositoare este rugăciunea făcută fără frică, fără trezvie şi priveghere. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Când te văd dracii râvnind cu adevărat la rugăciune, îţi strecoară gândurile unor lucruri aşa zise trebuincioase; şi după puţină vreme îţi fură amintirea lor, ca mişcându-se mintea spre căutarea lor şi neaflându-se, să se descurajeze şi să se întristeze foarte. Apoi, când revine iarăşi în rugăciune, îi aduce aminte cele căutate şi cele amintite mai-nainte, ca mintea căutând să le ia la cunoştinţă, să piardă rugăciunea, care aduce roade. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Când te va întâmpina o ispită, sau te va aţâţa o împotrivire, ca să-ţi mişti mânia spre cel ce-ţi stă împotrivă, sau să spui vreo vorbă goală, adu-ţi aminte de rugăciune şi de porunca dumnezeiască cu privire la ea, şi îndată se va linişti mişcarea fără rânduială din tine.40

ˇ Toate câte le vei face pentru a te răzbuna pe fratele care te-a nedreptăţit îţi vor fi spre sminteală în vremea rugăciunii. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Necazul pe care îl rabzi cu bună înţelegere te va face să-i afli rodul în vremea rugăciunii. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Dorind să te rogi cum trebuie, să nu întristezi vreun suflet; iar de nu, în deşert alergi. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Lasă-ţi darul tău, zice, înaintea altarului şi plecând împacă-te mai întâi cu fratele tău, şi apoi venind te vei ruga netulburat. Căci amintirea răului înnegreşte cugetul celui ce se roagă şi întunecă rugăciunile lui. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Rugându-te tu cum trebuie, ţi se vor întâmpla astfel de lucruri încât să ţi se pară că ai dreptate să te foloseşti de mânie. Dar nu este nici o mânie dreaptă împotriva aproapelui. Căci de vei căuta vei afla că este cu putinţă să rânduieşti lucrul bine şi fără mânie. Deci foloseşte-te de tot meşteşugul ca să nu izbucneşti în mânie. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Uneori stând la rugăciune te vei ruga dintr-odată bine; alteori, chiar ostenindu-te foarte, nu vei ajunge la ţintă, ca să ceri şi mai mult, şi primind, să ai un câştig care nu-ţi mai poate fi răpit. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Apropiindu-se îngerul, se depărtează grămadă toţi cei ce ne tulbură, şi mintea se află în multă odihnă, rugându-se curat. Alteori, ameninţându-se obişnuitul război, mintea se luptă şi nu poate să se liniştească, deoarece s-a amestecat mai-nainte cu felurite patimi. Totuşi cerând şi mai mult va afla. Căci celui ce bate i se va deschide. (Evagrie Ponticul)40

ˇ De multe ori, rugându-mă, am cerut să mi se împlinească ceea ce am socotit eu că e bine, şi am stăruit în cerere, silind fără judecată voia lui Dumnezeu; nu i-am lăsat Lui ca să rânduiască mai bine aceea ce ştiu că este de folos. Iar primind, m-am scârbit pe urmă foarte, că n-am cerut mai bine să se facă voia lui Dumnezeu. Căci lucrul nu mi-a folosit aşa cum credeam. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Rugăciunea neîmprăştiată este o înţelegere supremă a minţii. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Roagă-te mai întâi să te curăţeşti de patimi; al doilea, să te izbăveşti de neştiinţă şi de uitare; al treilea, de toată ispita şi părăsirea. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Cere în rugăciune numai dreptatea şi împărăţia, adică virtutea şi cunoştinţa şi toate celelalte se vor adăuga ţie. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Rugându-te, păzeşte-ţi cu putere memoria, ca să nu-ţi pună înainte ale sale, ci mişcă-te pe tine spre gândul înfăţişării tale la judecată. Căci de obicei mintea e foarte răpită de memorie în vremea rugăciunii. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Când diavolul cel preaviclean, făcând multe, nu poate împiedica rugăciunea dreptului, o lasă pentru puţină vreme mai domol şi pe urmă îl războieşte iarăşi pe cel ce se roagă. Căci fie că-l aprinde pe acesta spre mânie şi aşa strică starea lui cea bună dobândită prin rugăciune, fie că-l aţâţă la plăcere pătimaşă şi aşa îi pângăreşte mintea. (Evagrie Ponticul)40

ˇ După ce te-ai rugat cum trebuie, aşteaptă cele ce nu trebuie şi stai bărbăteşte păzind rodul tău. Căci spre aceasta ai fost rânduit dintru început, ca să lucrezi şi să păstrezi. Aşadar, după ce-ai lucrat, nu cumva să laşi nepăzit ceea ce ai făcut. Iar de nu, n-ai folosit nimic rugându-te. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Tot războiul ce se aprinde între noi şi dracii necuraţi nu se poartă pentru altceva decât pentru rugăciunea duhovnicească. Căci lor le este foarte potrivnică şi urâtă, iar nouă foarte mântuitoare şi plăcută. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Cultivăm virtuţile pentru raţiunile făpturilor şi pe acestea le căutăm pentru Raţiunea care le-a dat fiinţă. Iar aceasta obişnuieşte să se descopere în starea de rugăciune. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Starea de rugăciune este o dispoziţie nepătimaşă, câştigată prin deprindere, care răpeşte mintea înţeleaptă spre înălţimea spirituală, prin dragoste desăvârşită. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Cel ce a atins nepătimirea, încă nu se roagă cu adevărat. Căci poate să urmărească niscai cugetări simple şi să fie răpit de istoriile lor şi să fie departe de Dumnezeu. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Când mintea zăboveşte în ideile simple ale lucrurilor, încă nu a ajuns la locul rugăciunii. Căci poate să se afle necontenit în contemplaţia lucrurilor şi să flecărească despre înţelesurile lor, care, deşi sunt idei simple, dar exprimând vederi de-ale lucrurilor, dau minţii forma şi chipul lor şi o duc departe de Dumnezeu. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Dacă vrei să te rogi, ai trebuinţă de Dumnezeu, care dă rugăciune celui ce se roagă. Prin urmare cheamă-l pe El, zicând: Sfinţească-se numele Tău, vie împărăţia Ta, adică Duhul Sfânt şi Fiul Tău, Cel Unul născut. Căci aşa ne-a învăţat, zicând: În Duh şi în Adevăr se cade să ne închinăm Tatălui. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Cel ce se roagă în Duh şi Adevăr, nu-L mai preamăreşte pe Ziditor din făpturi, ci-L preamăreşte din El însuşi. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Dacă eşti teolog (dacă te ocupi cu contemplarea lui Dumnezeu), roagă-te cu adevărat; şi dacă te rogi cu adevărat, eşti teolog. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Când mintea ta, cuprinsă de mult dor către Dumnezeu, pleacă oarecum câte puţin din trup şi se depărtează de toate gândurile, care vin din simţire, din amintire, sau din starea umorală, umplându-se de evlavie şi de bucurie, atunci socoteşte că te-ai apropiat de hotarele rugăciunii. (Evagrie Ponticul)4nticul)40

ˇ Duhul Sfânt, pătimind împreună cu noi de slăbiciunea noastră, ne cercetează şi când suntem necuraţi. Şi dacă află numai că mintea noastră i se roagă cu dragoste de adevăr, se sălăşluieşte în ea şi alungă toată ceata de gânduri şi de înţelesuri care o împrejmuiesc, îndemnând-o spre dragostea rugăciunii duhovniceşti. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Rugându-te, să nu dai vreun chip lui Dumnezeu în tine, nici să nu îngădui minţii tale să se modelează după vreo formă, ci apropie-te în chip nematerial de Cel nematerial şi vei înţelege. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Nu vei putea să te rogi cu curăţie până ce vei fi împletit cu lucruri materiale şi tulburat de griji necontenite. Căci rugăciunea este legătura gândurilor. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Nu poate cel legat să alerge, nici mintea ce slujeşte patimilor nu poate vedea locul rugăciunii duhovniceşti. Căci este trasă şi purtată de gândul pătimaş şi nu va avea o stare neclintită. (Evagrie Ponticul)40

ˇ De te rogi cu adevărat vei afla multă întărire şi încredinţare şi îngerii vor veni la tine ca şi la Daniil şi-ţi vor lumina înţelesurile celor ce ţi se întâmplă. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Cunoaşte că sfinţii îngeri ne îndeamnă la rugăciune şi stau de faţă împreună cu noi, bucurându-se şi rugându-se pentru noi. Dacă suntem prin urmare cu nepăsare şi primim gânduri potrivnice, îi amărâm foarte tare, dat fiind că ei se luptă atâta pentru noi, iar noi nu avem să ne rugăm lui Dumnezeu nici pentru noi înşine, ci dispreţuind slujba noastră şi, părăsind pe Stăpânul şi Dumnezeul acestora, petrecem cu necuraţii draci. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Psalmodierea potoleşte patimile şi face să se liniştească neînfrânarea trupului. Iar rugăciunea face mintea să-şi împlinească propria lucrare. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Rugăciunea este lucrarea demnă de vrednicia minţii, sau întrebuinţarea cea mai bună şi mai curată a ei. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Psalmodierea este un lucru al înţelepciunii variate; iar rugăciunea este începutul cunoştinţei nemateriale şi simple. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Dacă te îngrijeşti de rugăciune, pregăteşte-te împotriva năvălirii dracilor şi rabdă cu bărbăţie biciuirile lor. Căci vor veni asupra ta ca fiarele sălbatice şi tot trupul ţi-l vor chinui. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Cel ce are grijă de rugăciune curată, va pătimi de la draci: ocări, loviri, strigăte şi vătămări. Dar nu va cădea, nici nu-şi va părăsi gândul, zicând către Dumnezeu: Nu mă voi teme de rele, căci Tu cu mine eşti şi cele asemenea. În vremea unor astfel de ispite, foloseşte-te de rugăciunea scurtă şi stăruitoare. (Evagrie Ponticul) 40

ˇ Dacă stai în rugăciune înaintea lui Dumnezeu Atotştiutorul, Făcătorul şi Proniatorul tuturor, de ce I te înfăţişezi atât de lipsit de judecată, încât îţi uiţi de frica Lui cea neîntrecută şi tremuri de nişte ţânţari şi gândaci? Sau n-ai auzit pe cel ce zice: De Domnul Dumnezeul tău să te temi, şi iarăşi: De El se înfricoşează şi tremură toate, de faţa puterii Lui şi cele următoare. (Evagrie Ponticul) 40

ˇ Să ai în rugăciunea ta ochi neîmprăştiat şi, lepădându-te de trupul şi sufletul tău, trăieşte prin mintrie Ponticul) 40

ˇ Altui iubitor de Dumnezeu, care-şi ocupa mintea cu rugăciunea, umblând prin pustie, i s-au arătat doi îngeri, călătorind împreună; dar el nu i-a băgat în seamă, ca să nu se păgubească de ceea ce-i mai bun. Căci îşi amintea de cuvântul Apostolului, care zice: Nici Începătoriile, nici Puterile nu ne vor putea despărţi de dragostea lui Hristos. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Rugăciune săvârşeşte acela care totdeauna primul gând al său ca rod al lui Dumnezeu.40

ˇ Ca monah ce doreşti să te rogi, fugi de orice minciună şi orice jurământ. Iar de nu, în zadar îţi iei o înfăţişare care nu ţi se potriveşte. (Evagrie Ponticul)40

ˇ De vrei să te rogi în duh, nimic să nu iei de la trup şi nu vei avea nour care să-ţi facă umbră în vremea rugăciunii. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Nu căuta să alungi de la tine sărăcia şi strâmtoarea, materiile rugăciunii neîmpovărate. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Dacă te rogi împotriva patimii, sau a dracului care te supără, adu-ţi aminte de Cel ce zice: Voi alunga pe vrăjmaşii mei şi-i voi prinde şi nu mă voi întoarce până ce nu-i voi nimeri. Asupri-i-voi pe ei şi nu vor putea să stea; cădea-vor sub picioarele mele, şi cele următoare. Iar acestea le vei spune cu uşurinţă, dacă te vei înarma cu smerită cugetare împotriva vrăjmaşilor. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Precum vederea neacoperită şi tare a soarelui din miezul zilei, când luminează mai viu, nu foloseşte ochiului bolnav, aşa nu foloseşte nici întipărirea rugăciunii suprafireşti şi cu adevărat înfricoşate, care se face în duh, minţii pătimaşe şi necurate. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Atenţia minţii căutând rugăciune va afla rugăciune; căci rugăciunea îi urmează atenţiei mai mult decât orice altceva. De aceea trebuie să ne sârguim spre ea. (Evagrie Ponticul) 40

ˇ Lauda rugăciunii nu stă simplu în cantitatea, ci în calitatea ei. Aceasta o arată cei ce s-au suit la templu precum şi cuvântul: Iar voi, rugându-vă, nu bolborosiţi şi următoarele. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Multe sunt felurile rugăciunii, care de care mai deosebit. Totuşi nici una nu este vătămătoare, decât aceea care nu mai este rugăciune, ci lucrare diavolească. (Marcu Ascetul)40

ˇ Când îţi aduci aminte de Dumnezeu înmulţeşte rugăciunea, ca atunci când Îl vei uita Domnul să-şi aducă aminte de tine. (Marcu Ascetul)40

ˇ Nu există rugăciune desăvârşită fără o chemare a minţii. Iar cugetul care strigă neîmprăştiat va fi auzit de Domnul. (Marcu Ascetul)40

ˇ Mintea care se roagă neîmprăştiat strâmtorează şi frânge inima; iar inima înfrântă şi smerită Dumnezeu nu o va urgisi. (Marcu Ascetul)40

ˇ Dacă, în vreme ce te rogi, te copleşeşte trândăvia, sau eşti supărat în diferite chipuri de păcat, adu-ţi aminte de moarte şi de muncile înfricoşate. Dar e mai bine să te lipeşti de Dumnezeu prin rugăciune şi nădejde, decât să te gândeşti la lucruri dinafară, chiar dacă sunt de folos. (Marcu Ascetul)40

ˇ Roagă-te stăruitor la orice lucru, ca unul ce nu poţi face nimic fără ajutorul lui Dumnezeu. (Marcu Ascetul)40

ˇ Rugăciunea neîmprăştiată e semn de iubire faţă de Dumnezeu la cel ce stăruie în ea. Negrija de ea şi împrăştierea ei e dovada iubirii de plăceri. (Marcu Ascetul)40

ˇ Toate câte le grăim sau le săvârşim fără rugăciune ni se arată pe urmă sau greşite sau vătămătoare, şi ne dovedesc lipsiţi de cunoştinţă prin lucrurile care urmează. (Marcu Ascetul)40

ˇ Bine este să ţinem porunca cea mai cuprinzătoare şi să nu ne îngrijim de nimic în parte, ca astfel să nu trebuiască nici să ne rugăm pentru ceva aparte, ci să cerem numai împărăţia lui Dumnezeu, după cuvântul Domnului. Iar dacă ne îngrijim de fiecare trebuinţă, suntem datori să ne şi rugăm pentru fiecare. Căci cel ce face sau se îngrijeşte de ceva fără rugăciune nu se află pe drumul cel bun care duce spre sfârşitul lucrului. Aceasta e ceea ce a spus Domnul: Fără mine nu puteţi face nimic. (Marcu Ascetul)40

ˇ Dacă ocupi vreodată poziţia întărită a rugăciunii curate, nu primi în acea vreme cunoştinţa lucrurilor, ridicată în faţa ta de vrăjmaşul, ca să nu pierzi ceea ce e mai de preţ. Căci mai bine este să-l săgetăm cu săgeţile rugăciunii, stând închişi în cetăţuia noastră, decât să stăm de vorbă cu el, care ne aduce daruri, uneltind să ne desfacă de rugăciunea împotriva lui. (Marcu Ascetul)40

ˇ Când îi închidem minţii toate ieşirile cu pomenirea lui Dumnezeu, ea cere o ocupaţie care să dea de lucru hărniciei ei. Trebuie să-i dăm deci pe: Doamne Iisuse, prin care îşi poate ajunge deplin scopul. Căci nimeni nu numeşte Domn pe Iisus, fără numai în Duhul Sfânt. Dar aşa de strâns şi de neîncetat să privească la acest cuvânt în cămările sale, încât să nu se abată nicidecum spre niscai năluciri. Căci toţi aceia care cugetă neîncetat la acest nume sfânt şi slăvit în adâncul inimii, vor putea vedea odată şi lumina minţii. Pentru că dacă e ţinut strâns în amintire, el arde toată pata de pe faţa sufletului, printr-o simţire puternică. Căci Dumnezeul nostru este foc mistuitor ce arde toată răutatea. Ca urmare Domnul atrage sufletul la iubirea puternică a slavei Sale. Căci zăbovind numele acela slăvit şi mult dorit prin pomenirea minţii în căldura inimii, sădeşte în noi numaidecât deprinderea de-a iubi bunătatea Lui, nemaifiind nimic care să ne împiedice. Acesta este mărgăritarul cel de mult preţ, pe care-l poate agonisi cineva vânzând toată averea sa, ca să aibă o bucurie negrăită de aflarea lui. (Diadoh al Foticeii)40

ˇ Mintea noastră adeseori se simte îngreunată la rugăciune, din pricina marii îngustimi şi concentrări a acestei virtuţi. Dar îmbrăţişează cu bucurie contemplarea şi cuvântarea de Dumnezeu, dată fiind lărgimea şi libertatea de mişcare ce i-o procură vederile dumnezeieşti. Ca să nu-i dăm aşadar minţii putinţa să spună multe, sau chiar să zboare peste măsură, să ne îndeletnicim cel mai mult cu rugăciunea, cu cântarea Psalmilor şi cu cetirea Scripturilor, netrecând cu vederea nici tâlcurile bărbaţilor învăţaţi, a căror credinţă se cunoaşte din cuvinte. Pentru că, făcând aceasta, nu lăsăm mintea să amestece cuvintele sale în cuvintele harului, precum nu-i îngăduim să fie furată e slava deşartă şi să fie împrăştiată de multa plăcere a vorbăriei, ci o păzim în vremea contemplaţiei în afară de orice lucrare a închipuirii i facem prin aceasta ca aproape toate cugetările ei să fie întovărăşite de lacrimi. Căci odihnindu-se în ceasurile de liniştire (isihie) şi îndulcindu-se mai ales cu dulceaţa rugăciunii, nu numai că se va elibera de neajunsurile mai sus pomenite, ci va prinde şi mai multă putere spre a se da cu agerime şi fără osteneală contemplaţiilor dumnezeieşti, sporind totodată cu multă smerenie în darul deosebirii. Dar trebuie să ştim că este şi o rugăciune mai presus de orice lărgime. Aceasta însă e proprie numai acelora care sunt plini în toată simţirea şi încredinţarea lor de darul Duhului Sfânt. (Diadoh al Foticeii)40

ˇ Când sufletul e plin de belşugul rodurilor sale fireşti, îşi face cu glas mai mare şi cântarea de psalmi şi vrea să se roage mai mult cu vocea. Dar când se află sub lucrarea Duhului Sfânt, cântă şi se roagă întru toată destinderea şi dulceaţa, numai cu inima. Stării de suflet celei dintâi îi urmează o bucurie amestecată cu închipuiri, iar celei din urmă, lacrimi duhovniceşti şi după aceea o mulţumire iubitoare de linişte. Căci pomenirea, rămânând fierbinte din pricina glasului domol, face inima să izvorască anumite cugetări înlăcrimate şi blânde. Atunci se pot vedea cum se seamănă seminţele rugăciunii cu lacrimi în pământul inimii, în nădejdea bucuriei secerişului ce va urma. Totuşi, când suntem apăsaţi de multă tristeţe, trebuie să facem cântarea rugăciunii cu un glas puţin mai mare, lovind sufletul cu sunete, în nădejdea bucuriei, până ce nourul acela greu va fi împrăştiat de valurile melodiei. (Diadoh al Foticeii)40

ˇ Când inima primeşte cu o oarecare durere fierbinte săgetăturile dracilor  încât îi pare celui războit că primeşte chiar săgeţile înseşi,- sufletul urăşte cu amar patimile, ca unul ce se află la începutul curăţirii. Căci dacă nu s-ar îndurera mult de neruşinarea păcatului, nu ar putea să se bucure îmbelşugat de bunătatea dreptăţii. Cel ce vrea prin urmare să-şi curăţească inima să o încălzească necontenit cu pomenirea Domnului Iisus, neavând decât acest cuget şi acest lucru, fără încetare. Căci cei ce vreau să se lepede de putreziciunea lor nu se cade ca uneori să se roage, iar alteori nu, ci pururi să petreacă cu rugăciune în păzirea minţii, chiar dacă s-ar afla undeva afară de casa de rugăciune. Căci precum cel ce vrea să curăţească aurul, dacă lasă să înceteze oricât de scurtă vreme focul din cuptor, face să se aşeze iarăşi zgura pe aurul curăţit, aşa şi cel ce uneori pomeneşte pe Dumnezeu, alteori nu, pierde prin întrerupere ceea ce se socoteşte să câştige prin rugăciune. E propriu bărbatului iubitor de virtute să ţină pururi pământul inimii în focul pomenirii lui Dumnezeu, ca aşa, curăţindu-se răul puţin câte puţin sub dogoarea bunei pomeniri, sufletul să se întoarcă cu desăvârşire la strălucirea sa firească, spre şi mai multă slavă. (Diadoh al Foticeii)40

Sărăcie, detaşare, lepădare  iubirea de argint, avariţia

ˇ Cei ce socotesc nefericire pierderea banilor, a copiilor, a slugilor, sau a oricărui alt lucru, să ştie întâi că trebuie să se mulţumească cu cele date de Dumnezeu; iar când trebuie să le dea înapoi, să fie gata a face aceasta cu recunoştinţă, întru nimic scârbindu-se pentru lipsirea de ele, mai bine zis pentru înapoierea lor. Căci după ce s-au folosit de cele ce nu erau ale lor, le-au dat iarăşi înapoi. (Antonie cel Mare)41

ˇ Cei ce nu sunt mulţumiţi cu cele ce le au la îndemnă pentru trai, ci poftesc la mai mult, se fac robi patimilor, care apoi tulbură sufletul şi îi insuflă gânduri şi închipuiri că cele ce le au sunt rele. Şi după cum hainele mai mari mai mari decât măsura împiedică la mişcare pe cei ce se luptă, aşa şi dorinţa avuţiei peste măsură împiedică sufletele să lupte sau să se mântuiască. (Antonie cel Mare)41

ˇ Starea în care se află cineva fără să vrea îi este şi pază şi osândă. Deci îndestulează-te cu cât ai, ca nu cumva purtându-te cu nemulţumire, să te pedepseşti singur fără să simţi. Iar calea spre aceasta este una singură: dispreţuirea celor pământeşti. (Antonie cel Mare)41

ˇ Cât priveşte hainele, să nu pofteşti să ai haine de prisos, ci îngrijeşte-te numai de cele care sunt de trebuinţă trupului. Aruncă mai bine asupra Domnului grija ta şi El va purta grijă de tine. Căci el se îngrijeşte, zice, de noi. Dacă eşti lipsit de hrană sau de haine, nu te ruşina să primeşti când ţi le vor aduce alţii, căci ruşinea aceasta este un fel de mândrie. Iar dacă prisoseşti tu în aceasta, dă şi tu celui lipsit. Aşa voieşte Dumnezeu să se chivernisească între dânşii copiii Săi. De aceea scrie Apostolul către Corinteni cu privire la cei lipsiţi: Prisosul vostru să împlinească lipsa altora, ca şi prisosul acelora să împlinească lipsa voastră; ca să se facă potrivire, precum este scris: Celui ce are mult, nu i-a prisosit şi celui ce are puţin, nu i-a lipsit. Deci având pentru timpul de acum cele de trebuinţă, nu te griji pentru vremea ce vine, nici pentru o zi, nici pentru o săptămână şi nici pentru o lună. Căci venind de faţă ziua de mâine, va aduce El cele de trebuinţă. Tu caută mai bine împărăţia cerurilor şi dreptatea lui Dumnezeu. Căutaţi, zice Domnul, împărăţia lui Dumnezeu şi dreptatea Lui şi toate acestea se vor adăuga vouă.(Evagrie Ponticul)41

ˇ Despre faptul că nu trebuie să ne îngrijim de îmbrăcăminte şi bucate, socot de prisos a mai scrie, însuşi Mântuitorul oprind acest lucru în Evanghelii. Nu vă îngrijiţi, zice, în sufletul vostru ce veţi mânca, sau ce veţi bea, sau cu ce vă veţi îmbrăca, căci toate acestea le fac păgânii şi necredincioşii, care leapădă purtarea de grijă a Stăpânului şi tăgăduiesc pe Făcătorul. De creştinii este cu totul străin acest lucru, de îndată ce cred că şi cele două vrăbii vândute cu un ban stau sub purtarea de grijă a Sfinţilor îngeri. Au însă dracii şi obiceiul acesta: după gândurile necurate, aduc în suflet şi pe acelea ale grijii, ca să se depărteze Iisus de la noi, umplut fiind locul cugetării cu mulţime de gânduri, şi să nu mai poată rodi cuvântul, fiind copleşit de gândurile grijii. Lepădând dar asemenea gânduri, să lăsăm toată grija noastră în seama Domnului, îndestulându-se cu cele de faţă, cu îmbrăcăminte şi hrană sărăcăcioasă, ca să slăbim în fiecare zi pe părinţii slavei deşarte. Iar dacă cineva socoteşte că nu-i stă bine în haină sărăcăcioasă, să privească la Sfântul Pavel cum aşteaptă în frig şi dezbrăcat, cununa dreptăţii. Dacă Apostolul a numit lumea aceasta stadion şi teatru, oare cel ce s-a îmbrăcat cu gândurile grijii, mai poate alerga spre răsplătirea chemării de sus a lui Dumnezeu, sau mai poate să lupte cu începătoriile, cu domniile şi cu stăpânitorii întunericului veacului acestuia? Eu nu ştiu dacă-i va fi cu putinţă; acest lucru l-am învăţat de la înseşi cazurile văzute. Căci se va împiedica în haină şi se va rostogoli la pământ, ca şi mintea de gândurile purtării de grijă, dacă e adevărat cuvântul care zice că mintea rămâne statornic lipită de comoara sa, că unde este comoara ta, acolo va fi şi inima ta. (Evagrie Ponticul)41

ˇ Când vor fugi degrabă de la noi vreunele din gândurile necurate, să căutăm pricina pentru care s-a întâmplat aceasta. Oare pentru raritatea lucrului, fiind greu de găsit materia, sau pentru nepătimirea noastră, n-a putut vrăjmaşul nimic împotriva noastră? De pildă dacă unui pustnic i-ar veni în minte gândul că i s-a încredinţat ocârmuirea duhovnicească a primei cetăţi, desigur că nu va zăbovi la închipuirea aceasta; şi pricina se cunoaşte uşor din cele spuse mai înainte. Dar dacă unuia i-ar veni acest gând în legătură cu oricare cetate s-ar nimeri, şi ar cugeta la fel, acela fericit este că a ajuns nepătimirea. Asemenea şi în privinţa altor gânduri se va afla pricina cercetându-se în acelaşi chip. Acestea trebuie să le ştim pentru râvna şi puterea noastră, ca să vedem dacă am trecut Iordanul şi ne-am apropiat de verdeaţă, sau încă petrecem în pustie, loviţi de cei de alte neamuri. De pildă foarte multe feţe mi se pare că are dracul iubirii de argint şi e foarte dibaci în puterea de-a amăgi. Astfel când e strâmtorat de desăvârşita lepădare de sine, îndată face pe purtătorul de grijă şi iubitorul de săraci. Primeşte bucuros pe străinii care nu-s încă de faţă, celor lipsiţi le trimite ajutor, cercetează închisorile oraşului şi răscumpără sclavii; arată alipire femeilor bogate, îi face îndatoraţi pe cei cărora le merge bine, sfătuieşte pe alţii să se lepede de punga lor largă. Şi astfel amăgind sufletul, pe încetul îl învăluie în gândurile iubirii de argint şi-l dă pe mâna dracului slavei deşarte. Iar acesta aduce înainte mulţimea celor ce slăvesc pe Domnul pentru aceste purtări de grijă şi pune pe unii să vorbească întreolaltă câte puţin despre preoţie, prevestind moartea preotului de acum şi iscodind nenumărate chipuri ca să nu scape. Şi aşa biata minte, învăluită într-aceste gânduri, se luptă cu înverşunare cu aceia dintre oameni care nu l-au primit, iar celor ce l-au primit le face daruri şi-i primeşte cu recunoştinţă. Pe cei ce se împotrivesc îi dă pe mâna judecătorilor şi unelteşte ca să fie scoşi din hotarele cetăţii. Aflându-se apoi aceste gânduri înlăuntrul său şi învârtindu-se în minte, îndată ce înfăţişează dracul mândriei, nălucind străluciri necontenite şi draci înaripaţi în văzduhul chiliei, ca până la urmă să scoată pe om din minţi. Noi, însă, dorind pierzarea ăstor fel de gânduri, să trăim cu mulţumire în sărăcie. Căci e vădit că nimic n-am adus în lume şi nimic nu putem duce din ea. Având hrană şi îmbrăcăminte, să ne îndestulăm cu ele, aducându-ne aminte de Sfântul Pavel, care zice că  rădăcina tuturor relelor este iubirea de argint. (Evagrie Ponticul)41

ˇ Domnul s-a lepădat cu totul de grija celor pământeşti şi a poruncit să căutăm numai Împărăţia Cerurilor, noi însă, silindu-ne să umblăm tocmai pe o cale potrivnică, am nesocotit poruncile Domnului, şi depărtându-ne de purtarea lui de grijă, ne-am pus nădejdile în mâini. El a spus: Priviţi la păsările cerului, că nu seamănă, nici nu seceră, nici nu adună în jitniţe şi Tatăl vostru cel din ceruri le hrăneşte pe ele, şi iarăşi: Priviţi la crinii câmpului, cum cresc şi nu se ostenesc, nici nu torc. Ba chiar a poruncit Apostolilor să nu-şi ia cu ei nici traistă, nici pungă, nici toiag, ci să ţină seama de făgăduinţa nemincinoasă, pe care le-a dat-o trimiţându-i la slujba de ajutorare a celorlalţi oameni când le-a spus: Vrednic este lucrătorul de hrana sa. El ştia că mai mult ne asigură Providenţa cele necesare, decât sârguinţa noastră. Noi, însă, nu ne oprim de a agonisi pământ cât se poate de mult. Cumpărăm turme de oi, boi de muncă, râvniţi la înfăţişare şi mărime, şi măgari bine hrăniţi. Oile vrem să ne dea din belşug lâna pentru trebuinţe; boii să ne slujească la lucrarea pământului, aducându-ne nouă hrană, iar lor şi celorlalte dobitoace nutreţ; în sfârşit vitele de povară să facă mai aleasă hrana necesară, întregind cele ce lipsesc în ţară, cu mărfuri din străinătate, pentru a spori plăcerile vieţii noastre. Dar nu ne mulţumim numai cu atât, ci alegem şi meşteşugurile cele mai aducătoare de câştig, care nu ne lasă deloc vreme să ne gândim la Dumnezeu, ci ne întorc toată grijă spre ele. Iar mai pe urmă învinuim mai de grabă slăbiciunea purtătorului de grijă decât pe noi înşine, pentru alegerea ce am făcut-o. Dar chiar dacă nu mărturisim prin cuvânt, suntem vădiţi prin lucruri, că ne bucurăm de-o vieţuire asemenea mirenilor, când ne îndeletnicim cu aceleaşi lucruri ca şi ei şi mai degrabă zăbovim în osteneli trupeşti. Astfel mulţi cred că evlavia ar fi un prilej de agonisire de lucruri, şi că nu alegem viaţa, odinioară liniştită şi fericită, pentru altceva, decât ca printr-o mincinoasă cinstire de Dumnezeu să fugim, pe de o parte de muncile cele ostenitoare, iar pe de alta, câştigând slobozenie spre plăceri, să putem da pornirilor noastre drumul spre cele ce vrem. Mândrindu-ne nu multă neruşinare faţă de cei simpli, iar uneori şi faţă de cei ce ne întrec, socotim viaţa virtuoasă ca o îndreptăţire la asuprire, dar nu ca o pricină de smerenie şi de îngăduinţă. De aceea suntem socotiţi chiar de cei ce trebuie să ne cinstească ca o turmă uşuratică. Ne călcăm în picioare unii pe alţii prin târguri, amestecaţi într-o adunătură de tot soiul, neavând nimic care să ne deosebească de ceilalţi oameni, cum ar trebui. Vrând să fim cunoscuţi nu din felul de vieţuire, ci din înfăţişare şi ocolind ostenelile pentru virtute, dorim cu furie slava pe ele, făcând teatru din adevărul de odinioară. De acea numele lui Dumnezeu este hulit, iar viaţa cea preadorită s-a făcut urâtă; şi dobânda celor ce vieţuiesc cu adevărat întru virtute a ajuns să fie socotită amăgire. Gem oraşele de cei ce rătăcesc prin ele degeaba şi sunt tulburaţi cei de prin case, cărora le e silă şi să-i mai privească, văzându-i că stăruie la uşi, cerşind tot mai neruşinat; iar mulţi, după ce sunt primiţi în case, făţărind pentru puţin timp evlavia şi acoperind cu masca făţărniciei gândul de vicleşug, îi jefuiesc pe aceia, iar pe urmă pleacă, încât fac să se întindă peste toată viaţa monahală un nume urât. Şi aşa sunt alungaţi din oraşe ca o ciumă cei ce erau odinioară îndreptătorii lor; şi sunt izgoniţi ca nişte spurcaţi, mai rău decât cei umpluţi de lepră. Mai bucuros se hotărăşte cineva să creadă tâlharilor şi spărgătorilor, decât celor ce se îndeletnicesc cu viaţa monahală, socotind că e mai uşor pot să se păzească de răutatea vădită, decât de prefăcuta vrednicie de crezământ, care unelteşte în ascuns. Aceştia nici n-au început măcar viaţa de evlavie şi nu cunosc folosul liniştirii, ci au fost împinşi la viaţa singuratică fără judecată poate de vreo strâmtoare oarecare. Au socotit lucrul acesta ca o treabă de negustorie, bun pentru câştigarea celor trebuincioase. Şi eu socotesc că ar face lucrul acesta mai cuviincios, dacă n-ar umbla pe la toate uşile, ci ar socoti că înfăţişarea îi împiedică de la primirea unor daruri mai bogate, ca nu cumva, vrând să plătească trupului birul datorat, să nu-i dea numai pe cel trebuincios, ci şi pe cel care l-au născocit desfătările celor ce duc un trai molatic, împlinindu-şi poftele lor nemăsurate. Dar a tămădui pe cei ce sufăr de aceste boli nevindecabile este foarte greu.(Nil Ascetul)41

ˇ Căci cu ce se alege viaţa noastră din toată osteneala deşartă în jurul acestora? Nu toată zdroaba omului merge în gura lui?  cum zice Eclesiastul. Dar hrana şi veşmintele sunt destul pentru susţinerea păcătosului acestuia de trup. De ce, aşa dar, lucrăm la nesfârşit şi alergăm după vânt, cum zice Solomon, împiedicând, din pricina sârguinţei pentru cele materiale, sufletul să se bucure de bunurile dumnezeieşti şi încălzind trupul mai mult decât se cade? Îl hrănim ca să ne facem un duşman vecin cu noi, ca să nu fie în lupta lui cu sufletul numai egal, ci, din, pricina marii lui puteri, să fie mai tare în războiul lui împotriva sufletului, neîngăduind ca aceasta să fie cinstit şi încununat. Căci în ce costă trebuinţa trupului, pe care luând-o ca motiv mincinos, întindem pofta până la greutăţi nebuneşti? Ea constă, desigur, în pâine şi apă, dar nu ne dau izvoarele apă din belşug? Iar pâinea nu e atât de uşor de câştigat de cei ce au mâini? Şi ne-o putem agonisi prin astfel de lucrări, prin care trebuinţa trupului se împacă fără ca să fim împrăştiaţi, decât foarte puţin, sau deloc. Dar ne dă oare mai multă grijă îmbrăcămintea? Nici aceasta, dacă nu avem în vedere moliciunea venită din obişnuinţă, ci numai trebuinţa. Ce haine din pânză de păianjen, ce vizon, sau porfiră, sau mătase a purtat primul om? Nu i-a întocmit Făcătorul o haină din piei şi nu i-a poruncit să se hrănească cu ierburi? Punând aceste hotare trebuinţei trupului, a oprit şi osândit de departe urâciunea vieţuirii de acum a omului. Nu mai spun că şi acum va hrăni pe cei ce bine vieţuiesc, Cel ce hrăneşte păsările cerului şi le îmbracă, Cel ce împodobeşte crinii câmpului cu atâta frumuseţe, fiindcă nu e cu putinţă să-i convingem pe cei ce s-au depărtat aşa de mult de la această credinţă. Căci cine nu va da cu bucurie cele de trebuinţă aceluia care vieţuieşte întru virtute? Unde este, aşadar, şi la ce foloseşte sârguinţa noastră, dacă Dumnezeu ţine cârma lucrurilor şi toate le poartă şi le duce precum vrea? Dar la neputinţe, se va zice, trupul are lipsă de mângâieri, şi cu cât e mai bine să murim, decât să facem ceva din cele ce nu se potrivesc cu făgăduinţa? Desigur că dacă Dumnezeu vrea ca noi să mai trăim, sau va pune în trupul nostru o putere care să ţină cumpănă slăbiciunii, încât să putem purta şi durerea venită din neputinţă şi să primim încă şi cununi pentru bărbăţie; sau va găsi mijloace pentru hrănirea celui ostenit. În orice caz nu-i va lipsi priceperea de-a ne mântui Celui ce este izvorul mântuirii şi al înţelepciunii. Bine este, aşadar, iubiţilor, să ne ridicăm iarăşi la vechea fericire şi să ne însuşim din nou vieţuirea celor vechi. Căci cred că este lucru uşor pentru cei ce vreau, şi chiar dacă ar fi vreo osteneală, nu e fără rod, având destulă mângâiere în slava înaintaşilor şi în îndreptarea celor ce le vor urma pilda. Pentru că nu mic va fi câştigul celor care au început această vieţuire, dacă vor lăsa celor ce după ei chipul unei vieţuiri desăvârşite, care va fi înălţarea lor. (Nil Ascetul)41

ˇ Ci, cum se predau pe ei înşişi, aşa să predea şi toate ale lor, bine ştiind că ceea ce rămâne afară, trăgând necontenit cugetul într-acolo, îl va desface adeseori de la cele mai bune, iar pe urmă îl va rupe din frăţietate. De aceea a poruncit Duhul Sfânt să se scrie Vieţile Sfinţilor, ca fiecare dintre cei ce se apucă de unul din felurile acestea de vieţuire, să fie dus printr-o pildă asemănătoare spre adevăr. Cum s-a lepădat Elisei de lume, ca să urmeze învăţătorului său? Ara, zice, cu boii, şi douăsprezece perechi de boi înaintea lui; şi a tăiat boii şi i-a fript în vasele boilor. Aceasta îi arată căldura râvnei. Căci n-a zis: voi vinde perechile de boi şi voi economisi preţul după cuviinţă, nici n-a socotit cum ar putea avea mai mult folos din vânzarea lor. Ci, cuprins cu totul de dorinţa care îl trăgea să fie lângă învăţător, a dispreţuit cele văzute şi s-a silit să se izbăvească mai repede de ele, ca de unele ce-l puteau împiedica adeseori se face pricină a răzgândirii. De ce apoi şi Domnul, îmbiind bogatului desăvârşirea vieţii după Dumnezeu, i-a poruncit să-şi vândă averile şi să le dea săracilor şi să nu-şi lase sieşi nimic? Fiindcă ştia că ceea ce rămâne se face, ca şi întregul, pricină de împrăştiere. Dar socotesc că şi Moise, rânduind celor ce vreau să se curăţească în rugăciunea cea mare, să-şi radă tot trupul, le-a poruncit prin aceasta să se lepede cu desăvârşire de averi, iar în al doilea rând să uite de familie şi de toţi cei apropiaţi în aşa măsură, încât să nu mai fie câtuşi de puţin tulburaţi de amintirile lor. (Nil Ascetul)41

ˇ Nu e de nici un folos a se lepăda de lucruri cei ce nu stăruiesc în această judecată, ci se lasă târâţi şi duşi iarăşi de gând şi de aceea se întorc necontenit spre cele părăsite, vădindu-şi dragostea faţă de ele, ca femeia lui Lot. Căci aceea, întorcându-se, stă până azi, prefăcută în stâlp de sare, ca pildă celor ce nu ascultă. Tot astfel îi întoarce obişnuinţa, al cărei simbol este aceea, spre sine, pe cei ce vor să se despartă fără să se schimbe. Dar ce vrea să spună şi legea, care porunceşte ca cel ce intră în templu, după ce a împlinit cele ale rugăciunii, să nu se întoarcă pe aceeaşi poartă pe care a intrat, ci să iasă pe cea dimpotrivă făcându-şi drumul, neîntors, drept înainte? Nimic altceva decât că nu trebuie să-şi slăbească cineva prin îndoieli încordarea păşirii înainte spre virtute. Căci neîncetatele aplecări spre lucrurile din care am ieşit ne trag prin obişnuinţă cu totul spre cele dindărăt şi, slăbănogind pornirea spre cele dinainte, o întorc spre ele şi o fac să tânjească după vechile păcate. (Nil Ascetul)41

ˇ Fiindcă obişnuinţa trage pe om la sine cu putere şi nu-l lasă să se ridice la cea dintâi deprindere a virtuţii. Pentru că din obişnuinţă se naşte deprinderea, iar din deprindere se face firea. Şi a strămuta firea şi a o schimba este lucru anevoios. Chiar dacă e clintită puţin cu sila, îndată se întoarce la sine. Iar dacă a fost scoasă din hotarele ei, nu se mai întoarce la integritatea ei, dacă nu se pune multă osteneală spre a o aduce la calea ei, căci vrea mereu să revină la deprinderea din obişnuinţă, pe care a părăsit-o. Priveşte la sufletul care se ţine lipit de obişnuinţe, cum şade lângă idoli, lipindu-se de materiile fără formă, şi nu vrea să se ridice şi să se apropie de raţiunea care caută să-l călăuzească spre cele mai înalte. El zice: Nu pot să mă ridic înaintea ta, fiindcă mă aflu în rânduiala obişnuită a femeilor. Căci sufletul care se odihneşte de mulţi ani în lucrurile vieţii, şade lângă idoli, care pe ei sunt fără formă, dar primesc forme de la meşteşugul omenesc. Sau oare nu sunt un lucru fără formă, bogăţia şi slava şi celelalte lucruri ale vieţii, care nu au în ele nici un chip statornic şi hotărât ci, simulând adevărul printr-o asemănare uşor de întocmit, primesc de fiecare dată alte şi alte schimbări? Formă le dăm noi, când prin gânduri omeneşti născocim închipuirea unui folos pe seama lucrurilor, care nu slujesc spre nimic folositor. (Nil Ascetul)27 41

ˇ Să râvnim virtuţile sfinţilor şi, desfăcându-ne de poruncile slujirii trupului să urmărim slobozirea. Pe asinul sălbatic, lăsat slobod de Ziditor în pustie, care nu aude răcnetele mânătorului şi-şi bate joc de zarva oraşelor, chiar dacă l-am făcut până acum să poarte poveri, înjugându-l la patimile păcatului, să-l dezlegăm de legături, oricât s-ar împotrivi cei ce îi sunt stăpâni nu prin fire, ci şi-au câştigat stăpânirea prin obişnuinţă. Desigur aceştia vor auzi şi se vor supune, dacă vom arăta nu numai cu limba şi cu glasul simplu, ci cu toată starea dinăuntru a sufletului, că Domnul are trebuinţă de el. Şi îndată îl vor trimite pe el, ca, după ce va fi împodobit cu veşmintele apostoleşti, să se facă purtător al Cuvântului; sau, fiind slobozit să se întoarcă în străvechile imaşuri ale Cuvântului, să caute, dincolo de orice verdeaţă (ceea ce înseamnă a rămânea la frunzişul sau la litera dumnezeieştii Scripturi), ca să fie călăuzit la viaţa cea necuprinsă, care rodeşte la un loc hrană şi desfătare multă. Dar se iveşte întrebarea cum caută dincolo de orice verdeaţă asinul sălbatec lăsat slobod de Dumnezeu în pustie, odată ce are ca loc de petrecere pustia, iar ca sălaş pământul sărat, ştiut fiind că pământul sărat şi pustia de cele mai adeseori nu sunt potrivite pentru creşterea verdeţei? Înţelesul este acesta, că numai cel pustiu de patimi este în stare să caute cuprinsul contemplaţiei în cuvintele dumnezeieşti, după ce s-a uscat din el mustul patimilor. (Nil Ascetul)41

ˇ Să părăsim lucrurile lumeşti şi să tindem spre bunurile sufletului. Până când vom rămânea la jocurile copilăreşti, neprimind cuget bărbătesc? Până când vom lucra mai fără judecată ca pruncii, neînvăţând nici măcar de la aceia cum se înaintează la lucrurile mai înalte? Căci aceia, schimbându-se cu vârsta, îşi schimbă şi aplecarea spre jocuri şi părăsesc cu uşurinţă plăcerea pentru cele materiale. Doar ştim că numai materia copilăriei e alcătuită din nuci, biciuri şi mingi. Copiii sunt împătimiţi de ele numai până ce au mintea nedesăvârşită şi le socotesc lucruri de preţ. Dar după ce a înaintat cineva cu vârsta şi a ajuns bărbat, le aruncă pe acelea şi se apucă de lucruri serioase cu multă sârguinţă. Noi însă am rămas la pruncie, minunându-se de cele ale copilăriei, care sunt vrednice de râs, şi nu vrem să ne apucăm de grija celor mai înalte şi să începem a ne gândi la cele cuvenite bărbaţilor. Ci părăsind cugetul bărbătesc, ne jucăm cu lucrurile pământeşti ca şi cu nişte nuci, dând prilej de râs celor ce judecă lucrurile urmând rânduiala firii. Căci pe cât este de ruşinos să vezi un bărbat întreg şezând în cenuşă şi desenând în ţărână figuri copilăreşti, tot pe atât de ruşinos să vezi pe cei ce umblă după agonisirea bunurilor veşnice, tăvălindu-se în cenuşa celor pământeşti şi ruşinând desăvârşirea făgăduinţei, prin îndeletnicirea stângace cu cele ce nu se potrivesc cu ei. Iar pricina acestei stări a noastre, pe cât se vede, stă în faptul că socotim că nu există nimic mai bun decât cele văzute şi nu cunoaştem, în comparaţie cu neînsemnătatea celor de acum, covârşirea bunătăţilor viitoare; înconjuraţi de strălucirea bunătăţilor de aici, socotite de preţ, ne legăm deplin cu pofta de ele. Căci totdeauna în lipsa celor mai bune se cinstesc cele mai rele, care moştenesc dreptul acelora. Fiindcă dacă am avea o înţelegere mai înaltă despre cele viitoare, n-am rămânea lipiţi de acestea. (Nil Ascetul)41

ˇ Să ne dezbrăcăm deci, rogu-vă, de toate, căci vrăjmaşul ne aşteaptă la luptă gol. Oare atleţii luptă îmbrăcaţi? Legea de luptă îi aduce în arenă dezbrăcaţi. Fie că e cald, fie că e frig, aşa intră ei acolo, lăsând afară veşmintele. Iar dacă vreunul dintre ei nu vrea să se dezbrace, nu primeşte nici lupta. Noi însă, care am făgăduit să luptăm şi încă cu vrăjmaşi cu mult mai ageri decât cei ce luptă la arătare, nu numai că nu ne dezbrăcăm, ci încercăm să luptăm luând pe umeri încă şi nenumărate alte poveri, dând vrăjmaşilor multe mânere de care să ne poată prinde. De aceea zice proverbul către cel ce găteşte pe luptător: Scoate-i haina, căci a trecut la rând. Până ce era afară de locul de luptă, i se potriveau bine hainele celor care nu luptă, acoperindu-i bărbăţia luptătoare cu învelişul veşmintelor. Dar odată ce a trecut la luptă scoate-i haina. Pentru că trebuie să se lupte gol, mai bine zis nu numai gol, ci şi uns. Căci prin dezbrăcare luptătorul nu mai are de ce să fie prind de către potrivnic; iar prin ungerea cu untdelemn, chiar dacă ar fi prins vreodată, i-ar aluneca din mâini. Untdelemnul îl scapă din prinsoare. De aceea potrivnicii caută să arunce cu ţărână unul în celălalt, ca, înăsprind prin praf alunecuşul undelemnului, să se poată face uşor de apucat la prinsoare. Ceea ce este praful acolo, aceea sunt lucrurile pământeşti în lupta noastră; şi ceea ce este acolo untdelemnul, aceea este aici lipsa de griji. Şi precum acolo cel uns se desface cu uşurinţă din prinsoare, dar dacă ar lua pe el praf, cu anevoie ar scăpa din mâna protivnicului, tot aşa aici, cel ce nu se îngrijeşte de nimic, anevoie poate fi prins de diavolul, dacă e plin de griji şi îşi înăspreşte lunecuşul lipsei de griji a minţii prin praful grijilor, cu anevoie va scăpa din mâna aceluia. (Nil Ascetul)41

ˇ Bine este dar să rămânem între hotarele lucrurilor de trebuinţă şi să ne silim cu toată puterea să nu trecem dincolo de acestea, căci dacă suntem duşi de poftă spre cele plăcute ale vieţii, nici un temei nu mai opreşte pornirea noastră spre cele dinainte. Fiindcă ceea ce este peste trebuinţă nu mai are nici un hotar, ci o năzuinţă fără sfârşit şi o deşertăciune fără capăt sporeşte necontenit osteneala în jurul lor, hrănind pofta, ca pe o flacără, prin adăugirea materiei. (Nil Ascetul)41

ˇ Căci cei ce au trecut odată hotarele trebuinţei fireşti şi încep să înainteze în viaţa materială, voiesc să adauge la pâine ceva dulce pe deasupra, iar la apă, vinul care se face de aici înainte trebuincios, iar din acesta pe cel mai de preţ. Ei nu mai vreau să se mulţumească cu veşmintele de trebuinţă, ci mai întâi îşi cumpără lână de cea mai frumoasă, alegând însăşi floarea lânii, apoi trec de la aceasta la stofele amestecate din in şi lână, pe urmă umblă după haine de mătase, la început după cele simple, apoi după cele împestriţate cu războaie, cu fiare şi cu istorii de tot felul, îşi adună apoi vase de argint şi de aur, care slujesc nu numai la mese, ci şi dobitoacelor, şi le aşează pe multe policioare. Ce să mai spunem despre ambiţia lor atât de deşartă, pe care o întind până la cele mai necinstite trebuinţe, neprimind să li se facă nici măcar de necinste din altă materie, ci vrând să le facă argintul şi această slujbă? Căci aşa este plăcerea. Se întinde pe sine până la cele mai de pe urmă şi cinsteşte lucrurile necinstite prin strălucirea materiei. Dar a căuta acest prisos e un lucru potrivnic firii. (Nil Ascetul)41

ˇ Căci vieţuirea potrivit cu firea ne-a fost rânduită aceeaşi nouă şi dobitoacelor, de către Făcător. Iată v-am dat vouă, zice Dumnezeu către oameni, toată iarba câmpului, ca să fie vouă şi dobitoacelor spre mâncare. Primind deci împreună cu necuvântătoarele o hrană de obşte, dar stricând-o prin născocirile noastre într-una mai desfătătoare, cum nu vom fi socotiţi, cu drept cuvânt, mai necuvântători decât acelea, dacă dobitoacele rămân între hotarele firii, neclintind nimic din cele rânduite de Dumnezeu, iar noi, oamenii cinstiţi, cu raţiune, am ieşit cu totul din vechea rânduială? Căci care sunt fripturile dobitoacelor, care sunt nenumăratele meşteşuguri ale plăcintarilor şi bucătarilor, care stârnesc plăcerile ticălosului de pântece? Oare nu iubesc acelea vechea simplitate, mâncând iarbă şi îndestulându-se cu ce se nimereşte şi folosindu-se de apa râurilor, dar şi de aceasta destul de rar? De aceea le sunt puţine şi plăcerile de sub pântece, pentru că nu-şi aprind dorinţele cu nici o mâncare grasă, încât nici nu ştiu totdeauna de deosebirea între bărbătuş şi femeiuşcă. Căci un singur timp al anului le stârneşte această simţire, când legea firii le-a rânduit împreunarea pentru însămânţarea aceleiaşi specii, spre păstrarea neamului; în cealaltă vreme aşa de mult se înstrăinează, încât uită cu totul de o astfel de dorinţă. Dar oamenilor, pofta nesăturată după plăcerile desfrânate, odrăslită din belşugul şi felurimea mâncărilor, le-a semănat dorinţe furioase, neîngăduindu-le patima să se liniştească în nici o vreme. (Nil Ascetul)41

ˇ Dacă L-a chemat şi pe Domnul însuşi, zicându-i: Toate ţi le voi da ţie, de vei cădea şi Te vei închina mie, şi dacă a încercat să amăgească prin lucruri ce par strălucitoare şi pe Cel ce n-are trebuinţă de ele, cum nu-şi va închipui că poate să amăgească pe oamenii uşor de prins, care sunt aşa de aplecaţi spre lucrurile sensibile? (Nil Ascetul)41

ˇ Nimic n-a folosit cel ce s-a lepădat de toate şi se îndulceşte cu patima. Căci ceea ce făcea prin avuţie, face şi acum neavând nimic. De asemenea cel ce se înfrânează, dacă agoniseşte avere, e frate la cuget cu cel de mai înainte; căci lor este aceeaşi pentru plăcerea din cuget, iar tatăl este altul pentru deosebirea patimii. (Marcu Ascetul)41

ˇ Legea porunceşte figurat să lucrăm şase zile, iar a şaptea să ne odihnim. Lucrarea sufletului stă în facerea de bine prin bani şi lucruri. Iar odihna lui, în a vinde toate şi a le da săracilor, după cuvântul Domnului. Şi cel ce ajuns astfel la odihnă prin lepădarea de averi, petrece în nădejdea mintală. La această odihnă ne îndeamnă şi Pavel să intrăm cu sârguinţă, zicând: Să ne silim să intrăm la această odihnă. Acestea le-am spus, nu nesocotind cele viitoare, nici hotărând că aici este răsplata obştească, ci fiindcă trebuie să avem întâi harul Duhului Sfânt lucrând în inimă şi apoi să intrăm, pe măsura vredniciei noastre, în Împărăţia Cerurilor. Acesta descoperind-o şi Domnul a zis: Împărăţia Cerurilor este înăuntrul vostru! Dar a spus-o şi Apostolul: Credinţa e adeverirea celor nădăjduite; şi iarăşi: Alergaţi aşa să o luaţi; şi iarăşi: Cercetaţi-vă pe voi înşivă de sunteţi în credinţă. Sau nu cunoaşteţi că Iisus Hristos locuieşte în voi? Afară numai dacă nu sunteţi creştini netrebnici. (Marcu Ascetul)41

ˇ Definiţia neiubirii de argint: a vrea să nu ia bani, aşa cum vrea cineva să aibă. (Diadoh al Foticeii)41

ˇ E foarte potrivit şi cât se poate de folositor ca odată ce am cunoscut calea evlaviei să vindem îndată toate avuţiile noastre, iar banii de pe ele să-i împărţim după porunca Domnului, ca nu cumva, pe motiv că vrem să împlinim poruncile totdeauna, să nesocotim porunca mântuitoare. Căci făcând aşa vom dobândi întâi negrija cea bună şi apoi sărăcia nepândită care ne ţine cugetul mai presus de orice nedreptate şi de orice judecată, dat fiindcă nu mai avem materia care aprinde focul din cei lacomi. Dar mai mult decât celelalte virtuţi ne va încălzi şi ne va odihni la sânul ei, pe noi cei rămaşi goi, smerita cugetare. Ea ne va fi ca o mamă care îşi încălzeşte copilul, luându-l în braţele sale, când din simplitate copilărească acela şi-a aruncat departe de el haina de care s-a dezbrăcat, găsind plăcere, din pricina nerăutăţii, mai degrabă în goliciune, decât în culoarea pestriţă a hainei. Căci zice Scriptura: Domnul păzeşte pe prunci; de aceea m-am smerit, iar El m-a mântuit. (Diadoh al Foticeii)41

Sfaturi generale, pilde

ˇ Cei ce cunosc pe Dumnezeu sunt plini de toată bunăvoinţa şi, dorind cele cereşti, dispreţuiesc cele pământeşti. Unii ca aceştia nu plac la mulţi, dar nici lor nu le plac multe de aceea sunt nu numai urâţi, ci şi luaţi în râs de mulţi smintiţi. Ei însă rabdă toate în sărăcie, ştiind că cele ce par multora rele pentru ei sunt bune. Căci cel ce înţelege cele cereşti crede lui Dumnezeu, ştiind că toate sunt făpturile voi Lui. Cel ce însă nu le înţelege nu crede niciodată că lumea este zidirea lui Dumnezeu şi că a fost făcută pentru mântuirea omului. (Antonie cel Mare)43

ˇ Numai omul este în stare să primească pe Dumnezeu, căci numai acestui animal îi vorbeşte Dumnezeu noaptea prin visuri, iar ziua prin minte. Şi prin toate prevesteşte oamenilor vrednici de el bunătăţile viitoare. (Antonie cel Mare)43

ˇ Fă bine celui ce te nedreptăţeşte şi-ţi vei face prieten pe Dumnezeu. Nu grăi de rău pe vrăjmaşul tău către nimeni. Deprinde-te cu dragostea, cu neprihănirea, cu răbdarea, cu înfrânarea şi cu cele asemenea. Căci aceasta este cunoştinţa de Dumnezeu: să-i urmezi Lui cu smerită cugetare şi printr-unele ca acestea. Iar lucrarea aceasta nu este a celor de rând, ci a sufletului care are minte. (Antonie cel Mare)43

ˇ Când te întorci cu mulţumire spre aşternutul tău, aducându-ţi aminte de binefacerile şi de marea purtare de grijă a lui Dumnezeu şi umplându-te de înţelegerea cea bună, te vei veseli şi mai mult, iar somnul trupului tău se va face trezvie a sufletului şi închiderea ochilor tăi, vedere adevărată a lui Dumnezeu. Atunci tăcerea ta, umplându-se de bunurile primite, va da din tot sufletul şi puterea o adânc simţită slavă Dumnezeului a toate. Căci de va lipsi păcatul din om, o singură mulţumire cumpăneşte mai mult decât toată jertfa cea de mare preţ înaintea lui Dumnezeu. (Antonie cel Mare)43

ˇ Este de trebuinţă să arătăm şi căile monahilor care au călătorit mai înainte de noi şi pe acelea să umblăm şi noi. Căci multe sunt cele făcute şi zise de ei bine. Între ele şi aceasta o zice careva dintre dânşii: Mâncarea mai uscată şi vieţuirea aspră, împreunată cu dragostea, duce pe monah mai repede la limanul nepătimirii. (Evagrie Ponticul)43

ˇ Ce este binele, dacă nu Dumnezeu? Aşadar, să-l lăsăm Lui toate cele ce ne privesc şi ne va fi bine. Căci Cel ce e bun desigur că e şi dătătorul darurilor bune. (Evagrie Ponticul)43

ˇ Nimic nu duce pe cineva aşa de neîndoielnic la munci, ca a face pe mulţi să râvnească la propriile lui rele. Pierzania celor ce-l imită e adaos la pedeapsa celui ce l-a învăţat. Dar nu mică este osânda şi a celor ce nu au lepădat imitarea ca ruşinoasă, fiindcă s-au făcut învăţători ale celor rele, de a căror lecţie blestemată fug, cu bună judecată, cei ce se folosesc de cuget înţelept. (Nil Ascetul)43

ˇ Orice plănuire a ta să o începi cu Cel ce este începutul a tot binele, ca să fie după voia lui Dumnezeu ceea ce ai de gând să faci. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce, asemenea orbului, şi-a lepădat haina şi s-a apropiat de Domnul se face ucenicul Lui şi propovăduitorul învăţăturilor celor mai înalte. (Marcu Ascetul)43

ˇ Pe cel ce a încetat de-a mai păcătui şi s-a pocăit nu-l mai mustra; iar de zici că pentru Dumnezeu îl mustri, mai întâi descoperă-ţi păcatele tale. (Marcu Ascetul)43

ˇ Primeşte necazurile, că întru nimic nu te păgubeşte în cele ce le ai de mai înainte; dar leapădă lăcomia, căci ai să dai socoteală. (Marcu Ascetul)43

ˇ Nu cugeta şi nu face nimic, fără un scop plăcut lui Dumnezeu. Căci cel ce călătoreşte fără scop, va osteni în zadar. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce nu poartă grijă după puterea lui de toate virtuţile săvârşeşte un păcat anevoie de iertat; dar rugăciunea şi milostenia întorc pe cei ce nu poartă de grijă. (Marcu Ascetul)43

ˇ Când un om foloseşte pe altul prin cuvinte sau fapte, să ştie amândoi că e de faţă harul lui Dumnezeu. Iar cel ce nu înţelege aceasta va fi stăpânit de cel ce înţelege. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce laudă pe aproapele în chip făţarnic îl va osândi după o vreme şi va fi el însuşi ruşinat. (Marcu Ascetul)43

ˇ Faţă de încercările care vin, mulţi s-au împotrivit în multe chipuri. Dar fără rugăciune şi pocăinţă, nimeni n-a scăpat de asuprire. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cele rele îşi primesc puterea una de la alta; de asemenea şi cele bune cresc una prin alta şi pe cel părtaş de ele îl mână şi mai mult înainte. (Marcu Ascetul)43

ˇ De vrei să te mântuieşti, iubeşte cuvântul adevărat şi nu lepăda niciodată, fără judecată, mustrarea. Un cuvânt adevărat a schimbat puii de năpârci şi le-a arătat să fugă de mânia ce va să vie. (Marcu Ascetul)43

ˇ Slăbănogul pogorât prin acoperiş este păcătosul mustrat de credincioşi pentru Dumnezeu, şi care primeşte iertarea pentru credinţa acelora. (Marcu Ascetul)43

ˇ De vrei să te mântuieşti, iubeşte cuvântul adevărat şi nu lepăda niciodată, fără judecată, mustrarea. Un cuvânt adevărat a schimbat puii de năpârci şi le-a arătat să fugă de mânia ce va să vie. (Marcu Ascetul)43

ˇ Slăbănogul pogorât prin acoperiş este păcătosul mustrat de credincioşi pentru Dumnezeu, şi care primeşte iertarea pentru credinţa acelora. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce le cearcă toate şi reţine binele va fugi pe urmă de tot răul. (Marcu Ascetul)43

ˇ Bărbatul îndelung răbdător are multă cuminţenie; asemenea şi cel ce-şi apropie urechea de cuvintele înţelepciunii. (Marcu Ascetul)43

ˇ Celui învârtoşat la inimă nu-i foloseşte cuvântul unei cunoştinţe mai subţiri, pentru că dacă nu e înfricat, nu primeşte durerile pocăinţei. (Marcu Ascetul)7

ˇ Pe omul puternic să nu-l mustri pentru slavă deşartă, ci arată-i viitoarea necinste. Căci în acest chip cel cuminte poate fi mustrat fără greutate. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce urăşte mustrarea, se supune patimii cu voia; iar cel ce o iubeşte va lupta şi cu obişnuinţa. (Marcu Ascetul)43

ˇ Când, pentru vreo binefacere trupească, lauzi pe vreun om ca bun, uitând de Dumnezeu, acelaşi om pe urmă ţi se va arăta că e rău. (Marcu Ascetul)43

ˇ Întâmplările sensibile sunt puii celor inteligibile, împlinind cele cuvenite după voia lui Dumnezeu. (Marcu Ascetul)43

ˇ Dumnezeu judecă faptele după intenţiile lor. Căci zice: Să-ţi dea ţie Domnul după inima ta. (Marcu Ascetul)43

ˇ Conştiinţa e o carte naturală. Cel ce o citeşte cu fapta face experienţa ajutorului dumnezeiesc. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce a cunoscut voia lui Dumnezeu şi o împlineşte după putere prin osteneli mici scapă de cele mari. (Marcu Ascetul)43

ˇ Domnul e ascuns în poruncile Sale. Şi cei ce-L caută pe El, îl găsesc pe măsura împlinirii lor. (Marcu Ascetul)43

ˇ Fă totdeauna binele după putere, iar în vremea lucrului mai mare, nu te întoarce spre cel mai mic căci cel se întoarce înapoi nu este vrednic de Împărăţia Cerurilor. (Marcu Ascetul)43

ˇ Hristos a murit, după Scripturi, pentru păcatele noastre şi celor ce îi slujesc bine le dăruieşte slobozirea. Căci zice: Bine, slugă bună şi credincioasă, peste puţine ai fost credincioasă, peste multe te voi pune; intră întru bucuria Domnului tău. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce vrea să facă ceva şi nu poate e socotit de către cunoscătorul de inimi, Dumnezeu, ca şi când ar fi făcut. Iar aceasta trebuie să o înţelegem atât cu privire la cele bune, cât şi la cele rele. (Marcu Ascetul)43

ˇ Când auzi Scriptura zicând că Dumnezeu va răsplăti fiecăruia după faptele sale, să nu înţelegi că e vorba de o vrednicie egală cu Gheena sau cu Împărăţia, ci că Hristos va răsplăti faptele necredinţei în El sau ale credinţei, nu ca un schimbător care cântăreşte preţul lucrurilor de schimb, ci ca Dumnezeu, Ziditorul şi Răscumpărătorul nostru. (Marcu Ascetul)43

ˇ Este o poruncă restrânsă şi este alta cuprinzătoare. Prin cea dintâi, se porunceşte să dăm o parte din ceea ce avem celui ce n-are; printr-a doua, se porunceşte lepădarea de toate avuţiile. (Marcu Ascetul)43

ˇ Nici una din virtuţi nu deschide singură, prin sine, uşa firii noastre, dacă nu sunt împletite toate întreolaltă. (Marcu Ascetul)43

ˇ Dacă suntem datori să facem în fiecare zi toate câte le are firea noastră bune, ce vom da lui Dumnezeu în schimb, pentru relele pe care le-am făcut mai înainte? Orice prisos de virtute am adăuga astăzi, el e o dovadă a negrijii trecute, nu e un drept de răsplată. (Marcu Ascetul)43

ˇ Dacă fapta rău plănuită îi este stricăcioasă oricui, cu mult mai mult celor ce nu au grijă de amănuntele ei. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce priveghează, rabdă şi se roagă nestrâmtorat, se împărtăşeşte în chip vădit de Duhul Sfânt. Iar cel ce e strâmtorat în acestea, dar rabdă totuşi cu voia, primeşte şi el îndată ajutor. (Marcu Ascetul)43

ˇ Atâta adevăr se cuprinde în cunoştinţa fiecăruia, câtă siguranţă îi dau blândeţea, smerenia şi dragostea. (Marcu Ascetul)43

ˇ Dacă vrei să-l foloseşti fără vorbă multă pe iubitorul de învăţătură, îndeamnă-l la rugăciune, la credinţă dreaptă şi la răbdarea necazurilor. Căci prin acestea se dobândesc toate celelalte virtuţi. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel blând pentru Dumnezeu e mai înţelept decât cei înţelepţi şi cel smerit cu inima e mai puternic decât cei puternici. Căci ei poartă jugul lui Hristos întru cunoştinţă. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce s-a bucurat de plăcerile trupeşti mai mult decât trebuie, va plăti prisosul cu osteneli însutite. (Marcu Ascetul)43

ˇ De suntem pătimaşi, trebuie să ne rugăm şi să ne supunem. Căci de abia cu ajutor ne putem război cu obişnuinţele păcatului. Cel ce-şi loveşte voia cu supunerea şi cu rugăciunea este luptător cu bun meşteşug, vădind lupta mintală pe care o poartă, prin reţinerea de la cele supuse simţurilor. (Marcu Ascetul)43

ˇ Adeseori cel ce spune adevărul e urât de cei fără de minte, după Apostol. Iar cel făţarnic este iubit. Dar nici una dintre aceste răsplăţi nu ţine multă vreme. Căci Domnul va răsplăti fiecăruia, la vremea sa, ceea ce trebuie. (Marcu Ascetul)43

ˇ Când vrei să descurci un lucru încurcat, caută în privinţa lui ce place lui Dumnezeu, şi vei afla dezlegarea folositoare. (Marcu Ascetul)43

ˇ Fără zdrobirea inimii, e cu neputinţă să ne izbăvim cu totul de păcat. Iar inima se zdrobeşte prin înfrânarea de la trei lucruri: de la somn, de la hrană şi de la lenevirea trupească. Căci prisosinţa acestora sădeşte iubirea de plăcere; iar iubirea de plăcere primeşte gândurile rele. Pe de altă parte, ea se împotriveşte atât rugăciunii, cât şi slujirii cuvenite. (Marcu Ascetul)43

ˇ Când facultatea impulsivă (mânia) a sufletului se porneşte împotriva patimilor, trebuie să ştii că este vreme de tăcere, căci este ceas de luptă. Iar când vede cineva că starea aceasta de nelinişte a ajuns la linişte, fie prin rugăciune, fie prin milostenie, să se lase mişcat de dragostea cuvintelor, asigurând însă prin legăturile smeritei cugetări aripile minţii. Căci până nu se smereşte cineva foarte prin dispreţuirea de sine, nu poate grăi despre măreţia lui Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)43

ˇ Rănile primite de trup, dacă s-au înăsprit şi s-au umplut de murdărie, nu simt lucrarea leacului: dar după ce sunt curăţite, simt lucrarea leacului, ajungând prin el la tămăduire desăvârşită. Aşa şi sufletul: câtă vreme e neîngrijit şi acoperit în întregime de lepra voluptăţii, nu poate simţi frica lui Dumnezeu, chiar dacă i-ar vesti cineva neîncetat judecata înfricoşată şi aspră a lui Dumnezeu. Dar când începe să se curăţească cu multă luare aminte, simte frica lui Dumnezeu ca pe un leac adevărat al vieţii, care mustrându-l, îl arde ca într-un foc fără durere. Pe urmă, curăţindu-se treptat, ajunge la curăţirea desăvârşită, sporind în dragoste pe măsură ce se micşorează frica din el. În felul acesta ajunge la dragostea desăvârşită, în care, cum am zis, nu mai este frică, ci nepătimirea deplină, produsă de slava lui Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)43

ˇ Ţine de sufletul curat cuvântul fără pizmă, râvna fără răutate îi dragostea neîncetată faţă de Domnul slavei. Atunci şi mintea îşi potriveşte cumpenele sale cu exactitate, fiind de faţă în cugetarea sa ca în cel mai curat loc de judecată. (Diadoh al Foticeii)43

ˇ Nimeni nu poate iubi sau crede cu adevărat, dacă nu se are pe sine însuşi pârâş al său. Căci când cunoştinţa noastră se tulbură prin mustrările ce şi le face, nu mai e lăsată mintea să simtă mireasma bunurilor supra-lumeşti, ci îndată e cuprinsă de îndoială: pe de o parte doreşte acea mireasmă cu ardoare pentru experienţa lor anticipată prin credinţă, pe de alta nu o mai poate prinde cu simţirea inimii prin dragoste, din pricina deselor împunsături ale conştiinţei mustrătoare. Dar curăţindu-ne pe noi înşine printr-o atenţie mai fierbinte, vom câştiga ceea ce dorim în Dumnezeu, dobândind o şi mai deplină experienţă. (Diadoh al Foticeii)43

ˇ Domnul zice în Evanghelii că nu poate fi scos cel tare din casa Sa, dacă nu-l va scoate unul şi mai tare, după ce l-a legat şi jefuit. Cum poate deci cel scos cu atâta ruşine să intre iarăşi şi să petreacă împreună cu Stăpânul adevărat, care se odihneşte în casa Sa cum vrea? Căci nici împăratul nu se va gândi să lase împreună cu el în curţile împărăteşti pe tiranul, care i-a stat cândva împotrivă şi pe care l-a biruit. Mai de grabă îl va omorî îndată, sau îl va lega pentru o lungă pedeapsă şi-l va preda oştilor sale spre o moarte de ocară. (Diadoh al Foticeii)43

ˇ Două bunuri ne aduce nouă harul cel sfânt prin Botezul renaşterii, dintre care unul covârşeşte nemărginit pe celălalt. Cel dintâi ni se dăruieşte îndată, căci ne înnoieşte în apa însăşi şi luminează toate trăsăturile sufletului, adică chipul nostru, spălând orice zbârcitură a păcatului nostru. Iar celălalt aşteaptă să înfăptuiască împreună cu noi ceea ce este asemănarea. Deci când începe mintea să guste întru multă simţire din dulceaţa Preasfântului Duh, suntem datori să ştim că începe harul să zugrăvească, aşa zicând, peste chip, asemănarea. Căci precum zugravii desemnează întâi cu o singură culoare figura omului, apoi, înflorind puţin câte puţin culoarea prin culoare, scot la arătare chipul viu al celui zugrăvit până la firele părului, aşa şi sfântul har al lui Dumnezeu readuce întâi prin Botez chipul omului la forma în care era când a fost făcut, iar când ne vede dorind cu toată hotărârea frumuseţea asemănării şi stând goi şi fără frică în atelierul lui, înfloreşte o virtute prin alta şi înalţă chipul sufletului din strălucire în strălucire, dăruindu-i pecetea asemănării. Aşa încât simţirea ne arată cum ia formă în noi asemănarea, dar desăvârşirea asemănării o vom cunoaşte abia din iluminare. Căci toate virtuţile le primeşte mintea prin simţire, înaintând după o măsură şi rânduială negrăită. Dar dragostea duhovnicească nu o poate câştiga cineva până ce nu va fi iluminat întru toată încredinţarea de Duhul Sfânt. Căci până ce nu primeşte mintea în chip desăvârşit asemănarea prin lumina dumnezeiască, poate avea aproape toate celelalte virtuţi, dar este încă lipsită de dragostea desăvârşită. Iar când se va asemăna cu virtutea lui Dumnezeu ( vorbesc de asemănare, cât e cu putinţă omului), atunci va purta şi asemănarea dragostei dumnezeieşti. Căci precum în cazul portretelor pictate, dacă se adaugă chipului culoarea cea mai vie, se scoate la iveală până şi asemănarea zâmbetului celui pictat, aşa şi la cei zugrăviţi după asemănarea dumnezeiască de către harul dumnezeiesc, dacă se adaugă lumina dragostei, chipul, e ridicat cu totul la frumuseţea asemănării. Nici nepătimirea nu poate dărui sufletului altă virtute; fără numai dragostea. Căci dragostea este plinirea legii, încât omul nostru cel dinăuntru se înnoieşte zi de zi în gustarea dragostei, dar se împlineşte abia întru desăvârşirea ei. (Diadoh al Foticeii)43

Slava deşartă

ˇ Dintre gânduri singur cel al slavei deşarte lucrează cu multe mijloace. El cuprinde aproape toată lumea şi deschide uşile tuturor dracilor, făcându-se ca un fel de trădător viclean al cetăţii. De aceea el umileşte foarte tare mintea pustnicului, umplând-o cu multe vorbe şi lucruri şi întinându-i rugăciunile, prin care acesta se străduieşte să-şi tămăduiască toate rănile sufletului său. Gândul acesta îl fac să crească toţi draci după ce au fost biruiţi, ca printr-însul să primească intrare din nou în suflet, şi să facă astfel cele mai din urmă mai rele ca cele dintâi. Din gândul acesta se naşte şi cel al mândriei, care a făcut să cadă ca un sunet din ceruri pe pământ pecetea asemănării şi cununa frumuseţii. Saltă-te din el şi nu zăbovi, ca să nu vindem altora viaţa noastră, nici petrecerea noastră, celor fără de milă. Pe acest drac îl alungă rugăciunea stăruitoare de a nu face sau zice cu voia nimic din cele ce ajută blestematei slave deşarte. (Evagrie Ponticul)44

ˇ Când mintea pustnicilor a ajuns la puţină nepătimire, şi-a agonisit şi calul slavei deşarte, căruia îndată îi dă pinteni prin cetăţi, purtându-şi fără stăpânire lauda izvorâtă din slavă. şi întâmpinând-o duhul curviei, printr-o rânduială nevăzută, o închide într-o cocină de porci, învăţând-o să nu se mai ridice altădată din pat înainte de a se face sănătoasă deplin, nici să nu facă ceea ce fac bolnavii neascultători care, purtând încă urmele bolii într-înşii, se dau la drumuri şi merg la băi înainte de vreme, căzând din nou în boală. De aceea şezând locului, să luăm şi mai bine aminte la noi înşine, ca înainte de virtute, să ne facem greu de mişcat spre păcat, iar înnoindu-ne întru cunoştinţă să dobândim mulţime de vederi felurite. Şi aşa înălţându-ne şi mai tare, vom vedea şi mai bine lumina Mântuitorului nostru. (Evagrie Ponticul)44

ˇ Începutul rătăcirii minţii este slava deşartă. Căci mintea fiind mişcată de aceasta, încearcă să mărginească dumnezeirea în chipuri şi înfăţişări. (Evagrie Ponticul)44

ˇ Când vezi vreun gând că-ţi făgăduieşte slava omenească, să ştii sigur ca-ţi pregăteşte ruşine. (Marcu Ascetul)44

ˇ Când vezi pe cineva îndurerat de multe ocări, cunoaşte că, după ce s-a umplut de gânduri de-ale slavei deşarte, seceră acum cu scârbă spicele seminţelor din inimă. (Marcu Ascetul)44

ˇ Cel ce cugetă semeţ şi cel ce iubeşte slava deşartă se însoţesc cu plăcere unul cu altul. Căci cel dintâi laudă pe iubitorul de slavă deşartă, care-i cade înainte slugarnic; iar celălalt măreşte pe cel cu cuget semeţ, care-l laudă într-una. (Marcu Ascetul)44

ˇ Când dracul slavei deşarte se aprinde puternic împotriva noastră, luând ca motiv venirea vreunor fraţi, sau a oricărui alt străin la noi, bine este să lăsăm cu acest prilej ceva din asprimea dietei noastre obişnuite. Prin aceasta vom face pe drac să plece fără ispravă, ba mai degrabă plângându-şi încercarea neizbutită. Totodată vom împlini cu dreapta judecată legea dragostei, păzind în aceeaşi vreme taina înfrânării nedezvăluită, prin pogorământul ce l-am primit. (Diadoh al Foticeii)44

Smerenia, defăimarea de sine  mândria

ˇ Îngrijeşte-te să agoniseşti multă cugetare smerită şi bărbăţie, şi răutatea lor nu se va atinge de sufletul tău şi biciul nu se va apropia de cortul tău, că îngerilor Săi va porunci ca să te păzească pe tine, iar aceştia vor izgoni de la tine toată lucrarea potrivnică. (Evagrie Ponticul) 45

ˇ Dacă te rogi împotriva patimii, sau a dracului care te supără, adu-ţi aminte de Cel ce zice: Voi alunga pe vrăjmaşii mei şi-i voi prinde şi nu mă voi întoarce până ce nu-i voi nimeri. Asupri-i-voi pe ei şi nu vor putea să stea; cădea-vor sub picioarele mele, şi cele următoare. Iar acestea le vei spune cu uşurinţă, dacă te vei înarma cu smerită cugetare împotriva vrăjmaşilor. (Evagrie Ponticul) 45

ˇ Cel ce este stăpânit de păcate şi de mânii şi îndrăzneşte cu neruşinare să se întindă la cunoştinţa lucrurilor mai dumnezeieşti, sau să se ridice chiar la rugăciunea nematerială, să primească certarea Apostolului, care-i arată că nu este fără primejdie pentru el să se roage cu capul gol, neacoperit; căci un asemenea suflet, zice, trebuie să aibă pe cap stăpânire, pentru îngerii care stau de faţă, învelindu-se în cuvenita ruşine şi smerită cugetare. (Evagrie Ponticul)45

ˇ Cel ce e smerit în cugetul său şi împlineşte o lucrare dumnezeiască, când ceteşte dumnezeieştile Scripturi pe toate le aduce în legătură cu sine şi nu cu altul. (Marcu Ascetul)45

ˇ Cel ce are vreun dar duhovnicesc şi suferă împreună cu cel ce nu-l are îşi păstrează darul prin împreuna pătimire; iar cel mândru şi-l va pierde, scufundându-se în gândurile trufiei. (Marcu Ascetul)45

ˇ Gura celui smerit în cugetare grăieşte adevărul; iar cel ce i se împotriveşte se aseamănă cu sluga aceea care a pălmuit peste obraz pe Domnul. (Marcu Ascetul)45

ˇ Să nu te înalţi întru inima ta pentru că înţelegi cele zise în Scripturi, ca să nu cazi cu mintea în duhul hulirii. (Marcu Ascetul)45

ˇ Să nu te înalţi când verşi lacrimi în vremea rugăciunii, căci Hristos este Cel ce s-a atins de ochii tăi de ai putut vedea cu mintea. (Marcu Ascetul)45

ˇ Am văzut oameni simpli smerindu-se cu fapta şi care s-au făcut prin aceasta mai înţelepţi decât cei ce păreau plini de toată cunoaşterea. Alt om simplu, auzindu-i pe aceia că sunt lăudaţi, nu le-a urmat smerenia, ci, umplându-se de slava deşartă pentru simplitatea sa, a căzut în mândrie. (Marcu Ascetul)45

ˇ Precum nu se îngăduie apa şi focul laolaltă, aşa nu se îngăduie întreolaltă apărarea şi smerenia. (Marcu Ascetul)45

ˇ Cel care cere iertare de păcate iubeşte smerenia cugetului. Iar cel ce osândeşte pe altul îşi pecetluieşte relele sale. (Marcu Ascetul)45

ˇ De ai fost înălţat prin laude, aşteaptă ocara. Căci zice: Cel ce se înalţă pe sine, umili-se-va. (Marcu Ascetul)45

ˇ Precum celui ce se pocăieşte îi e străină cugetarea semeaţă, aşa celui ce păcătuieşte de bunăvoie îi e cu neputinţă cugetarea smerită. (Marcu Ascetul)45

ˇ Dacă vrei ca Domnul să-ţi acopere păcatele, să nu-ţi arăţi oamenilor virtuţile. Căci ceea ce facem noi cu acestea aceea face Dumnezeu cu acelea. Ascunzându-ţi virtutea, nu te mândri, ca şi când ai împlini dreptatea. Căci dreptatea nu stă numai în a ascunse cele frumoase, ci şi în a nu gândi nimic din cele oprite. (Marcu Ascetul)45

ˇ Împrejmuieşte-ţi cuvântul cu întărituri dinspre partea laudei de sine şi cugetul dinspre partea înaltei păreri despre tine, ca nu cumva cedând să faci cele dimpotrivă. Căci binele nu se săvârşeşte numai de către om, ci şi de către Dumnezeu, atotvăzătorul. (Marcu Ascetul)45

ˇ Să vorbim acum puţin şi despre patima neraţională a mâniei, care pustieşte, zăpăceşte şi întunecă tot sufletul, şi-l arată pe om asemenea fiarelor în vremea mişcării şi lucrării ei, mai ales pe cel ce alunecă lesne şi repede spre ea. Patima aceasta se sprijină mai ales pe mândrie; prin ea se întăreşte şi se face nebiruită. Căci până ce e udat copacul diavolesc al amărăciunii, al supărării şi al mâniei, cu apa puturoasă a mândriei, înfloreşte şi înfrunzeşte îmbelşugat şi aduce mult rod al fărădelegii. Iar clădirea celui rău în suflet nu poate fi doborâtă, până ce are ca sprijin şi întărire temelia mândriei. Dacă vrei, aşadar, să se usuce în tine arborele fărădelegii (adică patima amărăciunii, a mâniei şi a supărării) şi să se facă neroditor, ca venind securea Duhului să-l taie şi să-l arunce în foc cum zice Evanghelia, şi să-l scoată afară împreună cu toată răutatea; şi dacă vrei să se dărâme şi să se surpe casa fărădelegii, pe care cel rău o zideşte cu vicleşug în suflet (şi o face aceasta adunând de fiecare dată în gând ca pietre felurite pricini întemeiate sau neîntemeiate, provocate de lucruri şi de cuvinte referitoare la cele materiale şi ridicând în suflet o clădire a răutăţii, căreia îi pune ca sprijin şi întărire gânduri de mândrie), să ai smerenia Domnului neîncetat în inimă. Să te gândeşti cine a fost El şi ce s-a făcut pentru noi, şi din ce înălţimi de lumină a dumnezeirii, - descoperită după putinţă fiinţelor de sus şi slăvită în ceruri de toată firea raţională a îngerilor, Arhanghelilor, Scaunelor, Domniilor, începătorilor, Stăpâniilor, Heruvimilor şi Serafimilor şi a nenumitelor Puteri spirituale, ale căror nume n-au ajuns până la noi, după cuvântul tainic al Apostolului, - în ce adânc de smerenie omenească s-a coborât, prin negrăita Sa bunătate, asemănându-se întru toate nouă, celor ce şedeam în întunericul şi în umbra morţii şi ajunserăm robi prin călcarea lui Adam fiind stăpâniţi de vrăjmaş prin lucrarea patimilor. Căci aflându-ne noi într-o astfel de robie înfricoşată şi stăpâniţi fiind de moartea nevăzută şi vicleană, nu s-a ruşinat de noi Stăpânul întregii firi văzute şi nevăzute, ci umilindu-Se pe Sine şi luând asupra Sa pe omul căzut sub patimile de ocară şi sub osânda dumnezeiască, s-a făcut întru toate asemenea nouă, afară de păcat, adică afară de patimile de ocară. El a luat toate pedepsele trimise asupra omului pentru păcatul neascultării de către hotărârea dumnezeiască: moartea, osteneala, foamea, setea şi cele asemenea acestora, făcându-Se ceea ce suntem noi, ca noi să ne facem ceea ce este El; Cuvântul trup s-a făcut, ca trupul să se facă Cuvânt; fiind bogat, s-a făcut sărac pentru noi, ca noi să ne îmbogăţim cu sărăcia Lui; s-a făcut asemenea nouă din multa iubire de oameni, ca noi să ne facem asemenea Lui prin toată virtutea. Căci de unde a venit Hristos, de acolo se înnoieşte, prin harul şi puterea Duhului; omul zidit cu adevărat după chipul şi asemănarea lui Dumnezeu. Iar prin această înnoire ajunge la măsura dragostei desăvârşite, care aruncă afară frica, nemaiputând să cadă niciodată. Căci dragostea niciodată nu cade, fiindcă dragostea, zice Ioan, este Dumnezeu şi cine rămâne în dragoste, în Dumnezeu rămâne. De această măsură s-au învrednicit Apostolii şi cei ce s-au nevoit asemenea lor întru virtute şi s-au înfăţişat pe ei desăvârşiţi Domnului, urmând lui Hristos cu dragoste desăvârşită, în toată viaţa lor. Gândeşte-te, aşadar, totdeauna fără uitare la umilirea aceasta atât de mare, pe care a luat-o Domnul asupra Sa, din negrăita Sa iubire de oameni; adică la sălăşluirea în Maica lui Dumnezeu  Cuvântul, la luarea omului asupra Sa, la naşterea din femeie, la creşterea treptată cu trupul, la ocări, la înjurături, la batjocuri, la luarea în râs, la bârfiri, la biciuiri, la scuipări, la luarea în bătaie de joc, la hlamida roşie, la cununa de spini, la osândirea lui de către căpetenii, la strigătul iudeilor celor fărădelege şi de acelaşi neam cu El, împotriva lui: Ia-L, ia-L, răstigneşte-l! la cruce, la piroane, la suliţă, la adăparea cu oţet şi fiere, la triumful păgânilor, la râsul celor care treceau şi ziceau: De eşti Fiul lui Dumnezeu, pogoară-te de pe cruce şi vom crede ţie, şi la celelalte patimi, pe care le-a răbdat pentru noi: la răstignire, la moarte, la aşezarea de trei zile în mormânt, la coborârea la iad; la învierea din morţi, la scoaterea din iad şi din moarte a sufletelor, care s-au împreunat cu Domnul, la înălţarea la ceruri, la şederea de-a-dreapta Tatălui, la cinstea şi la slava mai presus de toată începătoria, Stăpânirea şi de tot numele ce se numeşte, la închinarea ce o aduc toţi îngerii Celui întâi născut din morţi, din pricina patimilor, după cuvântul Apostolului, care zice: Aceasta să se cugete în voi, ceea ce şi în Hristos Iisus, care în chipul lui Dumnezeu fiind, nu răpire a socotit a fi întocmai cu Dumnezeu, ci s-a umilit pe Sine, chip de rob luând, întru asemănarea omului făcându-se şi la înfăţişare aflându-se ca omul; şi s-a smerit pe Sine ascultător făcându-Se până la moarte, iar moartea a crucii, de aceea şi Dumnezeu L-a preaînălţat pe El şi i-a dăruit Lui nume mai presus de toate numele, ca în numele lui Iisus Hristos tot genunchiul să se plece, al celor cereşti, al celor pământeşti şi al celor de dedesubt,  şi următoarele. Iată la ce slavă şi înălţime L-au ridicat, după dreptatea lui Dumnezeu, pe Domnul făcut om, pricinile mai înainte spuse. (Marcu Ascetul)45

ˇ Definiţia smeritei cugetări: uitarea atentă a isprăvilor tale. (Diadoh al Foticeii)45

ˇ Ştiu pe cineva care iubeşte aşa de mult pe Dumnezeu, plângând totuşi că nu-l poate iubi cât vrea, încât sufletul lui este necontenit într-o astfel de dorinţă fierbinte, că Dumnezeu se slăveşte în el, iar el este ca şi când n-ar fi. Despre sine nu ştie ce valoare are, iar laudele cuvintelor nu-l îndulcesc. Căci din multa dorire a smereniei nu-şi cunoaşte vrednicia sa, ci slujeşte lui Dumnezeu după rânduiala preoţilor. Iar din multa iubire de Dumnezeu îşi ascunde amintirea vredniciei, îngropând cu smerenie undeva în adâncul dragostei de Dumnezeu lauda ce i se cuvine din pricina acestei vrednicii, ca să-şi pară în cugetarea sa totdeauna o slugă netrebnică, fiind cu totul străin de vrednicia sa, prin dorul după smerenie. Acest lucru suntem datori să-l facem şi noi, fugind de orice cinste şi slavă, pentru covârşitoarea bogăţie a dragostei Domnului, care ne-a iubit aşa de mult pe noi. (Diadoh al Foticeii)45

ˇ Smerita cugetare este un lucru greu de câştigat. Cu cât este mai mare, cu atât se cer mai multe strădanii pentru dobândirea ei. Ea se iveşte în cei părtaşi de sfânta cunoştinţă în două cazuri şi chipuri: când luptătorul pentru evlavie se află în mijlocul drumului experienţelor duhovniceşti, el are un cuget mai smerit din pricina neputinţei trupului, sau a celor ce duşmănesc fără temei pe cei ce se îngrijesc de dreptate, sau a gândurilor rele; apoi când mintea e luminată de harul dumnezeiesc întru simţire şi siguranţă multă, sufletul are smerita cugetare ca pe o însuşire firească, întrucât, fiind plin de bunătate dumnezeiască, nu mai poate să se umple de slavă deşartă, chiar dacă ar împlini neîncetat poruncile Domnului, ci se socoteşte pe sine mai smerit decât toţi, în urma împărtăşirii de bunăvoinţa dumnezeiască. Cea dintâi smerită cugetare cuprinde de multe ori întristare şi descurajare. Iar cea din urmă cuprinde bucurie împreunată cu o sfială plină de înţelepci}ne. Fiindcă cea dintâi se iveşte, cum am zis, în cei ce se află la mijlocul nevoinţelor, iar cea de-a doua se trimite celor ce s-au apropiat cu desăvârşire. Cea dintâi se întristează adeseori când e lipsită de fericirile pământeşti. Cea de-a doua, chiar dacă i-ar oferi cineva toate împărăţiile pământului, nu se impresionează şi nu simte săgeţile cumplite ale păcatului. Căci fiind cu totul duhovnicească, nu mai cunoaşte de loc slava trupească. Dar tot cel ce se nevoieşte a trebuit să treacă prin cea dintâi ca să ajungă la cea de-a doua. Căci dacă nu ne-ar înmuia harul, aducând asupra noastră pătimirile povăţuitoare, ca să lămurească voia noastră cea slobodă, nu ne-ar dărui strălucirea smereniei de pe urmă. (Diadoh al Foticeii)45

Spovedania, descoperirea gândurilor, sfătuirea

ˇ De fapt Iacob, spunându-le lor că a cucerit Sichemul cu sabie şi arc, arată că i-a trebuit luptă şi osteneală ca să pună stăpânire pe patimi şi să le ascundă în pământul Sichemului. S-ar părea însă că este o oarecare contrazicere între a ascunde zeii în Sichem şi a ţine un idol în ascunziş. Căci a ascunde zeii în Sichem e lucru de laudă; iar a ţine un idol în ascunziş e lucru de ocară. De aceea a pecetluit lucrul din urmă cu blestem, zicând: Blestemat cel ce ţine idol în ascunziş! Şi de fapt nu este acelaşi lucru a ascunde ceva în pământ pentru totdeauna şi a-l ţine în ascunziş. Căci ceea ce a fost ascuns în pământ şi nu se mai arată vederii se şterge cu vremea şi din amintire. Dar ceea ce e ţinut în ascunziş nu e cunoscut de cei din afară, însă e văzut necontenit de cel ce l-a pus acolo. Acesta îl arm mereu în amintire ca pe un chip cioplit pe care îl poartă în ascuns. Căci tot gândul urât, care ia formă în cugetare, este o sculptură ascunsă. De aceea este ruşine a scoate la arătare asemenea gânduri, dar e primejdios şi de a ţine în ascuns un chip cioplit, precum şi mai primejdios este de a căuta formele dispărute, cugetarea înclinând cu uşurinţă spre patima izgonită şi împlântând în pământ bronzul idolului. Căci deprinderea virtuţii este de aşa fel că se cumpăneşte cu uşurinţă şi într-o parte şi într-alta, aplecându-se, dacă nu se poartă de grijă, spre cele potrivnice. (Nil Ascetul) 46

ˇ A iscodi plin de curiozitate planurile învăţătorului şi a vrea să pui la încercare cele poruncite de el, însemnează a pune piedică înaintării tale proprii. Cu siguranţă nu ceea ce se pare celui neîncercat întemeiat şi potrivit este într-adevăr întemeiat. Astfel judecă meşterul şi altfel cel fără meşteşug lucrurile meşteşugului. Cel dintâi are ca regulă ştiinţa; celălalt că aşa s-ar cuveni. Dar socotinţa aceasta foarte rar se acoperă cu adevărul; de cele mai multe ori se abate de la linia dreaptă, fiind înrudită cu rătăcirea. Aşadar cei ce au predat altora grija mântuirii lor, lăsându-şi toate socotinţele, să-şi supună gândurile meşteşugului celui priceput, judecând ştiinţa lui mai vrednică de crezare. Mai întâi, lepădându-se de toate, să nu-şi lase nimic afară, nici cel mai mic lucru, temându-se de pilda lui Anania, care crezând că înşeală pe oameni, a primit de la Dumnezeu osânda pentru furt. (Nil Ascetul)46

ˇ Ci, cum se predau pe ei înşişi, aşa să predea şi toate ale lor, bine ştiind că ceea ce rămâne afară, trăgând necontenit cugetul într-acolo, îl va desface adeseori de la cele mai bune, iar pe urmă îl va rupe din frăţietate. De aceea a poruncit Duhul Sfânt să se scrie Vieţile Sfinţilor, ca fiecare dintre cei ce se apucă de unul din felurile acestea de vieţuire, să fie dus printr-o pildă asemănătoare spre adevăr. Cum s-a lepădat Elisei de lume, ca să urmeze învăţătorului său? Ara, zice, cu boii, şi douăsprezece perechi de boi înaintea lui; şi a tăiat boii şi i-a fript în vasele boilor. Aceasta îi arată căldura râvnei. Căci n-a zis: voi vinde perechile de boi şi voi economisi preţul după cuviinţă, nici n-a socotit cum ar putea avea mai mult folos din vânzarea lor. Ci, cuprins cu totul de dorinţa care îl trăgea să fie lângă învăţător, a dispreţuit cele văzute şi s-a silit să se izbăvească mai repede de ele, ca de unele ce-l puteau împiedica adeseori se face pricină a răzgândirii. De ce apoi şi Domnul, îmbiind bogatului desăvârşirea vieţii după Dumnezeu, i-a poruncit să-şi vândă averile şi să le dea săracilor şi să nu-şi lase sieşi nimic? Fiindcă ştia că ceea ce rămâne se face, ca şi întregul, pricină de împrăştiere. Dar socotesc că şi Moise, rânduind celor ce vreau să se curăţească în rugăciunea cea mare, să-şi radă tot trupul, le-a poruncit prin aceasta să se lepede cu desăvârşire de averi, iar în al doilea rând să uite de familie şi de toţi cei apropiaţi în aşa măsură, încât să nu mai fie câtuşi de puţin tulburaţi de amintirile lor. (Nil Ascetul) 46

ˇ Multe sunt sfaturile aproapelui spre ceea ce este de folos; dar nimănui nu i se potriveşte aşa de mult ca judecata conştiinţei sale. (Marcu Ascetul)46

ˇ Cel ce se osteneşte fără sfat e sărac în toate. Iar cel ce aleargă cu nădejde e de două ori bogat. (Marcu Ascetul)46

ˇ Omul sfătuieşte pe aproapele precum ştie; iar Dumnezeu lucrează în cel ce aude, precum acela a crezut. (Marcu Ascetul)46

ˇ E primejdios lucru a fi cineva singur, fără martori, a se călăuzi după voia sa şi a convieţui cu cei neîncercaţi în războiul duhovnicesc. Unii ca aceştia sunt meşteşugirile păcatului şi se ţin bine ascunse; şi felurite curse şi-a întins vrăjmaşul pretutindeni. De aceea, dacă e cu putinţă, e bine să te sileşti şi să te străduieşti a fi sau a te întâlni neîncetat cu bărbaţi cunoscători. În felul acesta, deşi nu ai tu însuţi făclia adevăratei cunoştinţe, fiind încă nedesăvârşit cu vârsta duhovnicească şi prunc, dar însoţindu-te cu cel ce o are, nu vei umbla în întuneric, nu te vei primejdui de lanţuri şi de curse şi nu vei cădea între fiarele lumii spirituale, care pândesc în întuneric şi răpesc şi ucid pe cei ce umblă în el fără făclia spirituală a cuvântului dumnezeiesc. (Marcu Ascetul)46

Tăcerea  vorba deşartă, clevetirea

ˇ Nestatornicii şi nepricepuţii să nu ispitească pe cei înţelepţi. Iar cel înţelept este bărbatul ce place lui Dumnezeu, care vorbeşte puţine şi pe cele de trebuinţă şi plăcute lui Dumnezeu. (Antonie cel Mare)47

ˇ Când afli pe unul gâlcevindu-se şi luptându-se împotriva adevărului şi a lucrului vădit, pune capăt gâlcevii, părăsind pe unul ca acela, fiindcă şi-a împietrit cu totul mintea. Căci precum apa cea rea strică vinul, cu vrajbă strică pe cei virtuoşi cu viaţa şi cu socotinţa. (Antonie cel Mare)47

ˇ Nu spune mulţimii cuvinte despre evlavie şi bună vieţuire. Nu pentru pizmă zic, dar socotesc că vei fi luat în râs de cei smintiţi. Căci cel asemenea se bucură de cele asemenea. Iar astfel de cuvinte puţini auzitori găsesc. Mai bine este dar a nu grăi, decât ceea ce voieşte Dumnezeu pentru mântuirea oamenilor. (Antonie cel Mare)47

ˇ Cuvântul este sluga minţii. Căci ce voieşte mintea, aceea tâlcuieşte cuvântul. (Antonie cel Mare)47

ˇ Prin trup omul este muritor. Dar prin minte şi cuvânt nemuritor. Tăcând înţelegi şi după ce ai înţeles grăieşti. Căci în tăcere naşte mintea cuvântul. Şi rostind cuvânt de mulţumită lui Dumnezeu, îţi lucrezi mântuirea. (Antonie cel Mare)47

ˇ Cel ce vorbeşte fără socoteală nu are minte, căci grăieşte fără să înţeleagă nimic. Cercetează dar ce-ţi este de folos să faci pentru mântuirea sufletului. (Antonie cel Mare)47

ˇ Nu vorbi cu două limbi, într-un fel arătându-te cu cuvântul şi într-alt fel aflându-te cu conştiinţa. Căci pe unul ca acesta Scriptura îl pune sub osândă. (Marcu Ascetul)47

ˇ Precum uşile băilor, deschizându-se necontenit, împing căldura dinăuntru afară, aşa şi sufletul când vrea să vorbească multe, chiar dacă le-ar spune toate bune, împrăştie şi slăbeşte puterea ţinerii de minte prin poarta grăitoare. Prin aceasta mintea uită să spună lucrurile care se cuvin la vreme potrivită şi împărtăşeşte de-a-valma oricui se nimereşte o amestecătură de gânduri, nemaiavând nici pe Duhul Sfânt, care să-i păzească cugetarea ferită de năluciri. Căci lucrul bun scapă totdeauna vorbăriei, fiind străin de orice vălmăşag şi imaginaţie. Bună este deci tăcerea la vreme, ea nefiind decât mama gândurilor prea înţelese. (Diadoh al Foticeii)47

SCRISORI DUHOVNICESTI SFINTII VARSANUFIE ŞI IOAN

1. Răspuns al marelui Bătrîn (sau al lui Varsănufie) către Ava Ioan de la Berseba, care-i ceruse să îngădue să vină să vietuiască lingă ei, în mînăstirea lor de obste.

l S-a scris în Apostol că "Cel ce a început întru voi lucrul cel bun, El însusi îl va si duce la capăt pînă în ziua Domnului nostru lisus Hristos" (Filip l, 6). Si iarăsi a spus Stăpînul nostru celui ce a venit la El: "De nu se va lepăda cineva de toate cele ce le are si de neamul lui, ba de nu-si va urî chiar si sunetul său, nu poate să fie ucenicul Meu" (Le. 14, 33 si 26). Si e cu putintă lui Dumnezeu să împlinească acest cuvînt pentru noi. "Că ce este mai bine si mai plăcut decît a locui fratii împreună?" (Ps. 132, 1). Deci mă rog să ajungi la măsura scrisă în Fapte: ,,Cîti aveau averi le vindeau si aducînd pretul celor vîndute îl puneau la picioarele Apostolilor" (Fapte 4, 34, 35).

Si eu cunoscînd rîvna ta, ca fiind după Dumnezeu, am spus iubitului nostru fiu, Serid, care ne-a acoperit pe noi cu Dumnezeu de către oameni (si nădăjduim în Dumnezeu că te va acoperi si pe tine împreună cu noi): "Primeste pe fratele Ioan cu dragoste multă si să nu stai deloc la îndoială. Căci încă înainte cu doi ani mi-a descoperit Dumnezeu că va veni aici si multi dintre frati vor veni la noi. Si eu am păzit descoperirea pînă ce voi afla ce va face Domnul. Cînd deci s-a împlinit timpul, am arătat-o si eu vouă".

Si fiindcă am socotit ca din cele ce le port să-ti trimit ceva si tie, iată am luat culionul de pe capul meu si ti 1-am trimis prin fratele, zicînd: "Dă-i-1 lui si adu-mi în locui Iui altul". Tine-1 deci pînă la moartea ta. Căci tfi va acoperi de multe rele si ispite. Să nu-1 dai deci altcuiva. Că el este binecuvîntarea lui Dumnezeu prin mîinile mele. Si sileste-te să duci la capăt lucrul tău si elibereazâ-te de orice altă grijă, cum ne-am eliberat si noi. Si sezi cu noi întru toată negrija. dăruindu-te lui Dumnezeu.

Si eu, Serid 2, îti spun tie un lucru minunat. Cînd grăia Bătrînul acestea, gîndeam întru mine: cum voi putea tinea acestea în minte, ca să le scriu? Dacă ar vrea Bătrînul, as aduce aci cerneală si hîrtie ca să scriu orice cuvînt pe care-1 aud. Dar el a cunoscut ceeace gîndeam si fata lui începu să strălucească ca focul si-mi spuse: "Du-te si scrie si nu te teme. Dacă ti-as spune zeci de mii de cuvinte ca să le scrii, Duhul lui Dumnezeu nu te va lăsa să scrii nici mai multe nici mai putine decît ti-am spus, chiar dacă ai voi, ci-ti va conduce mina ca să le scrii acestea pe rînd.

2. Răspuns al aceluias marc Bătrîn către acelas, vestindu-i lui de mai înainte feluritele necazuri ce vor veni asupra lui si Jieputinta trupească, unită cu acestea, dar si sporirea sufletească ce-o va avea din acestea.

Spune fratelui Ioan 3: întăreste-ti inima ca pe-o piatră tare. Iar piatră numesc tăria sufletului, ca să poti auzi cele ce-ti voi spune. Ia deci seama la tine însuti, ca nu curnva auzind aceasta să te semetesti în inima ta si să cazi din făgăduinta duhovnicească. Căci pe multi i-a pierdut înfumurarea, chiar dintre cei ce-au atins măsura. Deci te pregăteste spre multumire în toate, auzind pe Apostolul care zice: "întru toate multumiti" (I Tes. 5, 18), "fie în necazuri, fie în nevoi, fie în strîmtorări" (II Cor. 6, 4), fie în neputinte si osteneli trupesti. Multumeste lui Dumnezeu în toate cele ce vin asupra ta. Căci nădăjduesc că si tu vei ,,intra în odihna Lui" (Evr. 4, 1). "Pentru că prin multe necazuri trebue să intrăm în împărătia lui Dumnezeu" (Fapte 14, 22). Na te îndoi deci în sufletul tău si să iiu slăbească inima ta în ceva. Si adu-ti aminte de cu-vîntul Apostolului "că chiar de se strică omul nostru cel din afară, cel dinăuntru se înoeste din zi în zi" (II Cor. 4, 16). Dacă deci nu suferi pătimirile, nu poti ajunge la cruce. Iar de rabzi mai întîi pătimirile, vei intra la limanul odihnei Lui. Si te vei linisti apoi întru toată negrija, avînd sufletul întărit si lipit de Domnul pentru totdeauna, străjuit în credintă, bucurîndu-se întru nădejde, vcselindu-se în dragoste, păzit în sfînta si cea de o fiintă Treime. Si atunci se va împlini cu tine ceeace s-a spus: "Să se veselească cerurile si să se bucure pămîntul" (Ps. 95, 11). Aceasta este viata cea fără de griji a omului lui Dumnezeu. Căci se bucură, iubitul meu frate, Tatăl si Fiul si Sf. Duh de mîntuirea ta.

3. Răspuns al altui Bătrin către acelas, care-i ceruse o întîlnire.

Spune fratelui: lartă-mă pentru Domnul, căci doresc să te văd, dar nu găsesc timp liber din pricina constiintei altora- Dar mă bucur de dragostea pentru binecuvîntările trimise tie de sfîntul Bătrîn. Si fericit esti pentru că te-ai învrednicit de ele.

4. Ivindu-se o ispită pentru monahii locului unde vietuia Ava Ioan înainte de a veni în minăstirea de obste si avînd să se nască o tulburare pe cînd era el acolo, stiind-o aceasta de mai înainte marele Bătrîn cu duhul, îi scrise lui acestea:

Scrie fratelui Ioan: Iată îti trimic trei mărturii aîc puterii lui Dumnezeu, din Scripturile Sf. Duh, prin care doresc să ti se trezească mintea ca să ia aminte la Dumnezeu si la gîndurile Duhului, ca să cunosti ceeace se potriveste timpului de fată.

întîia mărturie este aceasta: Zis-a Dumnezeu către Sf. Prooroc Isaia : "Mergi poporul meu, intră în cămara ta, închide usa ta, ascunde-te putin pînă va trece mînia Domnului" (îs. 26,20).

A doua mărturie este aceasta: "Iesiti din mijlocul lor si vă osebiti si nu vă atingeti de ce este necurat, zice Domnul, si Eu vă voi primi pe voi si voi fi vouă Tată si voi îmi veti fi Mie fii si fiice, zice Domnul Atottiitorul" (îs. 17, 18).

A treia mărturie: "Vedeti cum umblati, nu ca niste neîntelepti, ci ca niste întelepti, răscumpărînd vremea că zilele sînt rele" (Ef.' 5, 15-16).

Iar eu zic tie: Aleargă spre cele dinaintea ta si desă-vîrseste lucrul tău degrabă, aducîndu-ti aminte de Domnul care zice: "Nimenea punînd mîna pe plug si întorcîndu-se spre cele dinapoi, nu se pregăteste pentru împărătia cerurilor" (Le. 9, 62). Căci eu privesc la viata linstită care se află în Hristos lisus Domnul nostru, căruia fie slava în veci. Amin.

5. Răspuns al aceluias mare Bătrîn către care se întristase că Ava Ioan a întîrziat să vină si deaceea socotea că nu mai vine.

Nu te descuraja, fiule, nici nu te întrista din pricina fratelui nostru. Pentru că desi lipseste cu trupul, este cu noi totdeauna. Căci e de un suflet cu noi si nimic nu-1 desparte de iubirea noastră de acum si pînă în veac.

6. Scrisoarea aceluias mare Bătrîn scrisă către Aia Ioan, care se ocupa în tara lui cu unele lucruri de trebuintă pentru mînăstire si era tulburat de un război al trupului e .

Scrie fratelui: Tu esti încă în afară, ostenindu-te după puterea ta pentru Dumnezeu si pentru sufletele fratilor, mai bine zis pentru odihna si linistea noastră si a ta. Căci dacă fratii nostri se odihnesc si sînt ocrotiti prin noi, aflăm si noi prin ei odihna desăvîrsită '; si se împlineste cu noi cuvîntul scris: "Un frate ajutat de alt frate este ca o cetate întărită si înconjurată de ziduri" (Prov. 18, 19).

Taie toate legăturile si părutele pricini pe care le ai pînă esti afară si ;să nu lasi nici-o pricină născocită si nici-o legătură cu cineva care te atrage la cele dinapoi. Căci de nu faci asa, nu te linistesti într-o liniste desăvîrsită. Că asa am făcut si noi. Făcînd deci aceasta, nădăjduesc că te vei linisti cu desăvîrsire. Si cu ajutorul lui Dumnezeu, sortul si partea ta va fi cu noi în veac. Deocamdată să nu afle nimeni cele scrise tie. împlinind asadar osteneala ta, de-ti va înainta lucrul bine, multumeste lui Dumnezeu si te roagă Lui. Căci aceasta înseamnă: "în toate multumiti" (I Tes. 5, 18). Să nu nesocotim datoria de a multumi lui Dumnezeu. Să facem ca acela despre care ai spus odată pilda: A plecat să se roage în biserică să i se rânduiască să afle ceva de mîncare si 1-a întîlnit pe careva care i-a spus: mănîncă azi cu mine si apoi du-te si te roagă. Si i-a răspuns acela: nu vin, căci am plecat să cer aceasta de la Dumnezeu. Asadar si noi, fie că vom afla, fie că nu vom afla, să dăm lui Dumnezeu rugăciune si multumire. Ia seama să porti în trupul tău pururea crucea lui Hristos 8.

7. Răspunsul aceluias mare Bătrin către ace/as, care se gîndea să meargă cu fratii să culeagă cele de trebuintă pentru lucrul de mînâ si se temea de pustietatea locurilor '. li aduce aminte să ia seama la războiul trupului care tul-bură si-i făgădueste ajutorul lui Dumnezeu în această plecare pe care o ia asupra sa pentru ei.

Spune celui ce a fost chemat printr-:o încuviintare de sus să locuiască lîngă noi nu numai în veacul de acum ci si în cel viitor, fratelui si celui de un suflet cu noi Ioan: Zis-a Stăpînul nostru Hristos ucenicilor Săi: "Oare nu se vînd două vrăbii pe un bănut. Si nici una din ele nu va cădea pe pămînt fără voia Tatălui Meu cel din ceruri. Vouă însă si perii capului vă sînt numărati. Asadar nu vă temeti. Voi sînteti mai de pret decît un număr mare de vrăbii. Tot cel ce va mărturisi pentru Mine înaintea oamenilor voi mărturisi si eu pentru el înaintea Tatălui Meu cel din ceruri" (Mt. 10, 29-32). Ia seama deci la tine să pui cu trezvie pe Dumnezeu pururea înaintea ta, ca să se împlinească si cu privire la tine cuvîntul proorocesc: ,,Văzut-am pe Domnul înaintea mea pururea, că la dreapta mea este, ca să nu mă clatin" (Ps. 15, 8). întinde, asadar, mîinile tale din tot sufletul tău spre cele ce le ai de împlinit si cugetă la ele pururea ca să auzi glasul lui Dumnezeu spu-nîndu-ti: "Iată trimit pe îngerul Meu înaintea fetii tale, care va pregăti calea ta înaintea ta" (Mt. 11, 10; Mt. 3, 1).

8. Ostenindu-se acela mult si nea fiind cele pentru lucrul de mînă, s-a întristat si s-a mirat cum "ra-a fost trimis îngerul înaintea fetii lui., după cuvîntul Bătrînului. El nu stia, că aceasta i-a spus-o Bătrînul spre usurarea plecării lui. Deaceea îi scrie lui Bătrînul acestea:

Scrie fratelui că atîta vreme cît este corabia pe mare, se asteaptă la primejdii si la bîntueiile vînturilor. Dar cînd ajunge la limanul linistei si al păcii nu se mai teme de primejdii, de necazuri si de bătaia vînturilor, ci se va afla în liniste. Asa si iubirea ta, cîtă vreme esti cu oamenii, asteaptă-te la necazuri si la primejdii si la atacurile vînturilor nemateriale; dar cînd vei ajunge la cele gătite tie, atunci vei fi fără frică. Iar în privinta a cecace am spus înainte, că Stăpînul nostru a zis: "Iată voi trimite pe îngerul Meu înaintea fetii tale", el a fost de fapt trimis. Iar despre faptul de a nu fi aflat cel pentru lucrul de mînă, Dumnezeu a zis în cartea lui Moise: "Pentru aceea te-a ocolit si te-a pedepsit si te-a sleit de foame în pustiul acela înspăimântător, ca să cunosti cele din inima ta" (A doua lege 8, 2-3). întelege, iubite frate, cele spuse tie de mine si tine-te tare si fără sovăială în osteneala ta.

9. Scrisoarea aceluiasi mare Bătrîn către acelas care plecase pentru trebuintele mînăstirii si se descurajase pentru multele necazuri în care a ajuns.

Scrie, fiule, fratelui nostru Ioan, că-1 îmbrătisăm în Domnul, eu si tu si fratele nostru Ioan. Si spune-i: nu te descuraja în necazurile si greutătile trupesti ce le rabzi si în care te ostenesti pentru noi si pentru obstea noastră. Căci si prin aceasta îti pui sufletul tău pentru frati si nădăj-duesc că multă îti va fi răsplata pentru osteneala aceasta. Si precum 1-a pus Dumnezeu pe losif să hrănească pe fratii săi în timpul foametei în Egipt, asa te-a pus si pe tine să ajuti mînăstirii împreună cu fiul meu Serid. Iar eu îti spun cuvîntul Apostolului cel către Timotei: "Tu deci, fiule, întăreste-te în harul Duhului Sfînt" (II Tim. 2, 1). Căci văd cum va veni linistea ta si mă bucur împreună cu tine întru Domnul. Pentru că atîta vreme cît petreci afară, vei afla necaz si osteneală trupească. Dar cînd vei ajunge la limanul linistei, vei afla odihnă si pace. Căci nemincinos este Stăpînul nostru care zice: "Le voi da lor în veacul de acum însutit si în cel viitor viată vesnică" (Mc. 10, 30). Osteneste-te, asadar, frate, din toată inima, ca să afli mai multă dragoste si odihnă. Căci înainte de a ajunge corabia în port e lovită si frămîntată de valuri si de vîrtejuri. Dar cînd ajunge în port afla însfîrsit multă liniste, întelege cele spuse si le păzeste. "Căci Domnul îti va da întelegere în toate" (II Tim. 2, 7).

10. Răspunsul aceluias mare Bătrîn către acelas, ctnd a căzut pe piciorul lui o piatră si i-a pricinuit multă durere si descurajare.

Iubitului frate în Domnul, Ioan, bucurie. Potrivit ostenelii trupului tău pentru noi si zdrobirii piciorului tău pentru noi, să umple Stăpînul Dumnezeu, sufletul tău, iubitul meu, însutit de bunătătile ceresti, întelege, frate, cele scrise de mine si le ascunde în tine, pentru că te vor face să simti o bucurie cerească, stăpînitoare, dumnezeească. Căci în numele Sfintei Treimi, descopăr că esti împreună mostenitor al liarismelor mele, date mie de Dumnezeu. Si m-astept să ajungi de grabă (la el înaintînd pas cu pas. Căci vei ajunge prin ostenelile pentru Dumnezeu la odihna Lui, asa cum altul ajunge la ea pentru smerenie. Iar eu nădăjduesc că tu le vei avea pe ammdouă cînd va muri întristarea din inima ta, înăbusindu-se iutimea din tine. Atunci se va împlini în tine cuvîntul: "Vezi smerenia mea si osteneala mea si iartă toate păcatele mele" (Ps. 24, 18). Si cînd ti-am spus că vei ajunge înaintînd pas cu pas, gîn-deste-te la Evanghelii, cum si de cîte ori a dat Hristos ucenicilor barismele vindecărilor si ale scoaterii dracilor, ca si harisma desăvîrsită a iertării păcatelor, zicîndu-le: "Cărora le veti ierta păcatele, iertate vor fi" (Ioan 20, 23). Deci cînd pentru osteneala ta cea pentru Dumnezeu va ierta păcatele tale, ai ajuns la măsura la care voesc să ajungi.

Iar dacă găsesti în scrisoarea mea cuvinte greu de înteles, întreabă pe Serid, cel de un suflet cu tine, pe fiul meu cel iubit, si prin harul lui Dumnezeu el îti va explica cele greu de înteles. Căci m-am rugat lui Dumnezeu pentru el si în privinta aceasta.

Tu, deci, omule al lui Dumnezeu, aleargă pe drumul gătit tie ca să ajungi cu bucurie la limanul lui Hristos, la care am ajuns noi, si să auzi glasul bucuriei împlinite, al vietii, al luminii si al veseliei, spunîndu-ti-se: "Bine, slugă bună si credincioasă, peste putine ai fost credincios, peste multe te voi pune, intră în bucuria Domnului tău" (Mt. 25, 21). Bucură-te în Domnul, bucură-te în Domnul, bucu-ră-te în Domnul! Domnul să păzească sufletul si trupul tău de tot răul si de toată împotrivirea diavolească si de toată nălucirea pricinuitoare de tulburare. Domnul va fi lumina ta, acoperămîntul tău, calea ta, tăria ta, cununa ta, veselia ta si sprijinitorul tău vesnic. Ia aminte la tine Căci s-a scris: "Nu nesocoti cuvintele iesite din buzele Mele" (Ps. 88, 35).

11. Răspunsul aceluias Bătrîn către acelas., îndemnîndu-l să-si aducă aminte de cele scrise lui, spre folosul lui si spre sprijinirea inimii lui.

Zis-a Solomon despre părintii Iui: "Cei ce mă învătau îmi spuneau: să se sădească cuvîntul nostru în inima ta" (Prov. 4, 4). Asa îti spun si eu, frate: să se sădească cuvintele mele în inima ta si cugetă totdeauna la toate cele scrise de mine, precum a zis Dumnezeu prin gura lui Moise: "Lipseste-le de mîna ta cea dreaptă si vor fi pururea neclintite înaintea ochilor tăi si cugetă la ele cînd te culci, cînd te scoli, cînd umbli pe drum si te culci în casă" (A doua lege, 6, 6-8). Arată-le, asadar, pe acestea întru desăvîr-sirea faptelor si Dumnezeul meu va fi cu tine în veac. Amin.

12. Acelasi a poruncit fratelui un lucru si pentru că acela nu l-a împlinit repede, l-a certat pe el. Iar fratele întristîndu-se, Bătrînul i-a poruncit să nu mai spună aceasta vreunuia dintre frati, în acest scop i-a spus Bătrînul aceasta:

Spune fratelui Ioan: Vremea noastră este slabă. Si cu multă osteneală afli în vremea de acum un om cu inima tare 9b. Dar tine cuvîntul sfîntului Apostol care zice: "Mustră, ceartă, îndeamnă cu îndelungă răbdare si învătătură" (II Tim. 4, 2).

13. Ridicîndu-se o clădire în minăstire, acela (Ava Ioan) ca un om priceput a desemnat măsurile lucrării. Dar unii frati, fără să stie el, socotind că fac un lucru bun, au adăugat ceva la acele măsuri si au schimbat putin planul. Si tulbu-rîndu-se acela si descurajîndu-se din pricina lor, a arătat aceasta Bătrînului. Bătrînul a răspus:

Spune fratelui nostru Ioan, care cugetă aceleasi cu noi: Multe sînt cele scrise tie de mine prin mîna iubitului si sincerului nostru fiu, care ne iubeste din tot sufletul lui deopotrivă pe noi cei trei10 cu iubire desăvîrsită. Si toate acestea nu ti le scriu din voia proprie ci din porunca Sf. Duh spre îndreptarea si folosul sufletului si a constiintei omului dinăuntru, pentru necazuri si asuprirea trupului si pentru zdrobirea inimii, întîi fereste-te de duhul descurajării. Căci naste tot răul si necazuri felurite. Dacă ti-as scrie ispitele ce le-am suferit eu, îti spun că nu le-ar putea purta urechile tale; ba poate nici ale altuia în timpul de fată. Dar nădăj-duesc că vei ajunge la ele, ba chiar le vei vedea cu ochii tăi si te vei izbăvi de ele cu harul lui Hristos prin credinta ta. Pentru ce slăbeste inima ta si se descurajează, din pricina oilor lui Hristos? Sau nu sti ce dureri de cap suferă învătătorul cel bun din partea copiilor pînă ce se cumintesc? Doar ai auzit de la mine cuvîntul Apostolului: "Mustră, ceartă, îndeamnă cu toată îndelunga răbdare si învătătură" (II Tim. 4. 2). Ascultă si ia aminte la cele ce ti le spun îndelunga răbdare este născătoarea tuturor bunătătilor Gîndeste-te la Moise, care si-a ales mai bine "să pătimească împreună cu poporul decît să aibă dulceata trecătoare a păcatului" (Evr. 11, 25). Deci cînd te tulbură gîndul de la demoni împotriva vreunui om, spune gîndului cu îndelungă răbdare: m-am supus oare pe mine lui D i mnezeu ca să lovesc pe altii?11. Si va pleca de la tine. Aleargă cu bărbătie si cu tărie, aducîndu-ti aminte de cuvintele mele, mai bine zis de ale Domnului, ca să ne întelegi pe noi în Hristos lisus, Domnul nostru. Fie ! Amin.

14. Răspunsul aceluias mare Bâtrln către acelas, pentru că răbdase cu greu să audă că oarecare dintre frati spusese ca să-l umilească: Cine mai este si acesta ? Sau pentru ce se supără ?

Spune fratelui: Precum se judecă Mihail pentru trupul lui Moise (Iuda 9), asa mă lupt si eu pentru tine, pînă ce nu te vei izbăvi de omul cel vechi. Dar si iudeii murmurau împotriva Mîntuitorului, zicînd: "Nu este Acesta fiul lui losif? Nu cunoastem pe mama si pe fratii Lui?" (Ioan 6, 42; Mt. 13, 55). Gîndeste-te la acestea si rabdă pînă la sfîrsit. (Mt. 10, 22)12.

15. Răspunsul aceluias mare Bătrîn către acelas, care nu se izbăvise încă de descurajarea lui:

Spune fratelui: Mi-am adus aminte de proorocia lui leremia proorocul care zice: "Cine. va da capului meu apă si ochitor mei izvor de lacrimi, ca să plîng pe acest popor ziua si noaptea?" (Ier. 9, 1). Mă asteptam ca să te hrănească hrana vîrtoasă si te văd iarăsi avînd nevoie de lapte (Evr. 5, 12). Vezi ce s-a scris: "Si de cele ascunse ale mele curăteste-mă" (Ps. 18, 13). Vezi să nu te fure balauri răi si să verse în tine veninul lor. Că e pricinuitor de moarte. Căci nimenea nu îndreptează vreodată binele cu răul, pentru că e biruit de rău. Ci îndreptează răul prin bine (Rom. 12, 21). Iată tu stai în stadion: esti dator să te lupti cu fiarele, ca Apostolul (I Cor. 15, 32). Căci el se lăuda, pentru că biruise fiarele. Ai fost aruncat în furtuna mării ca să rabzi multe primejdii si să te lupti cu furia valurilor. Si biruind cu ajutorul lui Dumnezeu vei veni cu noi la limanul linistii, în Hristos lisus, Domnul nostru, Căruia fie slava în vecii vecilor. Amin.

16. Răspunsul aceluias mare Bătrîn către ace/as, care începuse să se supere pe frati pentru stricarea unor cărămizi din pricina ploii. Căci o punea aceasta pe seama negrijii lor. Stiind de mai înainte că aceasta îl va face să gîndească rău si de Ava, îl trezeste si îl întăreste de mai înainte împotriva acestor gînduri, aducîndu-i aminte si de dragostea adevărată pe care o are Ava f ată de el, ca prin această aducere aminte să lapede gîndul potrivnic lui.

Fă o faptă de iubire, fiul meu, si gîndeste-te să aduci hîrtie si cerneală si lasă răspunsul pentru care ai venit si scrie fratelui Ioan mai întîi o salutare din partea mea. Căci e pe cale să se supere pe altii si să fie supărat de altii. Si spiine-i: Bucură-te în Domnul, fratele meu. Dacă sînt multe valurile mării, nu este oare cineva care să trezească pe lisus si să certe vînturile si să se facă liniste pentru a cunoaste pe lisus si a I se închina? (Mt. 8, 22). Dacă toate sînt desarte si trecătoare, pentru ce e împinsă inima noastră de ele, ca să uite de cuvîntul evanghelic: "Ce va folosi omului de va dobîndi lumea toată, iar sufletul său si-1 va pierde" (Mt. 16, 26). Află, fratele meu. că dacă supără cineva pe altul fie cu fapta, fie cu vorba, va avea după aceea el o supărare însutită. Ti s-au scris din partea mea de multe ori cuvintele Domnului din Scriptură, să ai îndelungă răbdare în toate si să iei aminte si să nu fie voia ta amestecată13. Ci cînd îmi trimiti vre-o întrebare cu iubitul meu fiu, Serid, care e mereu necăjit că te vede necăjit, sileste-te să tii sub pază gîndurile tale, ca să nu arunce vre-un venin pricinuitor de moarte în inima ta si să te amăgească să iei tintarul drept cămilă si bobul de nisip drept o piatră. Căci asa se va afla omul care avînd o bîrnă ia seama la firul de pai (Mt. 7, 3-5).

Ti-am scris acestea ca sufletului meu. Căci stiu că inima ta se va bucura de acestea. Fiindcă se spune: "Mustră pe întelept" si celelalte (Prov. 9, 8). Si, stii, frate, cît de mult te am pe tine în dragostea lui Hristos. fH; Nădăjduesc că esti, însfîrsit, aproape de a nu te mai îngriji de lucrurile pămîntesti si de a te afla în lucrarea duho vnicească a Părintilor. Căci nu mă va rusina Domnul meu Hristos pe mine care mă rog Lui ziua si noaptea pentru tine41.

17. întrebarea aceluias către acelas mare Bătrîn.

Stiu, Părinte, că acestea mi se întîmplă mie pentru păcatele mele; si că sînt fără de minte si pricina relelor. Iar cei ce mă duce în astfel de necaz este Ava, pentru că nu are grije si trece cu vederea lucrurile. Si acestea se pierd din pricina lui, iar eu nu pot răbda aceasta. Si ce să fac dacă eu vreau să alung gîndurile15, dar nu am putere ? lartă-mă, că "Am spus-o odată; a doua oară nu voi mai adăuga (să o spun)" (Iov. 39, 35,). Si mă mir că s-a răcit căldura dragostei pe care o aveam fată de frati. Roagă-te pentru mine, pentru Domnul.

Răspuns: Frate, adu-ti aminte că Domnul a spus ucenicilor Săi: "Acum si voi sînteti nepriceputi?" (Mt. 15, 16). Ti-am scris să-ti păzesti gîndurile taie. Dacă te-ai fi ostenit să le păzesti, ai fi aflat că puterea de care mi-ai scris de curînd, cu ti-am arătat-o într-o scrisoare de mai înainte si nu era nevoie să-mi scrii iarăsi. Totusi voi adăuga alt răspuns la întrebarea ta.

Mai întîi te mustru. Te-ai numit pe tine păcătos, dar în faptele tale nu te socotesti asa. Căci cel ce se socoteste păcătos si pricină a relelor, nu se împotriveste cuiva, nu se războeste, nu se mînie împotriva cuiva, ci îi socoteste pe toti mai buni. Si dacă gîndurile te fac să spui, fără să glumesti, că esti păcătos, cum îti miscă inima împotriva celor mai buni? Ia seama, frate, că nu acesta este adevărul. Deci încă n-am ajuns să ne socotim pe noi însine păcătosi16. Deaceea cînd iubeste cineva pe cel ce-1 mustră pe el, este întelept. Dar dacă spune că îl iubeste si nu face cele ce aude de la el, mai mult îl urăste. Dacă esti păcătos, pentru ce îl ocărăsti si îl învinuesti că prin el ti-a venit necazul? Nu stii că fiecare se ispiteste de pofta sa? (lacob l, 14) si aceasta-i naste lui necazul? Aceasta este ceeace ti-am scris despre frati, să nu te facă să iei tintarul drept cămilă s.a.m.d. Roagă-te mai degrabă să-ti fie părtasi în frica de Dumnezeu. Si cînd spui de tine că esti nepriceput, nu o spune în glumă, ci cercetează-te si vei afla că nu te crezi asa. Căci dacă ai fi asa, n-ar trebui să te mînii, pentru că n-ai putea deosebi dacă lucrul s-a făcut bine sau rău17. Dar cel nepriceput e prost. Si cel nepriceput si prost e neîntelept în judecătile lui. Si cum ar putea îndrepta si întelepti cel neîntelept pe altii? Vezi, frate, că vorbim în glumă si numai cu gura si aceasta o arată faptele noastre. De aceea cînd răspundem gîndurilor, nu avem putere, pentru că mai întîi primim să osîndim pe aproapele si puterea duhului nostru slăbeste18 si învinovătim pe fratele nostru, vinovati fiind noi însine19. Dacă socotesti că totul este al lui Dumnezeu care milueste si nu al celui ce voeste, nici al celui ce aleargă (Rom. 9, 16), pentru ce nu întelegi si nu iubesti pe fratele tău cu o iubire desăvîrsită? 20 Căci cîti nu voiau să ne ajungă pe noi bătrînii, si alergau în acest scop? Totusi nu li s-a dat lor să ne ajungă. De aceea nereusind el, ne-a trimis Dumnezeu pe noi la el si 1-a făcut pe el fiul nostru sincer. Căci Dumnezeu iubeste vointa cea dinăuntru.

Cît priveste cuvîntui: "Am spus odată" s.a.m.d., dacă lupti pentru a ajunge acolo, esti fericit. Dar nu s-a dat aceasta tuturor.

Iar despre celelalte gînduri, pune în seama lui Dumnezeu tot gîndul, zicînd: "Dumnezeu stie ce e de folos". Si te vei odihni. Si pe încetul îti va veni puterea să rabzi. Nu înceta să spui. Iar de spui si nu esti auzit, si nici nu afli har (ascultare) în cuvântul tău, să nu te întristezi. Căci te vei folosi si mai mult.

Iar privitor la cele ce te miră, iubirea desăvîrsită nu cade si cel ce a dobîndit-o pe ea, rămîne în căldură, fiind închis în iubirea fată de Dumnezeu si de aproapele. :

Cît despre rugăciunea de care ai scris la sfîrsit, să-ti ajungă cuvîntui ce ti 1-am scris, că mă rog pentru tine lui Dumnezeu fără încetare, noaptea si ziua. Ai cerut-o deci si aceasta de prisos. Ai asadar de la mine hrana cea după Dumnezeu pentru multă vreme. Stărue si asteaptă pe Domnul, în Hristos lisus Domnul nostru, Căruia se cuvine slava în veci. Amin.

18. Răspunsul aceluias Bătrîn către "ce/as, care l-a. întrebat de unde este căldura si răceala si învîrtosarea inimii; si despre războiul trupesc.

Despre căldură si răceală, e stiut că Domnul s-a numit foc ce încălzeste si aprinde inima si rărunchii (Ps. 7, 9; 35, 2). Dacă e asa, diavolul este răceală si de la el este toată răceala. Căci de n-ar fi asa, cum s-ar fi spus că "atunci se va răci dragostea multora"? (Mt. 24, 12). Iar "atunci" ce înseamnă dacă nu în timpurile vrăjmasului. Cînd simtim deci răceala, să chemăm pe Dumnezeu, care venind va încălzi inima noastră spre dragostea desăvîrsită a Lui, ba nu numai a Lui, ci si a aproapelui. Si venind de fată căldura Lui, se alungă răceala urîtorului de bine. Iar cînd acesta a uscat izvorul lacrimilor din inima ta, l-a umplut pe cel de sub pîntecele tale. Dar primeste pe Domnul în casa ta si El va usca izvorul din urmă si va curati izvorul lacrimilor ca să curgă din el apa duhovnicească21. Cel ce voeste să vină la frica lui Dumnezeu, vine prin asteptare stăruitoare22. Căci zice: "Asteptînd, am asteptat pe Domnul si a căutat spre mine si a ascultat cererea mea" (Ps. 39, 2) Si ce a adăugat? "Si m-a scos pe mine din groapa ticălosiei si din tina noroiului" (Ps. 39, 3). Iar prin groapa aceasta întelegem si învîrtosarea inimii. Dobîndesti deci ceeace doresti si te vei mîntui în Domnul.

19. Răspunsul aceluias mare Bătrin către acelas, care l-a întrebat despre îndelunga răbdare.

Trupul prinde putere cîtid se împutinează viata duhovnicească a cărei esentă o coustitue iubirea de Hristoi ce se naste din simtirea prezentei Lui si a comuniunii cu El. Iar trapul plin de vigoare se face izvorul altoi- curgeri. Lacrimile inimii sînt semnul că omul nu e singur, ci câ-L simte pe Domnul Hristos în sine.

Spune fratelui: Ti-am scris despre îndelunga răbdare. Si acum îti spun: Zis-a Stăpînul nostru Dumnezeu ucenicilor Săi: "Iată v-am dat vouă putere să călcati peste serpi si scorpii si peste toată puterea vrăjmasului. Si nimic nu vă va vătăma" (Le. 10, 19). Fă-te dar ca Iov "bîncl batjocura ca apa" (Iov. 34, 7). Fă acestea si cugetă totdeauna la ele.

20. Răspunsul aceluias mare Bătrîn către acelas, care l-a întrebat: Dacă i-a dat lui Dumnezeu putere să calce peste serpi si scorpii, de ce se mai tulbură ?23.

Cel ce a primit putere să calce peste serpi si scorpii, nu mai este vătămat sau biruit de ei. Cercetează deci inima ta în fata oricărui lucru si dacă el poate tulbura inima ta, măcar cît de putin, află că esti încă departe de a fi primit putere asupra acelora si să nu fi fără grijă de tine, ca nu cumva să ti se fure vre-o clipă24. Ci orice lucru ai vedea că se întîmplă - si nu spun numai despre cele din lume, care sînt trecătoare, ci fie în cer, fie pe pămînt - pune pe Dumnezeu si judecata Lui înaintea ochilor tăi. Si gîndeste-te că putină vreme avem să petrecem în lume. Si asa fă să se sălăsluiască blîndetea în inima ta, aducîndu-ti aminte de Hristos, Oaia si Mielul cel fără de răutate; de cîte a răbdat, nevinovat fiind: ocări, bătăi si celelalte. Iar noi, măcar că sîntem vinovati de ce ne pornim împotriva aproapelui, cînd ii-am pătimit nimic din partea lui? Adu-ti aminte că dragostea nu se trufeste, ci e cu îndelungă răbdare si celelalte (I Cor. 13, 4). Si roagă-te să ajungi la cele dinaintea ta, ca să nu-ti fie osteneala în desert. Lipeste-te fără sovăire de Hristos, care ne-a iubit pe noi. Lui fie slava în veci. Amin.

21. Răspunsul aceluias Bătrîn către ace/as, punîndu-i în minte să nu poruncească nimănui ceva, ci să-si hotă-rasca drept regulă limpede să se îngrijească numai de sine.

Frate, cu cît îti scriu mai multe, cu atîta sileste-te mai mult să întelegi cele scrise de mine si să nu le nesocotesti. Căci se spun spre cunostinta si spre buna asezare a sufletului.

Să stii, frate, că dacă cineva nu suferă ocările, nu va vedea slava si dacă cineva nu leapădă amărăciunea mîniei, nu gustă dulceata. Ai fost lăsat în mijlocul fratilor si a lucrurilor ca să arzi si să fi cercat. Căci aurul trebue probat prin foc (I Petru l, 7). Nu-ti tine nimic pentru tine, căci prin aceasta vii la război si la griji. Ci judecă cele ale timpului potrivit cu frica de Dumnezeu si nimic în duh de ceartă (Filip 2, 3). Fă tot ce poti să te înstrăinezi de mînie si fii pildă de folos tuturor, nejudecînd pe cineva, nici osîndindu-1, ci sfatuindu-i ca pe niste frati adevărati. Iubeste mai ales pe cei ce te ispitesc. Căci si eu am iubit pe cei ce mă ispiteau. Pentru că de gîndim bine de ei, acestia ne ajută să înaintăm. Nu-ti impune nici-o regulă 25. Fii ascultător si smerit si cere-ti socoteală de ce-ai făcut în fiecare zi. Căci proorocul explicând cuvîntul "în fiecare zi", zice: "Si am zis: acum am început" (Ps. 76, IO)26. Iar Moise zice: "Si acum Israile" (A doua lege, 4, 1). Tine deci si tu pe "acum"27.

Si de ti se impune trebuinta să poruncesti cuiva, probează gîndul tău, daca nu cumva va misca vre-o tulburare. Si dacă nu ti se pare folositor, ascunde-1 sub limbă, aducîn-du-ti îndată aminte de Cel ce a zis: "Ce va folosi omul de va dobîndi lumea toată iar sufletul si-1 va pierde?" (Mt, 16, 26). învată, frate, aceasta, că tot gîndul care nu are în sine renuntarea la smerenie, nu e după Dumnezeu, ci este în chip vădit din cele de-a stingă. Căci Domnul nostru vine cu seninătate, iar toate cele ale vrăjmasului, cu tulburare si miscare necurată. Si chiar dacă par îmbrăcati în haina oilor, se descopere clin tulburarea ce o pricinuesc că "sînt lupi răpitori" (Mt. 7, 15). Căci zice: "Din roadele lor îi veti cunoaste pe ei" (Mt. 7, 16). Să ne dea Dumnezeu tuturor pricepere ca să nu ne lăsăm amăgiti de dreptătile lor. Căci "toate îi sînt Lui goale si descoperite" (Evr. 4, 13).

Tu deci, iubite, fă să izbutească totul în mîinile tale, punînd înaintea ochilor tăi frica lui Dumnezeu. Si mul-tumeste-i Lui. Că a Lui este slava si cinstea în veci. Amin.

22. Ră spunsul aceluias mare Bătrîn către acelas,plin de mîngîere si de îndemn ca să se întoarcă la veselia duhovnicească din descurajarea pricinuită lui de diferite întîmplări.

Scrie fratelui Ioan un îndemn duhovnicesc care să veselească inima lui în Hristos lisus, Domnul nostru. Si spune-i lui: fiindcă ne doresti, "precum se doreste cerbul după izvoarele apelor" (Ps. 41, 1), - dar nu asa de mult ca noi pe tine - nemaiputînd răbda, cum zice prea dumnezeescul Apostol Pavel (I Tes. 3, 5), am scris iubirii tale aceste spuse de noi, mai bine zis de Dumnezeu. Rodească-ti viata ta struguri, care, călcati în picioare, să-ti producă vin duhovnicesc, ca să veselească sufletul tău necăjit. Cîmpul tău să rodească îmbelsugat sămînta cea bună care semănată pe pămîntul cel bun să producă una o sută, alta sase zeci si iarăsi alta trei zeci (Mt. 4, 8). Si să se încălzească inima ta pentru totdeauna de focul de care a spus Stăpînul nostru lisus Hristos: "Foc am venit să arunc pe pămînt" (Le. 12,49). Să se înstăpînească în inima ta pacea Domnului, după cuvîntul Apostolului (Col. 3, 15). Si să se înalte finicul tău cu ramurile lui, potrivit lui David care zice: "Dreptul ca finicul va înflori" (Ps. 91, 13). Să te curătesti de mînie si de iutimea patimilor ca sfintii cei desăvîrsiti, în care nu se arată nicidecum miscarea acestora, ba nici măcar vre-o înclinare de-o clipă spre ele. Si să învrednicească Domnul sufletul tău ca să se sălăsluiască în nevinovătie si în blîn-dete, ca să fii o hrană a lui Hristos, un miel nevinovat. Să calci pe urmele noastre ca un urmas cuminte si să te ridici la canonul nostru ca un bun mostenitor al harismelor mele. Să vadă ochii tăi pe Dumnezeu, ca unul ce-ai ajuns curat cu inima (Mt. 5, 8). Să fii îndelung răbdător în necazurile tale, ca unul ce ai cunoscut făgăduinta Stăpînului care zice: "în lume necazuri veti avea, dar îndrăzniti, Eu am biruit lumea" (Ioan 16, 33). Să ajungi la dragostea de nebiruit care introduce pe cei ce au dobîndit-o în curtile împărătesti si-i face frati ai lui Hristos28. Pătimeste împreună cu Hristos, ca să te slăvesti împreună cu El (Rom. 8, 17) si dacă mori împreună cu El, ca să te scoli împreună cu El. Făcînd asa, nu nesocotesti comoara ce stă în fata ta29. Dar pînă acum n-ai cunoscut întelesul ei, sau ce este ea. Cînd însă vei ajunge la linistea desăvîrsită, atunci o vei cunoaste pe ea 30 si te vei minuna de darul lui Hristos. Dar cît de nepătrunse sînt căile Lui ! (Rom. 11, 33). Pînă ce esti cu oamenii, nu poti să ie întelegi. Dar cînd te vei afla fără griji ca noi, atunci vei întelege cele spuse. De aceea mă rog lui Dumnezeu noaptea si ziua (II Tini. l, 3) ca să fii si tu acclo unde sîntem noi, să fii si tu într-o simtire cu noi, în bucuria negrăită a sfintilor si în lumina vesnică, ca să afli si tu partea ta în ceeace s-a făgăduit sfintilor, "în cele ce ochiul nu le-a văzut, nici urechea nu le-a auzit, nici la inima omului nu s-au suit, pe care le-a gătit Dumnezeu celor ce-L iubesc pe El", întăreste-te în Domnul; bucură-te. Amin.

23. întrebarea acehdas către acelas mare Bătrtn: Te rog, Părinte si învătătorule, să nu te superi pe mine pentru cele ce le gresesc si să-mi dai un canon (un îndreptar) cum trebue să mă folosesc de psalmodiere, de post si de rugăciune. Si dacă trebue să fac o deosebire între zile.

R ă s p u n s: Frate, dacă ai fi luat aminte la cuvintele cererilor tale, ai fi avut puterea să le întelegi. Dacă mă socotesti Părinte si învătător, cum crezi că mă pot supăra ? Căci Părintele este îndurător si nu se lasă nicidecum stă-pînit de supărare si învătătorul e îndelung răbdător si străin de orice supărare.

Iar în privinta dreptarului de care m-ai întrebat, multe sînt căile pe care se poate intra prin poarta strimtă la viata vesnică. Iată, Domnul Hristos îti spune pe scurt cum trebue să intri. Lasă regulile oamenilor si ascultă pe Cel ce zice: "Cel ce rabdă pînă la sfîrsit, acela se va mîntui" (Mt. 10, 22). Dacă deci nu are omul răbdare, nu va intra în viată. Asadar nu cere o poruncă, pentru că nu vreau să fii sub lege, ci sub har31. Căci s-a zis: "Pentru cel drept nu este lege" (I Tim. 1,9). Iar noi vrem ca tu să fii cu cei drepti. Tine dreapta socoteală, cîrmuind ca un bun cîrmaci vasul printre vînturi. Cînd esti bolnav, tine-te de cele ce ti-am scris, potrivit stării tale. Iar cînd esti sănătos, împlineste-le iarăsi după starea ta. Căci cînd se îmbolnăveste trupul, nu cere hrană după obisnuinta lui. Deci nici în privinta aceasta nu se lucrează după vre-o regulă.

Iar cît despre zile să le ai pe toate deopotrivă, sfinte, bune. Fă asadar toate cu întelepciune si vei ajunge la viata cea în Hristos, Domnul nostru, Căruia se cuvine slava în veci. Amin.

24. Născîndu-se o deosebire de păreri între Ava si el despre un loc din Scriptură si fiecare din ei lupttndu-se pentru îndelunga răbdare, le-a trimis Bătrînul răspunsul acesta, arătîndu-le că îndelunga răbdare e lipsită de tulburare. Aceasta pentru ca să-si păzească totdeauna netulburarea în chip desăvîrsit.

Iubite fiule, să nu socotesti că ati înteles prin voi însivă capitolul de ieri din Epistola Apostolului Pavel către Tesaloniceni. Deaceea eu, cunoscînd slăbiciunea răbdării voastre, sau că este amestecată cu supărare, m-am rugat lui Dumnezeu pentru voi ca să întelegeti acest capitol, în aceasta stă tot întelesul scrisorilor mele scrise prin tine fratelui Ioan.

Pe lingă aceasta luati aminte si la capitolele ce urmează să le cititi astăzi din Apostolul Pavel si din Sfînta Evanghelie, pentru că au acelasi înteles. Cititi-le de trei ori, cercetînd întelesul cuvintelor pentru folosul sufletesc. Căci vă port foarte mult în suflet si mă îngrijesc de voi, după

Cine crede în Hristos, primeste harul ca putere a iubirii Lui, care-i dă si lui puterea iubirii neîngustată de lege. Si cine iubeste, este si tare si liber si în vesnică înaintare, împlineste tot binele din dragoste pentru Hristos, pentrueă-i place Lui. Si El îi dă aripi în larg.

voia lui Dumnezeu. Nevoiti-vă, asadar, împreună cu mine si luptati-vă împreună să tăiati de la voi supărarea si mînia. Căci e nevoie pentru aceasta de lupta dusă cu ajutorul lui Dumnezeu.

Iată capitolele acestea:

Din cea dintii către Tesaloniceni, de la: "Vă rugăm, fratilor, să recunoasteti pe cei ce se ostenesc între voi si pe cei ce vă cîrmuesc în Domnul" (I Tes. 5, 13), pînă la sfîr-situl epistolei.

Din cea dintii către Corinteni, de la:

"Iar cît priveste darurile duhovnicesti, nu vreau, fratilor, să fiti în necunostintă: stiti că pe cînd erati pagini" (I Cor. 12, l-2) pînă la: "Dar în biserică voesc să grăesc cinci cuvinte cu mintea mea, ca să învăt si pe altii, decît zeci de mii de cuvinte cu limba" (I Cor. 14, 19).

Din Evanghelia după Matei, de la: "Iesind lisus a văzut popor mult si I s-a făcut milă de ei si a tămăduit pe bolnavii lor" (Mt. 14, 14) pînă la: "Iar cei ce se aflau în corabie s-au închinat Lui, zicînd: "Cu adevărat Fiul lui Dumnezeu esti" (Mt. 14, 33).

25. Răspunsul aceluias către acelas si către Ava care voia dintr-odată să facă mai strînsă regula fratilor,

îti spun si tie, fiule, si fratelui, că v-am scris mai înainte despre îndelunga răbdare. Vă spun si acum: "Strînge laptele si va fi unt; dar dacă strîngi sînul în mînă va iesi sînge" (Prov. 30, 33). Iar Sf. Pavel zice: "M-am făcut Iudeilor Iudeu ca să cîstig pe Iudei" (I Cor. 9, 20) s.a.m.d. Apoi zice: "Tuturor toate m-am făcut, ca în orice chip să mîntuesc pe vreunii" (I Cor. 9, 22). Dacă vrea cineva să înconvoae un pom, sau o vită, îl înconvoae treptat si nu se frînge. Dar dacă-1 trage dintr-odată lemnul se frînge îmlată. întelege ce-ti spun32.

26. Răspunsul aceluias mare Bătrin către ace/os, care descoperise unele lucruri despre care Bătrînul ti poruncise să nu le spună nimănui si de aceea căzuse in ispită. Si despre desămrsita îndelungă răbdare.

Spune fratelui: E scris: "Dacă cineva nu are Duhul lui Hristos, acela nu este al Lui" (Rom. 8, 9). Ia seama de unde ti-au venit aceste gînduri de îndoială, care te supără neîncetat. Oare nu din călcarea poruncii mele, care ti s-a făcut obisnuintă? Căci ti-am poruncit adeseori să nu spui nimănui taina si tu ai vestit-o multora. Sînt eu oare Hristos, care cînd poruncea să nu se spună vre-o faptă a Lui nimănui, atunci se vestea cuvîntul despre ea noroadelor si tuturor (Mt. 7, 36)? Totusi voia lui Hristos este să nu fie izbit aproapele, căci El a venit să mîntuiască pe oameni cu multă blîndete si dulceată. Căci dacă omul nu se face ca o fără-mitură, nu poate locui cu oamenii33. Vezi ce spune Hristos ucenicilor Săi: "Nu voi M-ati ales pe Mine, ci Eu v-am ales pe voi" (Io. 15, 16). Dacă deci chemarea ce ne-o faci cu iubire e de la Dumnezeu si nu de la oameni, nevoeste-te să dobîndesti îndelungă răbdare34. Căci ti s-au scris tie de mine cele scrise odinioară: "întru răbdarea voastră veti cîstiga sufletele noastre" (Le. 21, 19). Pune deci iarăsi început în păstrarea si păzirea celor spuse tie de mine 35. Căci nu e încă vremea de a le descoperi acum 36. Fii cu curaj în Domnul !

27. Răspunsul aceluias mare Bătrîn către acelasi, care se întristase că a întîrziat să-i scrie si de aceea crezuse că l-a scos din amintirea lui.

Scrie îndată fratelui, arătîndu-i întîi bucuria, veselia si îmbrătisarea mea în Domnul. Si spune-i: Să nu socotesti, iubitul meu, că am predat uitării pomenirea ta în inima mea, fiindcă am întîrziat să-ti scriu. Ci luînd aminte la purtarea ta, mi-am prelungit răbdarea pînă acum. Fii încredintat că precum nu uită Dumnezeul nostru să miluiască lumea, nici eu nu uit de iubirea ta, ci mă rog lui Dumnezeu noaptea si ziua pentru mîntuirea sufletului tău, ca să ajungi la măsurile ce ti le-am arătat prin scrisorile dinainte.

Si mai află si aceasta, că atunci cînd pleci spre slujirea mînăstirii, merge totdeauna cu tine si inima mea cu bună-voirea lui Dumnezeu. Drept aceea să nu te descurajezi, fratele meu. Căci nădăjduesc că vei ajunge să te bucuri de toate cîte ti le-am scris. Pentru că nu minte Dumnezeu care a spus: "Cel ce rabdă pînă la sfîrsit, acela se va mîntui" (Mt. 10, 22). Cugetă la cele ce ti le-am spus si la ce e pus în sarcina ta. "Căci prin multe necazuri trebuie să intrăm noi în împărătia cerurilor" (Fapte 14, 23). Bucură-te, asadar, întru Domnul; si iarăsi îti zic: faucură-te (Filip, 4, 4). Nimenea să nu afle deci taina. Căci s-a scris: ,,Si cuvintele acestea le-au părut lor ca o aiureală" (Le. 24, 11) 37. Că de nu are cineva inima tare nu le poate suporta 3S.

28. I-a venit gtndul să-si pună ca regulă să nu iasă nicăeri în zilele de post. Dar Bătrînul l-a oprit de la aceasta ca nu cumva cerind vre-o trebuintă roită de Dumnezeu, să iasă si să se întristeze ca unul ce a călcat regula.

Spune fratelui: N-ai auzit de la mine că oriunde vei pleca si orice ai face pentru Dumnezeu, inima mea merge cu tine? Nici acum, frate, precum ai auzit mai înainte, să nu-ti pui nici-o regulă. Si de iesi cîud se iveste trebuinta, să nu te întristezi în gîndul tău. Pricepe întelesul celor scrise tie de mine. Si lucrează asa si vei avea odihnă. Pace tie de la mine, mai bine zis de la Dumnezeu39.

29. Răspunsul aceluias mare Bătrîn către acelasi, prin care întăreste credinta lui în cele făgăduite lui si ridică prin această încredintare la o si mai mare rîvnă.

Odihna si tot darul cel bun si toată harisma dumne-zeească vine omului prin credintă. Nu fii deci nesimtitor la puterea ce-ti vine în fiecare zi de la Dumnezeu prin smerenia mea 40. Si află că nu putin ne-a făcut să ne minu-năm venirea ta la noi41. Aleargă deci spre cele dinaintea ta "ca să le iei" (I Cor. 9, 24). Si adu-ti aminte pururea de unde te-a scos Dumnezeu. Si dă-I Lui multumită în toate, rugîndu-te să plinească cu tine mila Sa în veci. Amin.

30. Răspunsul aceluiasi mare Bătrîn către acelasi, care l-a întrebat dacă e dator să plece pe vapor cu unii frati pentru a găsi ceva pentru lucrul de mină în Egipt. Căci sovăia pentru că si el si fratii erau necunoscători ai mării si ai locurilor.

Spune fratelui: "Cît timp esti afara, trebuie să te ostenesti pentru Dumnezeu împreună cu fratii. Pune deci în fata ochilor tăi necazurile Apostolului. Căci "cel ee va răbda pînă la sfîrsit se va mîntui" (Mt. 10, 22), în Hristos lisus, Domnul nostru, căruia se cuvine slava în veci. Amin,

31. Umblînd ei mult în Egipt înainte de a afla ceva pentru lucru de mîna si suferind multe si felurite greutăti si necazuri, Ava Ioan s-a descurajat din pricina aceasta.

Bătrînul vazîndu-le acestea de mai înainte cu duhul, i-a pregătit de mai înainte un răspuns cu următorul cuprins:

Scrie, fiule, cele spuse de mine, mai bine zis de Dumnezeu, si le pregăteste să Ie trimiti fratelui Ioan42: întîi salutarea mea în Domnul. După aceea spune-i: Te descurajezi în necazuri ca un om trupesc, ca si cînd n-aî auzit că te asteaptă necazuri cum a spus si Duhul lui Pavel (Fapte 20, 23), care mîngîia pe cei ce erau cu el în corabie, îndemnîndu-i să fie cu voie bună (Fapte 27, 22). "Nu stii că multe suit necazurile dreptilor" ? (Ps. 33, 19); si că în ele se probează omul ca aurul în foc? Deci dacă sîntem drepti, să primim să fim cercati în necazuri. Iar de sîntem păcătosi, să le răbdăm ca unii ce sîntem vrednici de ele. Căci încercarea lucrează (produce) răbdare (Rom. 5, 4). Să ne gîndim la toti sfintii de la început si să vedem cîte au răbdat. Căci făcînd binele si grăind binele si stăruind în adevăr, au fost urîti si necăjiti de oameni pînă la moartea lor, iar ei se rugau pentru dusmanii si pentru prigonitorii lor, potrivit cuvîntului Mîntuitorului (Mt. 5, 44). Oare ai fost si tu vîndut ca nevinovatul losif? Oare au robit mîinile tale la cosuri (Ps. 80, 6) ? Ai coborît oare de două ori în groapă (Facere 37, 24; 40, 15) ? Sau ai fost asuprit ca Moise din copilărie pînă la bătrînete (Evr. 11, 25) ? Ce-ai îndurat, lenesule? Sau ai fost prigonit ca David de către Saul si de către propriul său fiu, plîngînd totusi pentru ei cînd au murit (2 Imp. l, 11-'27; 18, 33)? Sau ai fost aruncat în mare ca lona (lona l, 15)? Uitucule si iubitule, pentru ce slăbeste cugetul tău ? Nu te teme si nu tremura ca un lipsit de bărbătie, ca să nu te lipsesti de făgăduinta lui Dumnezeu. Nu te speria ca un necredincios, ci încurajează gîn-durile tale putin credincioase. Iubeste necazurile în toate, ca să te faci fiu cercat al sfintilor. Adu-ti aminte de răbdarea lui Iov si a celor ce i-a urmat si rîvneste să mergi pe urmele lor. Adu-ti aminte de primejdiile, de necazurile, de lanturile, de foamea si de multimea altor rele pe care le-a răbdat Pavel (II Cor. 11, 24-27) si zi fricii tale: sînt străin de tine ! Adu-ti aminte de cel ce ti-a scris: Fie că izbîndesti în lucrul ce-ti stă în fată, fie că nu, multumeste lui Dumnezeu. Gîndeste-te că lucrurile sînt stricăcioase si trecătoare. k*r răbdarea cea după Dumnezeu mîntueste pe cel ce a cîstigat-o pe ea.

Iată, te străduiesti să aduci ceva pentru lucrul de mînă si să lucrezi. Ca să-ti arăt că, după cuvîntul Apostolului, reusita nu atîrnă "nici de cel ce voieste nici de cel ce aleargă ci de Dumnezeu care milueste" (Rom. 9, 16), iată că Dumnezeu ne trimite oameni care au cele de trebuintă ale lumii43. Primindu-i, nu spuneti că eu am grăit despre ei ceva ca să nu cadă în slava desartă44. lubiti-i ca pe niste frati adevărati si faceti ca gîiidul vostru să odihnească gîndurile lor45. Căci ei dispretuesc lumea, ca să-s~ mîntuiască sufletele lor. Si Dumnezeu îi aduce prin mine - căci scriu cu înainte stiintă -, pe ei aci la voi ca să aflati că au dispre-tuit-o foarte mult. Tu deci, frate, fiind tinut de mîna mea umblă pe calea cea strimtă si plină de necazuri care duce la viata vesnică în Hristos lisus Domnul nostru, căruia fie slava în veci. Amin.

32. Răspunsul aceluiasi mare Bătrîn către acelasi, care l-a întrebat dacă trebue să mănince deosebit si să nu iasă Miercurea si Vinerea la Sfînta împărtăsanie; si dacă trebue să se oprească de la grija lucrului; si de trebue să se folosească de vre-un mijloc de tămăduire dacă i s-ar întîmpla să se îmbolnăvească în nevointa linistirii lui; si deci să i se dea porunci în vederea mîntuirii.

Nu vreau să nu stie iubirea ta despre binefacerea venită tie de la iubitorul de oameni Dumnezeu. Căci iată te-au ajuns durerile (nasterii)4S. Fiindcă a început lisus să lucreze cu tine si să te aducă pe tine, după rînduială la linistea binecuvîntată a Lui, la răbdarea care nu se rusinează (care nu e făcută de rusine)47. Si chiar dacă îti va veni vre-o slăbiciune sau vre-o boală, îndreaptă toată nădejdea ta spre Dumnezeu si te vei odibni. Căci nădăjduesc în Dumnezeul meu că nu esti departe de calea lui Dumnezeu.

Cît priveste mîncarea deosebită în chilia ta, ea îti e de folos si de ajutor. Dar dacă se iveste un motiv să mănînci cu fratii, nu sovăi, nici nu te îngreuna, ci îngustează-ti dorinta treptat.

Iar de la împărtăsanie nu te opri cît timp intri si iesi, căci altfel prieinuesti sminteală altora.

Si ia seama ca să-ti faci sederea ta cu smerenie si cu frică de Dumnezeu si cu iubire nefătărită. Zideste-ti casa ta pe piatra tare si neclintită: "Iar piatra este Hristos" (I Cor. 10,4).

Iar alte porunci nu sînt de trebuintă acum. Ti-ajung cele ce ti s-au scris din partea mea. Sînt destule pentru a te duce de la omul vechi la cel desăvîrsit. Cugetă la ele si adu-ti aminte de ele si nu le uita. Căci cuprind toată Scriptura, întăreste-te în Domnul, păstrînd totdeauna smerita cugetare în cuvinte, în fapte si în miscări.

33. Răspunsul aceluiasi mare Bătrîn către acelasi, pentru că fratele lui după trup, gîndindu-se să se retragă în viata călugărească, îl întrebase prin el pe Bătrînul despre aceasta.

Zis-a Domnul nostru lisus Hristos: "Nimenea nu vine la Mine de nu-1 va trage pe el Tatăl cel ceresc". Si: "Eu îl voi învia pe el în ziua cea de apoi". Si: "Eu mă voi arăta lui" (Ioan 6,44; 14,21). Si "Priviti că holdele sînt albe pentru seceris si cel ce seceră primeste plată si adună rod spre viata vesnică, ca să se bucure împreună cu cel ce seceră si cu cel ce seamănă". Căci în aceasta se adevereste cuvîntul că altul este cel ce seamănă si altul cel ce seceră" (Ioan 4, 35-37).

Frate, nimenea voind să intre în cetate nu doarme; si nimenea vrînd să lucreze, nu se leneveste văzînd soarele; si nimenea vrînd să-si lucreze tarina nu stă nepăsător. Ci cel ce voeste să intre în cetate îsi iuteste pasul, în loc să-1 facă mai zăbavnic; si cel ce vede soarele începe repede să lucreze de frică să nu fie curînd împiedicat; si cel ce voeste să-si lucreze tarina, se grăbeste ca să nu fie vătămată de neghină. Cel ce are urechi, să audă48.

Antonie cel Mare

ˇ Oamenii se socotesc raţionali însă pe nedrept, căci nu sunt raţionali. Unii au învăţat cuvintele şi cărţile vechilor înţelepţi. Dar raţionali sunt numai aceia care au sufletul raţional, pot să deosebească ce este binele şi ce este răul, se feresc de cele rele şi vătămătoare sufletului şi toată grija o au spre cele bune şi folositoare sufletului; iar acestea le săvârşesc cu multă mulţumire către Dumnezeu. Numai aceştia trebuie să se numească raţionali.(Antonie cel Mare)7

ˇ Omul cu adevărat raţional are o singură grijă: să asculte de Dumnezeul tuturor şi să-L placă; şi numai la aceasta îşi deprinde sufletul său: cum să-i placă lui Dumnezeu, mulţumindu-i pentru o aşa de mare purtare de grijă şi pentru cârmuirea tuturor, orice soartă ar avea el în viaţă. Pentru că este nepotrivit să mulţumim pentru sănătatea trupului, doctorilor, care ne dau leacuri amare şi neplăcute, iar lui Dumnezeu să nu-I mulţumim pentru cele ce ni se întâmplă cum trebuie, spre folosul nostru şi după purtarea Lui de grijă. Căci în cunoştinţa şi credinţa cea către Dumnezeu stă mântuirea şi desăvârşirea sufletului. (Antonie cel Mare)7

ˇ Cel ce poate îmblânzi pe cei neînvăţaţi, ca să iubească învăţătura şi îndreptarea, făcător de om trebuie să se numească. Asemenea şi aceia care îndreaptă pe cei desfrânaţi către petrecerea virtuoasă şi plăcută lui Dumnezeu, ca unii ce schimbă alcătuirea oamenilor. Căci blândeţea şi înfrânarea este fericire şi nădejde bună pentru sufletul oamenilor. (Antonie cel Mare)7

ˇ Om se numeşte sau cel raţional, sau cel ce îngăduie să fie îndreptat. Cel ce nu poate fi îndreptat este neom, căci aceasta se află la neoameni. Iar de unii ca aceştia trebuie să fugim, căci celor ce trăiesc laolaltă cu păcatul nu li se îngăduie să se afle niciodată printre cei nemuritori. (Antonie cel Mare)7

ˇ După cum corăbierii cârmuiesc corabia cu grijă, ca să n-o izbească de vreo stâncă văzută sau nevăzută, aşa şi cei ce se silesc spre viaţa duhovnicească trebuie să cerceteze cu frică ce trebuie să facă şi ce să nu facă. De asemenea să creadă că legile lui Dumnezeu le sunt de folos, tăind de la suflet toate gândurile păcătoase. (Antonie cel Mare)10

ˇ După cum cârmacii şi cei ce ţin frânele cu sârguinţă şi cu luare aminte ajung la ţintă, tot aşa cei ce se silesc spre viaţa cea dreaptă şi virtuoasă, trebuie să călătorească cu sârguinţă şi cu grijă, precum se cuvine şi după cum e voia lui Dumnezeu. Cel ce vrea şi cugetă că se poate aceasta, crezând îşi face loc în nemurire. (Antonie cel Mare)10

ˇ Iată semnele după care se cunoaşte un suflet raţional şi virtuos: privirea, mersul, glasul, râsul, ocupaţiile şi întâlnirile cu oamenii. Căci toate acestea se îndreptă spre tot mai multă cuviinţă. Mintea lor cea iubitoare de Dumnezeu li se face străjer treaz şi închide intrarea patimilor şi a ruşinoaselor aduceri aminte. (Antonie cel Mare) 27

ˇ Celui nu ştie să deosebească binele de rău nu-i este îngăduit a judeca pe cei buni sau pe cei răi. Căci bun este omul care cunoaşte pe Dumnezeu, dar el nu este, nu ştie nimic şi nu va şti vreodată. Căci calea cunoştinţei lui Dumnezeu este bunătatea. (Antonie cel Mare)11

ˇ Omul bun şi iubitor de Dumnezeu nu mustră pe oameni pentru rele când sunt de faţă; iar în dos nu-i bârfeşte. Dar nici celor ce încearcă să-i grăiască de rău nu le îngăduie. (Antonie cel Mare)11

ˇ În cuvântări orice asprime să lipsească. Pentru că sfiala şi neprihănirea ştiu să înfrumuseţeze pe oamenii cu judecată mai mult decât pe fecioare, căci mintea iubitoare de Dumnezeu este o lumină care învăluie sufletul, cum învăluie soarele trupul. (Antonie cel Mare)3

ˇ Nestatornicii şi nepricepuţii să nu ispitească pe cei înţelepţi. Iar cel înţelept este bărbatul ce place lui Dumnezeu, care vorbeşte puţine şi pe cele de trebuinţă şi plăcute lui Dumnezeu. (Antonie cel Mare)47

ˇ Cel ce urmăreşte vieţuirea virtuoasă şi plăcută lui Dumnezeu grijeşte de virtuţile sufletului, căci acestea sunt bogăţia şi hrana sa veşnică. De cele vremelnice se împărtăşeşte numai pe cât se poate, după cum dă şi voieşte Dumnezeu, folosindu-se cu mulţumire şi bucurie de ele oricât de smerite ar fi. Mâncarea scumpă hrăneşte numai trupul; cunoştinţa lui Dumnezeu însă, înfrânarea, bunătatea, facerea de bine, buna cinstire şi blândeţea, acestea îndumnezeiesc sufletul. (Antonie cel Mare)7

ˇ Cei ce socotesc nefericire pierderea banilor, a copiilor, a slugilor, sau a oricărui alt lucru, să ştie întâi că trebuie să se mulţumească cu cele date de Dumnezeu; iar când trebuie să le dea înapoi, să fie gata a face aceasta cu recunoştinţă, întru nimic scârbindu-se pentru lipsirea de ele, mai bine zis pentru înapoierea lor. Căci după ce s-au folosit de cele ce nu erau ale lor, le-au dat iarăşi înapoi. (Antonie cel Mare)27 41

ˇ Nu se cuvine ca cei mai slăbuţi cu firea să deznădăjduiască şi să părăsească vieţuirea virtuoasă şi plăcută lui Dumnezeu şi să o dispreţuiască ca una ce nu ar putea fi ajunsă nici înţeleasă de ei. Căci unii chiar de nu vor putea ajunge la culmea virtuţii şi mântuirii, prin sârguinţă şi dorinţă, totuşi se fac mai buni sau în nici un caz mai răi. Iar acest folos al sufletului nu este mic. (Antonie cel Mare)9

ˇ Când afli pe unul gâlcevindu-se şi luptându-se împotriva adevărului şi a lucrului vădit, pune capăt gâlcevii, părăsind pe unul ca acela, fiindcă şi-a împietrit cu totul mintea. Căci precum apa cea rea strică vinul, cu vrajbă strică pe cei virtuoşi cu viaţa şi cu socotinţa. (Antonie cel Mare)47

ˇ Dacă întrebuinţăm orice sârguinţă şi iscusinţă ca să scăpăm de moartea trupească, cu atât mai vârtos suntem datori să ne străduim ca să scăpăm de moartea sufletească, pentru că cel ce voieşte să se mântuiască nici o piedică nu are, fără numai negrija şi lenea. (Antonie cel Mare)38

ˇ Moartea, de o va avea omul în minte, nemurire este; iar neavând-o în minte, moarte îi este. Dar nu de moarte trebuie să ne temem, ci de pierderea sufletului, care este necunoştinţa de Dumnezeu. Aceasta este primejdioasă sufletului. (Antonie cel Mare)24

ˇ Cei ce cunosc pe Dumnezeu sunt plini de toată bunăvoinţa şi, dorind cele cereşti, dispreţuiesc cele pământeşti. Unii ca aceştia nu plac la mulţi, dar nici lor nu le plac multe de aceea sunt nu numai urâţi, ci şi luaţi în râs de mulţi smintiţi. Ei însă rabdă toate în sărăcie, ştiind că cele ce par multora rele pentru ei sunt bune. Căci cel ce înţelege cele cereşti crede lui Dumnezeu, ştiind că toate sunt făpturile voi Lui. Cel ce însă nu le înţelege nu crede niciodată că lumea este zidirea lui Dumnezeu şi că a fost făcută pentru mântuirea omului. (Antonie cel Mare)43

ˇ Cei ce nu sunt mulţumiţi cu cele ce le au la îndemnă pentru trai, ci poftesc la mai mult, se fac robi patimilor, care apoi tulbură sufletul şi îi insuflă gânduri şi închipuiri că cele ce le au sunt rele. Şi după cum hainele mai mari mai mari decât măsura împiedică la mişcare pe cei ce se luptă, aşa şi dorinţa avuţiei peste măsură împiedică sufletele să lupte sau să se mântuiască. (Antonie cel Mare)41

ˇ Starea în care se află cineva fără să vrea îi este şi pază şi osândă. Deci îndestulează-te cu cât ai, ca nu cumva purtându-te cu nemulţumire, să te pedepseşti singur fără să simţi. Iar calea spre aceasta este una singură: dispreţuirea celor pământeşti. (Antonie cel Mare)41

ˇ Nu cele ce se fac după fire sunt păcate, ci cele rele după alegerea cu voia. Nu e păcat a mânca, ci a mânca nemulţumind, fără cuviinţă şi fără înfrânare. Căci eşti dator să ţii trupul în viaţă, însă fără nici un gând rău. Nu e păcat a privi curat, ci a privi cu pizmă, cu mândrie. Nu e păcat neînfrânarea limbii la mulţumire şi rugăciune, dar e păcat la vorbire de rău. E păcat să nu lucreze mâinile milostenie, ci ucideri şi răpiri. Şi aşa fiecare din mădularele noastre păcătuieşte, când din slobodă alegere lucrează cele rele în loc de cele bune, împotriva voii lui Dumnezeu. (Antonie cel Mare)27

ˇ Cei ce cunosc binele, dar nu văd ce le este de folos, îşi orbesc sufletul; iar puterea de a deosebi li s-a împietrit. De aceea nu trebuie să ne îndreptăm mintea spre aceştia, ca nu cumva să cădem şi noi, în chip silnic, în acelaşi lucruri, fără băgare de seamă, ca nişte orbi. (Antonie cel Mare)10

ˇ Nu trebuie să ne mâniem pe cei ce păcătuiesc, chiar de-ar fi făcut crime vrednice de osândă. Ci pentru dreptatea însăşi, pe cei ce greşesc să-i întoarcem şi să-i certăm dacă se nimereşte, fie prin ei înşişi, fie prin alţii. Dar să ne mâniem sau să ne înfuriem nu se cade, pentru că mânia lucrează dusă de patimă şi nu de dreptate şi de judecată. De aceea nu primi să te sfătuiască nici oamenii prea miloşi, căci pentru binele însuşi şi pentru dreptate trebuie să cerţi pe cei răi, însă nu pentru patima mâniei. (Antonie cel Mare)3

ˇ Nu se cuvine ca sufletul raţional şi luptător să se sperie şi să se înfricoşeze îndată de patimile care vin asupra lui, ca nu cumva să fie batjocorit de draci, ca fricos. Căci tulburat de nălucirile lumeşti sufletul îşi iese din limanul său. Să ştim că virtuţile noastre sufleteşti ni se fac înaintemergătoare ale bunurilor veşnice, iar păcatele de bunăvoie pricini ale muncilor. (Antonie cel Mare)8

ˇ Dintre cei ce se află într-o ospătărie, unii închiriază paturi; alţii neputând avea pat şi dormind pe jos, sforăie nu mai puţin decât cei ce dorm în pat. Şi aşteptând măsura nopţii, dimineaţa toţi se duc, lăsând paturile ospătăriei şi luând numai lucrurile lor. Asemenea este şi cu toţi cei ce vin în viaţă: şi cei ce au trăit cu puţine şi cei ce au vieţuit în slavă şi bogăţie, ies din viaţă ca dintr-o ospătărie, neluând nimic din desfătarea şi bogăţia vieţii, fără numai faptele lor, bune sau rele, săvârşite de ei în viaţa lor. (Antonie cel Mare)24

ˇ A scăpa de moarte este cu neputinţă. Cunoscând aceasta, oamenii înţelepţi şi deprinşi în virtute şi în cuget iubitori de Dumnezeu primesc moartea fără suspine, fără frică şi fără plâns, aducându-şi aminte de neînlăturarea ei şi de izbăvirea din relele vieţii. (Antonie cel Mare)24

ˇ Nu trebuie să urâm pe cei ce au uitat de vieţuirea cea bună şi plăcută lui Dumnezeu şi care nu recunosc dogmele drepte şi iubite de Dumnezeu. Ci mai vârtos să ne fie milă de ei, ca fiind slabi în puterea de a deosebi lucrurile şi orbi cu inima şi cu înţelegerea. Căci primind răul ca bine, se pierd din pricina neştiinţei, şi nu cunosc pe Dumnezeu, sărmanii şi nechibzuiţii de ei. (Antonie cel Mare)11

ˇ Nu spune mulţimii cuvinte despre evlavie şi bună vieţuire. Nu pentru pizmă zic, dar socotesc că vei fi luat în râs de cei smintiţi. Căci cel asemenea se bucură de cele asemenea. Iar astfel de cuvinte puţini auzitori găsesc. Mai bine este dar a nu grăi, decât ceea ce voieşte Dumnezeu pentru mântuirea oamenilor. (Antonie cel Mare)47

ˇ Sufletul este în trup, iar în suflet este mintea şi în minte cuvântul. Prin ele Dumnezeu fiind înţeles şi preamărit face sufletul nemuritor, dându-i nestricăciunea şi fericirea veşnică. Căci Dumnezeu le-a dăruit tuturor făpturilor existenţa numai pentru bunătatea Sa. (Antonie cel Mare)7

ˇ Numai dacă am fost încercaţi de supărări, simţim plăcerile şi bucuria. Căci nu bea cu plăcere cel ce n-a însetat şi nu mănâncă cu plăcere cel ce n-a flămânzit; de asemenea nu doarme cu plăcere cel ce n-a privegheat îndelung şi nu simte bucuria cel ce mai întâi nu s-a întristat. Tot aşa nu ne vom bucura de bunurile veşnice, dacă nu le vom dispreţui pe cele vremelnice. (Antonie cel Mare)27

ˇ Cuvântul este sluga minţii. Căci ce voieşte mintea, aceea tâlcuieşte cuvântul. (Antonie cel Mare)47

ˇ Mintea vede toate, chiar şi cele din Ceruri. Şi nimic nu o întunecă fără numai păcatul. Prin urmare celui curat nimic nu-i este neînţeles, iar cuvântului său nimic nu-i este cu neputinţă de exprimat. (Antonie cel Mare)7

ˇ Prin trup omul este muritor. Dar prin minte şi cuvânt nemuritor. Tăcând înţelegi şi după ce ai înţeles grăieşti. Căci în tăcere naşte mintea cuvântul. Şi rostind cuvânt de mulţumită lui Dumnezeu, îţi lucrezi mântuirea. (Antonie cel Mare)47

ˇ Cel ce vorbeşte fără socoteală nu are minte, căci grăieşte fără să înţeleagă nimic. Cercetează dar ce-ţi este de folos să faci pentru mântuirea sufletului. (Antonie cel Mare)47

ˇ Cuvântul care are înţeles şi este folositor sufletului este dar al lui Dumnezeu. Iar vorba cea deşartă, care caută să măsoare cerul şi pământul, mărimea soarelui şi depărtarea stelelor, este o născocire a omului care se osteneşte în deşert. Căci căutând cele ce nu folosesc nimic, osteneşte în zadar, ca şi cum ar vrea să scoată apă cu ciurul. Deoarece este cu neputinţă oamenilor a afla acestea. (Antonie cel Mare)7

ˇ Precum trupul, după ce s-a desăvârşit în pântece trebuie să se nască, aşa şi sufletul după ce şi-a plinit în trup măsura hotărâtă lui de Dumnezeu, trebuie să iasă din trup. (Antonie cel Mare)24

ˇ Necunoştinţa lui Dumnezeu este o nesimţire şi nebunie a sufletului, căci răul se naşte din neştiinţă, iar binele, care mântuieşte sufletul, din cunoştinţa lui Dumnezeu. Prin urmare dacă te vei sârgui să nu faci voile tale, petrecând cu trezvie şi cunoscând pe Dumnezeu, mintea ta va fi cu grijă la virtuţi. Dacă însă te vei sili să faci voile tale pentru plăcere, ameţit de necunoştinţa lui Dumnezeu, te vei pierde ca dobitoacele, necugetând la relele ce ţi se vor întâmpla după moarte. (Antonie cel Mare)7

ˇ Ochiul priveşte cele văzute, iar mintea înţelege cele nevăzute căci mintea care iubeşte pe Dumnezeu este făclie care luminează sufletul. Cel ce are minte iubitoare de Dumnezeu şi-a luminat inima sa şi vede pe Dumnezeu prin mintea sa. (Antonie cel Mare)7

ˇ Cel care are minte se ştie pe sine că este om stricăcios iar cel ce se ştie pe sine pe toate le ştie că sunt făpturile lui Dumnezeu şi s-au făcut pentru mântuirea omului. Căci stă în puterea omului să înţeleagă toate şi să creadă drept. Iar un asemenea bărbat cunoaşte sigur că cei ce nu pun preţ pe cele lumeşti au osteneală foarte puţină, iar după moarte dobândesc de la Dumnezeu odihnă veşnică. (Antonie cel Mare)7

ˇ Precum trupul fără suflet este mort, aşa şi sufletul fără puterea minţii este nelucrător şi nu poate moşteni pe Dumnezeu. (Antonie cel Mare)7

ˇ Sufletul se află în lume fiind născut. Mintea este mai presus de lume fiind nenăscută. Sufletul care înţelege lumea şi vrea să se mântuiască în fiecare ceas are o lege pe care nu o calcă. El cugetă întru sine că acum e vreme lungă şi de cercetare şi nu aşteaptă să o facă aceasta judecătorul. El ştie că-şi poate pierde mântuirea primind cea mai mică plăcere urâtă. (Antonie cel Mare)7

ˇ Cei ce sunt siliţi de niscai trebuinţe sau împrejurări să treacă înot râuri foarte mari, de vor fi treji la minte, scapă de primejdie chiar de-ar fi valuri potrivnice; şi de se scufundă puţin, prinzându-se de ceva de la ţărm, scapă. Dar cei ce vor fi beţi, chiar dacă de zeci de mii de ori vor lupta să ajungă la ţintă, nu vor putea, ci biruiţi de vin se vor scufunda în valuri şi îşi vor afla moartea. Tot aşa şi sufletul, căzând în învolburarea valurilor vieţii, de nu se va trezi din păcatul materiei ca să se cunoască pe sine că e dumnezeiesc şi nemuritor şi că numai pentru scurtă vreme a fost legat cu trupul cel muritor şi plin de patimi, va fi atras de plăcerile trupeşti spre pierzare; şi dispreţuindu-se pe sine şi îmbătându-se de neştiinţă, se va pierde şi se va afla în afară de cei mântuiţi. Căci trupul ne trage adeseori ca un râu spre plăcerile necuvenite. (Antonie cel Mare)27

ˇ Sufletul cu adevărat raţional văzând fericirea celor răi şi bunătatea celor nevrednici nu se sminteşte, dorindu-şi fericirea lor în viaţa aceasta, cum fac oamenii nesocotiţi. El cunoaşte lămurit nestatornicia lucrurilor, ascunsurile vieţii cu vremelnicia ei şi judecata care nu poate fi mituită. Un suflet ca acela crede că Dumnezeu nu-l va trece cu vederea nici despre partea hranei trebuitoare. (Antonie cel Mare)7

ˇ Cei ce şi-au înnoroiat veşmântul, întinează şi haina celor ce se apropie de ei. Aşa şi cei răi cu voia şi nedrepţi la purtare, petrecând cu cei simpli şi vorbind cele ce nu se cuvin, le întinează sufletul prin auz. (Antonie cel Mare)27

ˇ Pofta din amintire este rădăcina patimilor, care sunt rudeniile întunericului. Iar sufletul zăbovind în amintirea poftei nu se cunoaşte pe sine că este insuflarea lui Dumnezeu. Şi aşa este dus spre păcat, nesocotind relele de după moarte, lipsitul de minte. (Antonie cel Mare)28

ˇ Numai omul este în stare să primească pe Dumnezeu, căci numai acestui animal îi vorbeşte Dumnezeu noaptea prin visuri, iar ziua prin minte. Şi prin toate prevesteşte oamenilor vrednici de el bunătăţile viitoare. (Antonie cel Mare)43

ˇ Omului credincios şi celui ce vrea să înţeleagă pe Dumnezeu nimic nu-i este anevoie. Iar dacă vrei să-L şi vezi, priveşte podoaba şi pronia tuturor celor ce au fost făcute şi a celor ce se fac cu cuvântul Lui. Şi toate sunt pentru om. (Antonie cel Mare)7

ˇ Fă bine celui ce te nedreptăţeşte şi-ţi vei face prieten pe Dumnezeu. Nu grăi de rău pe vrăjmaşul tău către nimeni. Deprinde-te cu dragostea, cu neprihănirea, cu răbdarea, cu înfrânarea şi cu cele asemenea. Căci aceasta este cunoştinţa de Dumnezeu: să-i urmezi Lui cu smerită cugetare şi printr-unele ca acestea. Iar lucrarea aceasta nu este a celor de rând, ci a sufletului care are minte. (Antonie cel Mare)43

ˇ Când te întorci cu mulţumire spre aşternutul tău, aducându-ţi aminte de binefacerile şi de marea purtare de grijă a lui Dumnezeu şi umplându-te de înţelegerea cea bună, te vei veseli şi mai mult, iar somnul trupului tău se va face trezvie a sufletului şi închiderea ochilor tăi, vedere adevărată a lui Dumnezeu. Atunci tăcerea ta, umplându-se de bunurile primite, va da din tot sufletul şi puterea o adânc simţită slavă Dumnezeului a toate. Căci de va lipsi păcatul din om, o singură mulţumire cumpăneşte mai mult decât toată jertfa cea de mare preţ înaintea lui Dumnezeu. (Antonie cel Mare)43

Evagrie Ponticul

Evagrie împarte viaţa spirituală în activă şi contemplativă sau gnostică. Viaţa activă este numai pregătirea pentru cea gnostică. Toată strădania omului trebuie să ducă la cunoaştere sau la gnoză, a cărei încoronare este contemplarea Sfintei Treimi. Rostul ascezei este să înlăture piedicile ce stau în calea cunoaşterii, prin curăţirea sufletului de patimi.

Virtuţile, care sunt treptele vieţii active, se rânduiesc în următoarea ordine: cea mai de jos e credinţa, care naşte frica de Dumnezeu. Aceasta naşte păzirea poruncilor, ale cărei fiice sunt: înfrânarea, cuminţenia, răbdarea şi nădejdea. Toate duc la nepătimire, al cărei rod e dragostea. De acum părăsim viaţa activă. Dragostea ne introduce în viaţa contemplativă.

Treapta cea mai de jos a vieţii contemplative este "gnoza naturală". După ea urmează "teologia", gnoza cea mai înaltă, contemplarea Sfintei Treimi, care e şi treapta "rugăciunii curate".

Cunoaşterea lui Dumnezeu, ca ţintă supremă a vieţii duhovniceşti, nu se realizează prin cugetare discursivă. Cel curăţit ajunge până la o cunoaştere intuitivă a Lui, în lumina sufletului îndumnezeit. În timpul rugăciunii, sufletul contemplativului este asemenea cerului, în care străluceşte lumina Sfintei Treimi. Dar pentru acestea se cere o curăţire de toate patimile şi de toate gândurile în legătură cu ele. Acesta e curăţirea ce se cere sufletului, care e sediul patimilor. Dar se cere şi o curăţire a minţii, vârful cunoscător, sau ochiul sufletului. Până ce mintea mai păstrează chiar şi numai gânduri nestrăbătute de patimi, ea poate cunoaşte prin ele pe Dumnezeu în chip mijlocit. Dar dacă vrea să ajungă la vederea Sfintei Treimi, trebuie să se cureţe şi de aceste gânduri, ca să devină cu totul pură. La această stare nu poate ajunge decât prin harul lui Dumnezeu. Ajuns omul aci, în inima lui străluceşte lumina Sfintei Treimi, el vede lumina dumnezeiască. Lumina aceasta este fără formă", întrucât şi Dumnezeu este fără chip, simplu şi nepătruns. În cunoaşterea aceasta a lui Dumnezeu nu e nimic care să se întipărească în mintea omului. De aceea mintea trebuie să se elibereze de orice întipărire a lucrurilor şi înţelesurilor lor. Cunoaşterea lui Dumnezeu e dincolo de orice chip. Viziunile imaginative sunt suspecte. Cunoaşterea aceasta e simplă, necompusă, indescriptibilă, fără imagini. Este o cucerire a minţii de către nemărginirea Celui infinit. Tocmai de aceea lumina aceasta este într-un anumit înţeles şi întunericul cel mai adânc, "neştiinţa fără margini". Dar această cunoaştere are şi altă latură. Când lumina dumnezeiască răsare în minte, aceasta se vede pe sine însăşi. Vederea proprie este o condiţie a desăvârşirii minţi. Astfel mintea în vremea rugăciunii se vede pe sine, strălucind ca safirul şi ca cerul, ca locul unde s-a coborât Sfânta Treime.

Mult vorbeşte Evagrie de starea de nepătimire  apatia, ca o condiţie a vederii lui Dumnezeu. Semnul că cineva ajuns la adevărata lipsă de patimi stă în faptul că se poate ruga netulburat şi neîmprăştiat, eliberat de toate grijile şi de toate gândurile şi imaginile lucrurilor. Dar această nepăsare faţă de lucrurile lumii, nu este diferenţă faţă de Dumnezeu şi faţă de semeni, ci o condiţie pentru ca să-i poată iubi cu adevărat.

Patimile, care pun stăpânire pe om şi de care trebuie să se curăţească pentru a ajunge la nepătimire, iubire şi groază, le aduce Evagrie în legătură cu demonii, încât lupta cu ele este în acelaşi timp o luptă cu ei. Această idee devine un leit-motiv important al întregii asceze răsăritene.

Tot la Evagrie găsim pentru prima dată teoria celor opt patimi, sau vicii, sau gânduri păcătoase, teoria ce va reveni mereu la scriitorii ascetici de după el, la Casian, Nil, Ioan Scărarul, Ioan Damaschin etc.

La Evagrie sunt trasate directivele ascezei şi misticei ulterioare, la el se cuprind sistematizate aproape toate învăţăturile psihologice şi pneumatologige, aplicate în viaţa ascetică şi mistică din Răsărit.

ˇ Cât priveşte hainele, să nu pofteşti să ai haine de prisos, ci îngrijeşte-te numai de cele care sunt de trebuinţă trupului. Aruncă mai bine asupra Domnului grija ta şi El va purta grijă de tine. Căci el se îngrijeşte, zice, de noi. Dacă eşti lipsit de hrană sau de haine, nu te ruşina să primeşti când ţi le vor aduce alţii, căci ruşinea aceasta este un fel de mândrie. Iar dacă prisoseşti tu în aceasta, dă şi tu celui lipsit. Aşa voieşte Dumnezeu să se chivernisească între dânşii copiii Săi. De aceea scrie Apostolul către Corinteni cu privire la cei lipsiţi: Prisosul vostru să împlinească lipsa altora, ca şi prisosul acelora să împlinească lipsa voastră; ca să se facă potrivire, precum este scris: Celui ce are mult, nu i-a prisosit şi celui ce are puţin, nu i-a lipsit. Deci având pentru timpul de acum cele de trebuinţă, nu te griji pentru vremea ce vine, nici pentru o zi, nici pentru o săptămână şi nici pentru o lună. Căci venind de faţă ziua de mâine, va aduce El cele de trebuinţă. Tu caută mai bine împărăţia cerurilor şi dreptatea lui Dumnezeu. Căutaţi, zice Domnul, împărăţia lui Dumnezeu şi dreptatea Lui şi toate acestea se vor adăuga vouă.(Evagrie Ponticul)41

ˇ Să nu-ţi iei tânăr slujitor, ca nu cumva vrăjmaşul să stârnească prin el vreo sminteală şi să-ţi tulbure cugetul, ca să te îngrijeşti de mâncări alese, căci nu vei mai putea să te îngrijeşti numai de tine. Să nu faci aceasta gândindu-te la odihna trupească, ci cugetă la ce e mai bine, la odihna duhovnicească, căci cu adevărat e mai bună odihna duhovnicească decât cea trupească. Iar dacă te gândeşti la folosul tânărului, să nu te învoieşti nici atunci, căci nu este a noastră datoria aceasta, ci a altora, a sfinţilor părinţi din chinovie. Grijeşte-te numai şi numai de folosul tău, păzind chipul liniştii. Cu oameni cu multe griji şi iubitori de materie să nu-ţi placă să locuieşti, ci locuieşte sau singur, sau cu fraţi neiubitori de materie şi de acelaşi cuget cu tine. Că cel ce locuieşte cu oamenii iubitori de materie şi cu multe griji, vrând-nevrând va face şi el tovărăşie cu ei şi va sluji poruncilor omeneşti. Nu te lăsa atras în vorbire deşartă, nici în oricare altă năpastă, ca mânia, întristarea, nebunia după lucruri pământeşti, frica de sminteală, grija de naşteri, sau de rudenii, ba mai mult, ocoleşte întâlnirile dese cu acestea, ca nu cumva să te scoată din liniştea din chilie şi să te tragă în grijile lor. "Lasă, zice Domnul, pe cei morţi să-şi îngroape morţii lor, iar tu vino de urmează Mie". Iar dacă şi chilia, în care locuieşti, e încărcată cu multe, fugi, nu o cruţa, ca nu cumva să te topeşti de dragul ei. Toate să le faci, toate să le împlineşti, ca să te poţi linişti! Încălzeşte-ţi inima, sârguind să te afli în voia lui Dumnezeu şi în războiul nevăzut. (Evagrie Ponticul)22

ˇ Dacă nu te poţi linişti uşor în părţile tale, grăbeşte spre înstrăinarea cu voia şi întăreşte-ţi gândul spre ea. Fă-te ca un neguţător priceput, care le cearcă pe toate cele folositoare liniştii şi pe toate căile pune stăpânire pe cele liniştitoare şi de folos acestui scop. Te sfătuiesc iarăşi: iubeşte înstrăinarea, căci te izbăveşte de împrejurările ţinutului tău şi te lasă să te bucuri numai de folosul liniştii. Fugi de zăbovirile în cetate şi rabdă cu bărbăţie pe cele din pustie: că iată, zice Sfântul, m-am depărtat fugind şi m-am sălăşluit în pustie. De este cu putinţă, în nici un chip să nu te arăţi prin cetate. Căci nu vei vedea acolo nimic de folos şi nimic bun pentru petrecerea ta. Am văzut, zice iarăşi Sfântul, fărădelege şi pricini în cetate". Aşadar caută locurile netulburate şi singuratice şi să nu te înfricoşezi de ecoul lor. Chiar năluciri de la draci de vei vedea acolo, să nu te înspăimânţi, nici să fugi, lepădând alergarea ce îţi e spre folosul tău. Să stai pe loc fără frică şi vei vedea măririle lui Dumnezeu: ajutorul, purtarea de grijă şi toată cunoştinţa spre mântuire. Căci am primit, zice fericitul bărbat, pe Cel ce mă mântuieşte de împuţinarea sufletului şi de furtună. Pofta vagabondării să nu biruie inima ta, căci vagabondarea împreunată cu pofta strică mintea cea fără de răutate. Multe ispite sunt cu acest scop. De aceea teme-te de greşeală şi stai cu aşezământ în chilia ta. (Evagrie Ponticul)22

ˇ Dacă ai prieteni, fugi de întâlnirile dese cu ei, căci numai întâlnindu-te rar cu dânşii le vei fi de folos. Iar, dacă vezi că îţi vine prin ei vreo vătămare, cu nici un chip nu te mai apropia de dânşii. Trebuie să ai ca prieteni pe cei ce pot fi de folos şi de ajutor vieţuirii tale. Fugi şi de întâlnirile cu bărbaţii răi şi războinici, şi cu nici unul din aceştia să nu locuieşti împreună; ba şi de sfaturile lor cele de nimica să te lepezi. Căci nu locuiesc lângă Dumnezeu şi nici statornicie n-au. Prietenii tăi să fie bărbaţii paşnici, fraţii duhovniceşti şi părinţii sfinţi; căci pe aceştia şi Domnul îi numeşte aşa zicând: Mama mea, fraţii şi părinţii mei aceştia sunt, care fac voia Tatălui Meu cel din Ceruri. Cu cei împrăştiaţi de griji multe să nu te aduni, nici ospătare cu dânşii să nu primeşti, ca nu cumva să te tragă în împrăştierea lor şi să te depărteze de la ştiinţa liniştii. Căci au într-înşii patima aceasta. Nu pleca urechea ta la cuvintele lor şi nu primi socotinţele inimii lor, căci sunt cu adevărat păgubitoare. Spre credincioşii pământului să fie osteneala şi dorinţa inimii tale şi spre râvna lor de-a plânge. Căci ochii mei, zice, spre credincioşii pământului, ca să şadă ei împreună cu mine". Iar dacă cineva dintre cei ce vieţuiesc potrivit cu dragostea de Dumnezeu vine să te poftească la masă şi vrei să te duci, du-te, însă de grabă să te întorci la chilia ta. De este cu putinţă, afară de chilie să nu dormi niciodată, ca de-a-pururi să rămână cu tine harul liniştii şi vei avea într-însa neîmpiedicată slujirea jertfei tale. (Evagrie Ponticul)22

ˇ Aşezându-te în chilia ta, adună-ţi mintea şi gândeşte-te la ceasul morţii. Priveşte atunci la moartea trupului, înţelege întâmplarea, ia-ţi osteneala şi dispreţuieşte deşertăciunea din lumea aceasta, atât a plăcerii cât şi a străduinţei, ca să poţi să rămâi nestrămutat în aceeaşi hotărâre a liniştii şi să nu slăbeşti. Mută-ţi gândul şi la starea cea din iad, gândeşte-te cum se chinuiesc sufletele acolo, în ce tăcere prea amară? Sau în ce cumplită suspinare? În ce mare spaimă şi frământare? Sau în ce aşteptare? Gândeşte-te la durerea sufletului cea neîncetată, la lacrimile sufleteşti fără sfârşit. Mută-ţi apoi gândul la ziua învierii şi la înfăţişarea înaintea lui Dumnezeu. Închipuieşte-ţi scaunul acela înfricoşat şi cutremurător. Adu la mijloc cele ce aşteaptă pe păcătoşi: Ruşinea înaintea lui Dumnezeu, a lui Hristos însuşi, a îngerilor, a Arhanghelilor, a Stăpânilor şi a tuturor oamenilor, toate muncile, focul cel veşnic, viermele cel neadormit, şarpele cel mare, întunericul şi peste toate acestea plângerea şi scrâşnirea dinţilor, spaimele, chinurile. Gândeşte-te apoi şi la bunătăţile ce îi aşteaptă pe drepţi: îndrăznirea cea către Dumnezeu Tatăl şi către Iisus Hristos, către îngeri, Arhangheli, Stăpânii, împreună cu tot poporul Împărăţiei şi cu darurile ei: bucuria şi fericirea. Adu în tine amintirea acestora amândouă şi plânge şi suspină pentru soarta păcătoşilor, îmbracă vederea ta cu lacrimi de frică să nu fii şi tu printre dânşii. Iar de bunătăţile ce aşteaptă pe drepţi bucură-te şi te veseleşte. Sârguieşte-te să te învredniceşti de partea acestora şi să te izbăveşti de osânda acelora. Să nu uiţi de acestea, fie că te afli în chilie, fie afară ş nicidecum să nu lepezi pomenirea aceasta dinaintea ta, ca cel puţin printr-aceasta să scapi de gândurile spurcate şi păgubitoare. (Evagrie Ponticul)22

ˇ Uneori trupul e bolnav şi de trebuie să mănânci şi de două, de trei şi de mai multe ori, să nu fie întristat cugetul tău căci ostenelile trupeşti nu trebuie să fie ţinute şi în timpuri de boală şi de slăbiciune, ci trebuie lăsate atunci mai slobod în anumite privinţe, ca să se întărească trupul din nou spre aceleaşi osteneli ale vieţuirii. Iar în privinţa înfrânării de la anumite bucate, nu ne-a oprit dumnezeiescul cuvânt ca să nu mâncăm ceva, ci a zis: Iată am dat vouă toate, ca pe legumele ierburilor, mâncaţi-le nimic cercetând, şi: Nu cele ce intră în gură spurcă pe om. Deci înfrânarea de la anumite bucate e lucru ce rămâne la alegerea ta, ca o osteneală a sufletului. (Evagrie Ponticul)10 34

ˇ Diavolii ori de câte ori ne văd că stăm la rugăciune, ne stau şi ei cu sârguinţă împotrivă, sădind în mintea noastră cele ce nu trebuie, ca să ni le aducem aminte sau să le gândim în vremea rugăciunii. Aşa vor ei să ducă mintea în robie, iar rugăciunea noastră să o facă nelucrătoare, deşartă şi nefolositoare. Căci deşartă cu adevărat şi nefolositoare este rugăciunea făcută fără frică, fără trezvie şi priveghere. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Dintre dracii care se împotrivesc lucrării noastre, cei dintâi, care se ridică cu luptă, sunt cei încredinţaţi cu poftele lăcomiei pântecelui, cei ce ne furişează în suflet iubirea de argint şi cei ce ne momesc cu slava de la oameni. Toţi ceilalţi vin după aceştia să ia în primire pe cei răniţi de ei. Căci este cu neputinţă să cadă cineva în mâinile duhului curviei, dacă n-a fost doborât întâi de lăcomia pântecelui. Precum nu poate tulbura mânia pe cel ce luptă pentru mâncăruri, sau bani, sau slavă. Şi este cu neputinţă să scape de dracul întristării cel ce nu s-a lepădat de toate acestea. Nici de mândrie, cel dintâi pui al diavolului, nu va scăpa cineva, dacă n-a smuls din sine iubirea de argint, rădăcina tuturor răutăţilor, dacă şi sărăcia smereşte pe om, după înţeleptul Solomon. Scurt vorbind, este cu neputinţă să cadă omul în puterea vreunui drac, dacă n-a fost rănit mai întâi de acele căpetenii ale lor. De aceea şi diavolul aceste trei gânduri i le-a înfăţişat Mântuitorului: întâi îndemnându-l să facă pietrele pâini, al doilea făgăduindu-i toată lumea dacă i se va închina, şi al treilea spunându-i că va fi acoperit cu slavă dacă va asculta, întrucât nu va păţi nimic dintr-o aşa de mare cădere. Dar Domnul, dovedindu-se mai presus de acestea, i-a poruncit diavolului să meargă înapoia Lui. Prin acestea ne-a învăţat că nu este cu putinţă să alunge cineva de la sine pe diavolul, dacă n-a dispreţuit aceste trei gânduri. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Toate gândurile diavoleşti furişează în suflet chipurile lucrurilor sensibile, cari, punându-şi întipărirea în minte, o fac să poarte în ea formele acelor lucruri. Deci de la însuşi lucrul care se deapănă în minte poţi cunoaşte care drac s-a apropiat de tine. De pildă, dacă în cugetul mea se înfăţişează chipul omului care m-a păgubit, sau m-a necinstit, el dă pe faţă gândul ţinerii de minte a răului, furişat în minte. Dacă iarăşi se învârteşte în minte gândul la bani sau la slavă, dintr-acestea se va cunoaşte duhul care ne necăjeşte. Asemenea şi la alte gânduri, din lucru afli pe dracul ce e de faţă şi îţi furişează năluciri. Cu aceasta nu zic că toate amintirile acestor fel de lucruri vin de la draci, deoarece şi mintea însăşi, stârnită de om, aduce închipuiri de lucruri şi fapte; ci numai acelea dintre amintiri, care aprind mânia şi pofta împotriva firii. Căci, prin tulburarea acestor puteri, mintea preacurveşte în cuget şi este războită, neputând primi arătarea lui Dumnezeu, Cel ce i-a dat legea, dar strălucirea luminii dumnezeieşti se arată puterii cugetătoare a sufletului în vremea rugăciunii, după înlăturarea gândurilor lucrurilor. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Nu va putea să alunge de la sine amintirile pătimaşe, omul care n-a avut grijă de poftă şi mânie, pe una stingând-o cu posturi, cu privegheri şi cu culcatul pe jos; iar pe cealaltă îmblânzind-o cu îndelungă răbdare, cu suferirea răului, cu nepomenirea de rău şi cu milostenii. Căci dintr-aceste două patimi se ţes mai toate gândurile dracilor, care duc mintea la primejdie şi pierzanie. Dar este cu neputinţă să biruim patimile acestea, dacă nu dispreţuim mâncărurile, banii şi slava, ba încă şi propriul nostru trup, pentru cei ce caută adeseori să-l aţâţe. Pildă fără zăbavă să luăm de la cei ce se primejduiesc pe mare, care sar şi din corabie de furia vânturilor şi a valurilor răsculate. Aici însă trebuie să fim cu luare aminte ca să nu sărim din corabie spre a fi văzuţi de oameni. Căci vom pierde plata noastră şi ne va lua în primire un alt naufragiu şi mai cumplit, suflând împotrivă-ne vântul dracului slavei deşarte. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Trebuie să cercetăm cum întipăresc dracii nălucirile cele din somn în mintea noastră şi-i dau o anumită formă. Una ca aceasta obişnuiesc să se întâmple minţii, fie privind prin ochi, fie auzind prin auz, fie printr-o simţire oarecare, sau fie prin amintire, care întipăreşte în minte, mişcându-le, cele ce le-a agonisit prin mijlocirea trupului. Deci dracii, mi se pare, răscolind amintirea o întipăresc în cuget. Căci organele trupului stau în nelucrare, ţinute de somn. Dar iarăşi, trebuie să cercetăm cum răscolesc amintirea? Sau poate prin patimi? Aşa trebuie să fie, deoarece cei curaţi şi nepătimaşi nu mai păţesc una ca aceasta. Este însă şi o mişcare simplă a amintirii, stârnită de noi sau de sfintele Puteri. Prin ea vorbim şi petrecem cu Sfinţii. Să fim însă cu atenţie. Căci chipurile pe care sufletul împreună cu trupul le primeşte întru sine, amintirea le mişcă fără să se mai ajute de trup. Aceasta se vede din faptul că adesea pătimim una ca aceasta şi în somn, când trupul se odihneşte. Trebuie să ştim că precum ne putem aduce aminte de apă, şi cu sete şi fără sete, tot aşa ne putem aduce aminte de aur şi cu lăcomie şi fără lăcomie; şi aşa şi cu celelalte. Iar faptul că mintea află aceste sau acele deosebiri între nălucirile sale, se datoreşte vicleniei vrăjmaşilor. Dar trebuie să ştim şi aceasta: că pentru năluciri se folosesc dracii şi de lucrurile de dinafară, ca de pildă de vuietul apelor, la cei ce călătoresc pe mare. (Evagrie Ponticul)25 28

ˇ Scopul dracilor e ajutat mult de mânia noastră, când se mişcă împotriva firii, făcându-se al lor. De aceea toţi zoresc să o întărâte zi şi noapte. Când o văd însă legată de blândeţe, atunci caută pricini îndreptăţite ca să o dezlege îndată, ca făcându-se foarte aprinsă, să o folosească pentru gândurile lor furioase. De aceea nu trebuie să o întărâtăm nici pentru lucruri drepte, nici pentru nedrepte, ca să nu dăm chiar noi sabie primejdioasă în mâna vrăjmaşului, ceea ce ştiu că fac mulţi şi .mai mult decât trebuie, aprinzându-se pentru motive neînsemnate. Căci spune-mi de ce te prinzi grăbit la harţă dacă dispreţuieşti bucatele, banii şi slava? De ce hrăneşti câinele când te lauzi că nu ai nimica? Iar dacă acesta latră şi se ia după oameni, trebuie că ai niscai lucruri şi vrei să le păzeşti. Dar eu despre unul ca acesta cred că e departe de rugăciunea curată, ştiind că mânia este ciumă pentru o astfel de rugăciune. Şi mă mir că unul ca aceasta şi pe Sfinţi i-a uitat: pe David, care strigă: Opreşte mânia şi părăseşte turbarea; pe Ecclesiastul care porunceşte: Alungă mânia de la inima ta şi scoate vicleşugul din trupul tău"; pe Apostolul care rânduieşte:  Să ridicăm în toată vremea şi în tot locul mâini cuvioase spre Domnul, fără mânie şi gânduri. De ce oare nu învăţăm şi noi de la obiceiul tainic şi vechi al oamenilor, care alungă câinii din casă în vremea rugăciunii? Obiceiul acesta ne dă să înţelegem că mânia nu trebuie să fie cu cei ce se roagă.  Mânia este vinul şerpilor. De aceea nazireii se înfrânează de la vin. (Evagrie Ponticul)3

ˇ Despre faptul că nu trebuie să ne îngrijim de îmbrăcăminte şi bucate, socot de prisos a mai scrie, însuşi Mântuitorul oprind acest lucru în Evanghelii. Nu vă îngrijiţi, zice, în sufletul vostru ce veţi mânca, sau ce veţi bea, sau cu ce vă veţi îmbrăca, căci toate acestea le fac păgânii şi necredincioşii, care leapădă purtarea de grijă a Stăpânului şi tăgăduiesc pe Făcătorul. De creştinii este cu totul străin acest lucru, de îndată ce cred că şi cele două vrăbii vândute cu un ban stau sub purtarea de grijă a Sfinţilor îngeri. Au însă dracii şi obiceiul acesta: după gândurile necurate, aduc în suflet şi pe acelea ale grijii, ca să se depărteze Iisus de la noi, umplut fiind locul cugetării cu mulţime de gânduri, şi să nu mai poată rodi cuvântul, fiind copleşit de gândurile grijii. Lepădând dar asemenea gânduri, să lăsăm toată grija noastră în seama Domnului, îndestulându-se cu cele de faţă, cu îmbrăcăminte şi hrană sărăcăcioasă, ca să slăbim în fiecare zi pe părinţii slavei deşarte. Iar dacă cineva socoteşte că nu-i stă bine în haină sărăcăcioasă, să privească la Sfântul Pavel cum aşteaptă în frig şi dezbrăcat, cununa dreptăţii. Dacă Apostolul a numit lumea aceasta stadion şi teatru, oare cel ce s-a îmbrăcat cu gândurile grijii, mai poate alerga spre răsplătirea chemării de sus a lui Dumnezeu, sau mai poate să lupte cu începătoriile, cu domniile şi cu stăpânitorii întunericului veacului acestuia? Eu nu ştiu dacă-i va fi cu putinţă; acest lucru l-am învăţat de la înseşi cazurile văzute. Căci se va împiedica în haină şi se va rostogoli la pământ, ca şi mintea de gândurile purtării de grijă, dacă e adevărat cuvântul care zice că mintea rămâne statornic lipită de comoara sa, că unde este comoara ta, acolo va fi şi inima ta. (Evagrie Ponticul)6 41

ˇ Dintre gânduri unele taie, altele se taie. Şi anume taie cele rele pe cele bune, dar şi cele rele se taie de către cele bune. Sfântul Duh ia aminte la gândul cel dintâi ce l-am pus şi după acela ne osândeşte sau ne primeşte. Iată ce vreau să zic: Am gândul de a primi pe străini şi-l am într-adevăr pentru Domnul, dar venind ispititorul, îl taie şi furişează în suflet gândul de-a primi pe străini pentru slavă. Sau am gând să primesc pe străini ca să fiu văzut de oameni; dar dacă vine peste el un gând bun, îl taie pe cel rău, îndreptând către Domnul virtutea noastră şi silindu-ne să nu facem aceasta pentru laudă de la oameni. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Deci dacă stăruim cu fapta la gândurile dintâi, cu toată ispita celor de-al doilea, vom avea numai plata gândurilor ce ni le-am pus mai întâi, deoarece oameni fiind şi luptând cu dracii, nu putem ţine gândul drept nestricat, nici pe cel rău neispitit, odată ce avem în noi seminţele virtuţii. Dar dacă zăboveşte cineva pe lângă gândurile care taie (de-al doilea), se aşează în ţara ispititorului şi va lucra stârnit de ele. (Evagrie Ponticul)28

ˇ După multă băgare de seamă am aflat că între gândurile îngereşti, omeneşti şi de la draci este această deosebire: întâi gândurile îngereşti cercetează cu de-amănuntul firea lucrurilor şi urmăresc înţelesurile şi rosturile duhovniceşti, de pildă: de ce a fost făcut aurul şi pentru ce e ca nisipul şi a fost risipit în anumite părticele de sub pământ şi de ce trebuie multă osteneală şi trudă până să fie aflat, apoi după ce e aflat, e spălat cu apă şi trecut prin foc, ca apoi să fie dat meşterilor, care fac sfeşnicul cortului, căţuia, cădelniţa şi vasele de aur, din care, din darul Mântuitorului nostru, nu mai bea acum regele babilonian. Dar gândul drăcesc nu le ştie şi nu le cunoaşte pe acestea, ci furişează numai plăcerea câştigării aurului fără ruşine, şi zugrăveşte desfătarea şi slava ce va veni de pe urma lui. Iar gândul omenesc nu se ocupă nici cu dobândirea aurului şi nu cercetează nici al cui simbol este, sau cum se scoate din pământ, ci aduce numai în minte forma simplă a aurului, despărţită de patimă şi lăcomie. Acelaşi cuvânt se poate spune şi despre alte lucruri, după regula aceasta desprinsă în chip trainic. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Este un drac care se numeşte rătăcitor, care se înfăţişează mai ales în zorii zilei înaintea fraţilor şi le poartă mintea din cetate în cetate, din sat în sat şi din casă în casă, prilejuind, zice-se, simple întâlniri, apoi convorbiri mai îndelungate cu cei cunoscuţi, care tulbură starea celor amăgiţi şi puţin câte puţin îi depărtează de cunoştinţa de Dumnezeu şi-i face să-şi uite de virtute şi de făgăduinţă. Trebuie deci ca monahul să observe acest gând de unde vine şi unde sfârşeşte, că nu fără rost şi din întâmplare face cercul acesta lung, ci vrând să strice starea sufletească a monahului, ca, după ce şi-a aprins mintea cu acestea şi s-a ameţit de prea multe convorbiri, să fie fără veste de atacat de dracul curviei, sau al mâniei, sau al întristării, care întinează şi mai tare strălucirea tăriei lui. Noi însă, dacă vrem să cunoaştem lămurit vicleşugul lui, să nu grăim îndată către el, nici să dăm pe faţă cele ce se petrec, cum înfiripă în minte şi în ce chip puţin câte puţin vrea să o împingă la moarte; căci va fugi de la noi, fiindcă nu vrea să fie văzut făcându-le acestea şi aşa nu vom cunoaşte nimic din cele ce ne-am străduit să aflăm. Ci să-i mai îngăduim o zi sau două, să-şi isprăvească lucrarea, ca aflând cu de-amănuntul tot lucrul pe care l-a meşteşugit, să-l dăm pe faţă cu cuvântul şi să-l alungăm. Dar fiindcă se întâmplă că în vremea ispitirii mintea, fiind tulburată, nu poate urmări cu de-amănuntul cele ce se petrec, să facă aceasta după alungarea dracului. După ce te-ai liniştit, adu-ţi aminte în tine însuţi de cele ce ţi s-au întâmplat, de unde ai început, pe unde ai umblat şi în ce loc ai fost cuprins de duhul curviei, sau al mâniei, sau al întristării şi cum s-au petrecut acestea. Învaţă-le acestea şi ţine-le minte, ca să-l poţi da pe faţă când se va mai apropia de tine. Dă pe faţă şi locul unde stă ascuns, ca să nu-i mai urmezi. Iar dacă vrei să-l faci să se înfurie de-a binelea, vădeşte-l îndată ce se apropie şi dezvăluie cu cuvântul locul dintâi în care a intrat şi al doilea şi al treilea. Căci foarte tare se scârbeşte, nesuferind ruşinarea. Iar dovada că i-ai grăit tocmai la vreme o vei avea în faptul că a fugit gândul de la tine. Căci este cu neputinţă să stea, fiind scos la arătare. Iar după biruirea acestui drac urmează un somn adânc şi greu, o amorţire a pleoapelor, însoţită de căscări nenumărate şi de umeri îngreuiaţi; dar de toate acestea ne sloboade Duhul Sfânt, prin rugăciune încordată. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Foarte mult ne foloseşte spre mântuire ura împotriva dracilor, care ne ajută şi la lucrarea virtuţii. Dar să o nutrim aceasta de la noi, ca pe un vlăstar bun, nu suntem în stare, pentru că duhurile iubitoare de plăceri o sting şi cheamă din nou sufletul la prietenie şi obişnuinţă cu ei. Această prietenie, sau mai bine această rană, anevoie de lecuit, o tămăduieşte însă doctorul sufletelor, prin părăsirea noastră. Căci ne lasă să pătimim lucruri înfricoşate de la duhuri, noaptea şi ziua, până ce sufletul aleargă iarăşi la ura cea de la început, învăţându-se a zice către Domnul, asemenea lui David: Cu ură desăvârşită i-am urât, că vrăjmaşi s-au făcut mie. Iar cu ură desăvârşită urăşte pe vrăjmaşi acela care nu păcătuieşte nici cu fapta nici cu gândul, lucru care este semnul celei mai mari şi celei dintâi nepătimiri. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Dar ce să zicem despre dracul care face sufletul nesimţit? Căci mă tem a şi scrie despre el. Când năvăleşte acela, iese sufletul din starea sa firească şi leapădă cuviinţa şi frica Domnului, iar păcatul nu-l mai socoteşte păcat, fărădelegea n-o mai socoteşte fărădelege şi la osânda şi la munca veşnică se gândeşte ca la nişte vorbe goale. De cutremurul purtător de foc el râde. Pe Dumnezeu, e drept, îl mărturiseşte, însă poruncile Lui nu le cinsteşte. De-i baţi în piept când se mişcă spre păcat, nu simte: de-i vorbeşti din Scripturi, e cu totul împietrit şi nu ascultă. Îi aminteşti de ocara oamenilor şi nu o ia în seamă. De oameni nu mai are ruşine, ca porcul care a închis ochii şi a spart gardul. Pe dracul acesta îl aduc gândurile învechite ale slavei deşarte. Şi dacă nu s-ar scurta zilele acelea, nimeni nu s-ar mai mântui. De fapt dracul acesta este dintre cei ce atacă rar pe fraţi. Iar pricina este învederată. Căci nenorocirile altora, bolile celor dosădiţi, închisorile celor nefericiţi şi moartea năprasnică a unora, pun pe fugă acest drac, întrucât sufletul e străpuns puţin câte puţin şi e trezit la milă, fiind dezlegat de împietrirea venită de la demon. Desigur noi nu le avem pe acestea aproape de noi, dată fiind şi raritatea celor cuprinşi de neputinţe printre noi. De aceea Domnul alungând acest drac, porunceşte în Evanghelii să mergem la cei bolnavi şi să cercetăm pe cei din închisori, zicând: Bolnav am fost şi n-aţi venit la Mine. În orice caz să se ştie: dacă cineva dintre monahi, fiind atacat de dracul acesta, n-a primit gând de curvie, sau nu şi-a părăsit chilia din nepăsare, unul ca acesta a primit din cer răbdarea şi neprihănirea şi fericit este pentru o nepătimire ca aceasta. Iar câţi s-au făgăduit să cinstească pe Dumnezeu locuind laolaltă cu lumea să se păzească de acest drac. Căci a zice sau a scrie mai multe despre el, mă ruşinez şi de oameni. (Evagrie Ponticul)1

ˇ Toţi dracii fac sufletul iubitor de plăceri; numai dracul întristării nu primeşte să facă aceasta, ci el ucide gândurile celor ce au început această vieţuire, tăind şi uscând prin întristare orice plăcere a sufletului, dacă e adevărat că oasele bărbatului trist se usucă. Dacă acest drac războieşte pe un monah cu măsură, îl face încercat, căci îl convinge să nu se apropie de nimic dintr-ale lumii acesteia şi să înlăture toată plăcerea. Dar dacă stăruie mai mult, naşte gânduri care sfătuiesc pe monah să-şi ia viaţa, sau îl silesc să fugă departe de locul unde petrece. Acest lucru l-a gândit şi l-a pătimit dreptul Iov fiind asuprit de acest drac. De aş putea, zice, să mă omor, sau pe altul să rog să-mi facă mie aceasta. Simbol al acestui drac este sălbăticiunea numită năpârcă, a cărei fire se arată prietenoasă, însă al cărei venin covârşeşte veninul celorlalte fiare, ba dacă e primit fără măsură, omoară şi animalul însuşi. Acestui drac i-a predat Pavel pe cel ce a făcut nelegiuire în Corint. De aceea şi scrie cu râvnă Corintenilor, zicând: Arătaţi-i dragoste, ca nu cumva să fie înghiţit unul ca acesta de o întristare mai mare. Dar duhul acesta, care întristează pe oameni, ştie să se facă şi pricinuitor de bună pocăinţă. De aceea şi Ioan Botezătorul îi numea pe cei ce erau străpunşi de duhul acesta şi alergau la Dumnezeu pui de năpârci, zicând: Cine v-a arătat vouă să fugiţi de mânia ce va să vie? Faceţi deci roade vrednice de pocăinţă; şi să nu vi se pară a grăi întru voi: Părinte avem pe Avraam. Căci oricine a urmat lui Avraam şi a ieşit din pământul şi din neamul său, s-a făcut mai tare decât dracul acesta. (Evagrie Ponticul)9

ˇ Cine şi-a stăpânit mânia a supus pe draci; iar cine s-a robit de dânsa nu se mai ţine de viaţa monahală şi e străin de căile Mântuitorului, dacă se zice că însuşi Domnul învaţă pe cei blânzi căile Sale. De aceea cu anevoie poate fi vânată mintea monahului, care aleargă pe câmpia blândeţii. Căci de nici o altă virtute nu se tem dracii ca de blândeţe. Aceasta a dobândit-o acel mare Moise, care a fost numit "blând, mai mult decât toţi oamenii. Iar proorocul David a arătat-o că este vrednică să fie pomenită de Dumnezeu, zicând: Adu-ţi aminte, Doamne, de David şi de toată blândeţea lui. Însuşi Mântuitorul nostru ne-a poruncit să ne facem următori ai blândeţii Lui, zicând: Învăţaţi de la Mine că sunt blând şi smerit cu inima şi veţi afla odihnă sufletelor voastre. Iar dacă cineva s-ar înfrâna de la mâncări şi băuturi, dar prin gândurile rele ar întărâta mânia, acela se aseamănă cu o corabie ce călătoreşte pe mare, având pe dracul cârmaci. De aceea trebuie să fim cu luare aminte din toată puterea la câinele nostru, învăţându-l să rupă numai lupii şi să nu mănânce oile, arătând toată blândeţea faţă de toţi oamenii. (Evagrie Ponticul)3

ˇ Dintre gânduri singur cel al slavei deşarte lucrează cu multe mijloace. El cuprinde aproape toată lumea şi deschide uşile tuturor dracilor, făcându-se ca un fel de trădător viclean al cetăţii. De aceea el umileşte foarte tare mintea pustnicului, umplând-o cu multe vorbe şi lucruri şi întinându-i rugăciunile, prin care acesta se străduieşte să-şi tămăduiască toate rănile sufletului său. Gândul acesta îl fac să crească toţi draci după ce au fost biruiţi, ca printr-însul să primească intrare din nou în suflet, şi să facă astfel cele mai din urmă mai rele ca cele dintâi. Din gândul acesta se naşte şi cel al mândriei, care a făcut să cadă ca un sunet din ceruri pe pământ pecetea asemănării şi cununa frumuseţii. Saltă-te din el şi nu zăbovi, ca să nu vindem altora viaţa noastră, nici petrecerea noastră, celor fără de milă. Pe acest drac îl alungă rugăciunea stăruitoare de a nu face sau zice cu voia nimic din cele ce ajută blestematei slave deşarte. (Evagrie Ponticul)44

ˇ Când mintea pustnicilor a ajuns la puţină nepătimire, şi-a agonisit şi calul slavei deşarte, căruia îndată îi dă pinteni prin cetăţi, purtându-şi fără stăpânire lauda izvorâtă din slavă. şi întâmpinând-o duhul curviei, printr-o rânduială nevăzută, o închide într-o cocină de porci, învăţând-o să nu se mai ridice altădată din pat înainte de a se face sănătoasă deplin, nici să nu facă ceea ce fac bolnavii neascultători care, purtând încă urmele bolii într-înşii, se dau la drumuri şi merg la băi înainte de vreme, căzând din nou în boală. De aceea şezând locului, să luăm şi mai bine aminte la noi înşine, ca înainte de virtute, să ne facem greu de mişcat spre păcat, iar înnoindu-ne întru cunoştinţă să dobândim mulţime de vederi felurite. Şi aşa înălţându-ne şi mai tare, vom vedea şi mai bine lumina Mântuitorului nostru. (Evagrie Ponticul)44

ˇ A descrie toate lucrările cele rele ale dracilor mi-e cu neputinţă, iar a înşira cu de-amănutul meşteşugirile lor mi-e ruşine, sfiindu-mă de cititorii mai simpli. Totuşi ascultă unele viclenii ale duhului curviei. Când cineva a dobândit nepătimirea părţii poftitoare şi gândurile de ruşine s-au răcit, atunci arată bărbaţi şi femei jucând împreună şi-l face pe pustnic să privească lucruri şi forme de ruşine. Ispita aceasta însă nu e printre cele ce ţin multă vreme, deoarece rugăciunea neîncetată şi mâncarea foarte împuţinată, privegherea şi îndeletnicirea cu contemplaţiile duhovniceşti o alungă ca pe un nor fără ploaie. Uneori se atinge însă şi de trupuri, stârnind într-însele fierbinţeala dobitocească. Şi alte nenumărate meşteşugiri unelteşte vicleanul acesta, pe care nu e nevoie să le mai răspândim şi să le mai încredinţăm scrisului. Faţă de astfel de gânduri foloseşte şi aprinderea mâniei, pornită împotriva dracului. De această mânie se teme el mai mult, când se aprinde împotriva acestor gânduri şi îi strică planurile despre ea e vorba când se zice: Mâniaţi-vă şi nu păcătuiţi. Ea dă sufletului în ispite o folositoare doctorie. Dar uneori şi mânia aceasta e imitată de dracul mâniei. Aceasta plăsmuieşte chipurile părinţilor, sau ale unor prieteni şi rudenii, ocărâţi de oameni nevrednici şi prin aceasta mişcă mânia pustnicului şi-l îndeamnă să zică sau să facă vreun rău celor ce i s-au arătat în minte. La acestea trebuie să fie monahul cu luare aminte şi îndată să-şi smulgă mintea de la astfel de chipuri, ca nu cumva, zăbovind pe lângă ele, să se pomenească în vremea rugăciunii tăciune ce se mistuie de foc. În ispite de acestea cad mai ales cei iuţi la mânie şi cei ce uşor se prind la harţă, care sunt departe de rugăciunea cea curată şi de cunoştinţa Mântuitorului nostru Iisus Hristos. (Evagrie Ponticul)3 4

ˇ Gândurile veacului acestuia le-a dat Domnul omului, ca pe nişte oi, păstorului bun. Şi s-a scris: A dat fiecărui om cuget întru inima sa, sădind în el şi pofta şi mânia întru ajutor, ca prin mânie să alunge gândurile lupilor, iar prin poftă să iubească oile, chiar când e biciuit de vânturi şi de ploi. I-a mai dat pe lângă acestea şi lege după care să păzească oile, loc de verdeaţă, apă de odihnă, psaltire, chitară şi toiag. Şi i-a rânduit să se hrănească şi să se îmbrace de la această turmă, iar la vreme să-i adune fân. Căci zice cuvântul: Cine păstoreşte turmă şi din laptele ei nu mănâncă? Pustnicul trebuie să păzească deci zi şi noapte turma aceasta, ca nu cumva să fie răpit vreun miel de fiarele sălbatice, sau să-l ia tâlharii, iar dacă s-ar întâmpla una ca aceasta în pădure, îndată să-l smulgă din gura ursului şi a lupului. Aşadar, dacă gândul despre fratele nostru se învârte în noi cu ură, să ştim că o fiară l-a luat pe el; asemenea şi gândul despre muiere, dacă se întoarce în noi amestecat cu poftă de ruşine; la fel gândul despre argint şi aur, dacă se cuibăreşte însoţit de lăcomie; asemenea şi gândurile sfintelor daruri, dacă cu slavă deşartă pasc în minte! Şi tot asemenea se va întâmpla şi cu alte gânduri de vor fi furate de patimi. Şi nu numai ziua trebuie să fie monahul cu luare aminte la ele, ci şi noaptea să le păzească priveghind. Căci se întâmplă să piardă ceea ce a agonisit, dacă se lasă în năluciri ruşinoase şi viclene. Aceasta este ceea ce zice patriarhul Iacov: Nu am adus ţie oaie răpită de fiară sălbatică; eu plăteam furtişagurile de zi şi de noapte; şi mă topeam de arşiţa zilei şi de gerul nopţii, încât s-a dus somnul de la ochii mei. Iar dacă din osteneală ni s-ar întâmpla vreo nepurtare de grijă, să grăbim puţin în sus pe stânca cunoştinţei şi să păştem iarăşi oile sub muntele Sinai, ca Dumnezeul părinţilor noştri să ne cheme şi pe noi şi să ne dăruiască înţelesurile semnelor şi minunilor. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Dintre necuraţii draci, unii îl ispitesc ca om, iar alţii îl tulbură pe om ca pe un dobitoc necuvântător. Cei dintâi apropiindu-se ne furişează gânduri de slavă deşartă, sau de mândrie, sau de pizmă, sau de învinuire, care nu se ating de nici unul din dobitoace. Cei de-al doilea însă, aprind în trup mânie şi poftă de fire. Acestea le avem îndeobşte cu dobitoacele, fiind ascunse însă sub firea cea cuvântătoare. De aceea zice Duhul Sfânt către cei ce cad în gânduri omeneşti: Eu am zis: dumnezei sunteţi şi fii ai Celui Preaînalt, toţi; iar voi ca nişte oameni muriţi şi ca orişicare dintre căpetenii cădeţi. Iar către cei stârniţi dobitoceşte zice: Nu fiţi cum e calul sau catârul, la care nu este înţelepciune, ci trebuie să strângi cu zăbală şi cu frâu fălcile lor, căci nu se apropie de tine. Dar sufletul care păcătuieşte va muri. Şi învederat este că oamenii, dacă mor ca oameni, se îngroapă de oameni, iar când sunt omorâţi ca dobitoacele, sau cad jos, vor fi mâncaţi de vulturi. Iar dintre puii acestora unii vor chema pe Domnul, alţii se tăvălesc în sânge. Cel ce are urechi de auzit să audă. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Când vreunul dintre vrăjmaşi te va răni în luptă şi vrei să-i întorci sabia lui, precum scrie, asupra inimii lui, fă aşa precum te sfătuim: descoase în tine însuţi gândul aruncat de el, ce fel este şi din câte lucruri este alcătuit şi care lucru tulbură mai mult mintea ta. Iar ceea ce zic, aceasta este: să zicem că e trimis de el gândul iubirii de argint. Desfă-l pe acesta în mintea care l-a primit, în sensul aurului, în aurul însuşi şi în patima iubirii de bani. Apoi întreabă: Ce este păcat dintre acestea? Oare mintea? Dar atunci cum este ca chipul lui Dumnezeu? Sensul aurului? Dar cine, având minte, va spune aceasta vreodată? Oare aurul însuşi e păcat? Dar atunci de ce s-a făcut? Urmează aşadar că al patrulea lucru este pricina păcatului. Iar aceasta nu e nici lucrul ce stă de sine, nici ideea lucrului, ci o plăcere oarecare vrăjmaşă omului, născută din voia cea liberă a sa şi care sileşte mintea să se folosească rău de făpturile lui Dumnezeu. Această plăcere avem să o tăiem, după îndatorirea ce ne-a dat-o legea lui Dumnezeu. Cercetând în acestea, se va nimici gândul, desfăcându-se într-o simplă contemplaţie a ta şi va fugi de la tine dracul, după ce prin cunoştinţa aceasta mintea ta s-a ridicat la înălţime. Iar dacă, vrând să te foloseşti împotriva lui de sabia sa, doreşti să-l dobori mai întâi cu praştia ta, scoate şi tu o piatră din traista de păstor a ta şi caută vederea lui, spre a afla cum vin îngerii şi dracii în lumea noastră, iar noi nu mergem în lumile lor? De ce nu putem adică şi noi să unim pe îngeri şi mai mult ca Dumnezeu şi ne hotărâm să-i facem pe draci şi mai necuraţi? Şi cum se face că luceafărul, care a răsărit dimineaţa, a fost aruncat la pământ şi a socotit marea ca o coajă de nucă, iar tartarul adâncului ca un rob? Şi de ce încălzeşte adâncul ca pe o topitoare, tulburând pe toţi prin răutatea sa şi pe toţi vrând să-i stăpânească? Căci trebuie să ştim că înţelegerea acestor lucruri foarte mult îl vatămă pe diavol şi alungă toată tabăra lui. Dar acestea vin cu încetul în cei care s-au curăţit şi văd întrucâtva înţelesurile întâmplărilor. Cei necurăţiţi însă nu cunosc vederea acestora. Şi dacă, aflând-o de la alţii, ar spune-o şi ei, nu vor fi auziţi, fiind mult colb şi zgomot de patimi în toiul războiului. Căci trebuie să fie cu totul liniştită tabăra celor de alt neam, pentru ca singur Goliat să se întâlnească cu David al nostru. În felul acesta ne vom folosi de desluşirea războiului şi de vederea lui şi în cazul celorlalte gânduri necurate. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Când vor fugi degrabă de la noi vreunele din gândurile necurate, să căutăm pricina pentru care s-a întâmplat aceasta. Oare pentru raritatea lucrului, fiind greu de găsit materia, sau pentru nepătimirea noastră, n-a putut vrăjmaşul nimic împotriva noastră? De pildă dacă unui pustnic i-ar veni în minte gândul că i s-a încredinţat ocârmuirea duhovnicească a primei cetăţi, desigur că nu va zăbovi la închipuirea aceasta; şi pricina se cunoaşte uşor din cele spuse mai înainte. Dar dacă unuia i-ar veni acest gând în legătură cu oricare cetate s-ar nimeri, şi ar cugeta la fel, acela fericit este că a ajuns nepătimirea. Asemenea şi în privinţa altor gânduri se va afla pricina cercetându-se în acelaşi chip. Acestea trebuie să le ştim pentru râvna şi puterea noastră, ca să vedem dacă am trecut Iordanul şi ne-am apropiat de verdeaţă, sau încă petrecem în pustie, loviţi de cei de alte neamuri. De pildă foarte multe feţe mi se pare că are dracul iubirii de argint şi e foarte dibaci în puterea de-a amăgi. Astfel când e strâmtorat de desăvârşita lepădare de sine, îndată face pe purtătorul de grijă şi iubitorul de săraci. Primeşte bucuros pe străinii care nu-s încă de faţă, celor lipsiţi le trimite ajutor, cercetează închisorile oraşului şi răscumpără sclavii; arată alipire femeilor bogate, îi face îndatoraţi pe cei cărora le merge bine, sfătuieşte pe alţii să se lepede de punga lor largă. Şi astfel amăgind sufletul, pe încetul îl învăluie în gândurile iubirii de argint şi-l dă pe mâna dracului slavei deşarte. Iar acesta aduce înainte mulţimea celor ce slăvesc pe Domnul pentru aceste purtări de grijă şi pune pe unii să vorbească întreolaltă câte puţin despre preoţie, prevestind moartea preotului de acum şi iscodind nenumărate chipuri ca să nu scape. Şi aşa biata minte, învăluită într-aceste gânduri, se luptă cu înverşunare cu aceia dintre oameni care nu l-au primit, iar celor ce l-au primit le face daruri şi-i primeşte cu recunoştinţă. Pe cei ce se împotrivesc îi dă pe mâna judecătorilor şi unelteşte ca să fie scoşi din hotarele cetăţii. Aflându-se apoi aceste gânduri înlăuntrul său şi învârtindu-se în minte, îndată ce înfăţişează dracul mândriei, nălucind străluciri necontenite şi draci înaripaţi în văzduhul chiliei, ca până la urmă să scoată pe om din minţi. Noi, însă, dorind pierzarea ăstor fel de gânduri, să trăim cu mulţumire în sărăcie. Căci e vădit că nimic n-am adus în lume şi nimic nu putem duce din ea. Având hrană şi îmbrăcăminte, să ne îndestulăm cu ele, aducându-ne aminte de Sfântul Pavel, care zice că  rădăcina tuturor relelor este iubirea de argint. (Evagrie Ponticul)41

ˇ Toate gândurile necurate, stăruind în noi din pricina patimilor, duc mintea la stricăciune şi pieire. Căci precum icoana pâinii zăboveşte în cel flămând din pricina foamei sale şi icoana apei din pricina setei, tot aşa şi ideea avuţiei şi a banilor stăruie din pricina lăcomiei, iar înţelesurile gândurilor ruşinoase ce se nasc din bucate, zăbovesc din pricina patimilor noastre. Acelaşi lucru se întâmplă şi în cazul gândurilor slavei deşarte şi al altor gânduri. Iar minţii înecate în astfel de gânduri îi este cu neputinţă să stea înaintea lui Dumnezeu şi să primească cununa dreptăţii. Căci de aceste gânduri fiind trasă în jos şi mintea aceea ticăloasă din Evanghelie s-a lepădat de bunul cel mai mare al cunoştinţei de Dumnezeu. Asemenea şi cel legat de mâini şi de picioare şi aruncat întru întunericul cel mai dinafară, din aceste gânduri îşi avea ţesută haina sa, pentru care motiv Cel ce l-a chemat la nuntă l-a găsit nevrednic de o nuntă ca aceea. Haina de nuntă este nepătimirea sufletului raţional care s-a lepădat de poftele lumeşti. Iar pricina pentru care gândurile lucrurilor sensibile, care zăbovesc în minte, strică cunoştinţa, am arătat-o în Capetele despre rugăciune. (Evagrie Ponticul)28

ˇ De trei feluri sunt căpeteniile dracilor care se împotrivesc lucrării noastre. Lor le urmează toată tabăra celor de alt neam. Aceştia stau cei dintâi la război şi cheamă sufletele la păcat prin gândurile cele necurate. Unii din ei aduc poftele lăcomiei pântecelui, alţii strecoară în suflet iubirea de argint, şi în sfârşit alţii ne momesc cu slava de la oameni. Dacă râvneşti aşadar rugăciunea curată, păzeşte mânia; dacă iubeşti neprihănirea, stăpâneşte pântecele, nu-i da pâine să se sature şi necăjeşte-l cu apa. Priveghează în rugăciune şi alungă de la tine amintirea răului. Cuvintele Duhului Sfânt să nu te părăsească ci bate în porţile Scripturilor cu mâinile virtuţilor. Atunci îţi va răsări nepătimirea inimii şi vei vedea în rugăciune mintea în chipul stelei. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Dintre cele ce le cugetăm, unele îşi pun tiparul pe minte şi dau o formă, altele îi dau numai o cunoştinţă şi nu-şi pun tiparul pe ea şi nici nu-i dau o formă. De pildă: La început era Cuvântul şi Cuvântul era la Dumnezeu lasă un înţeles în inimă, dar nu dau o formă minţii, nici nu-şi pun tiparul pe ea. Cuvintele: luând pâine dau o formă minţii, iar: a frânt-o iarăşi îşi pun tiparul pe ea. Versetul: Am văzut pe Domnul şezând pe un scaun înalt şi ridicat, îşi pune tiparul pe minte, afară de am văzut pe Domnul. Aceste cuvinte, după literă par să-şi pună tiparul pe minte, dar înţelesul lor nu şi-l pune. Proorocul a văzut cu un ochi profetic firea raţională, înălţată prin fapte bune, primind în sine cunoştinţa lui Dumnezeu. Căci se zice că Dumnezeu şade acolo unde se cunoaşte, fiindcă mintea curată se zice şi scaun al lui Dumnezeu. Dar se zice şi de femeie, că e scaun al necinstei, înţelegându-se prin femeie sufletul care urăşte cele drepte; iar necinstea sufletului este păcatul şi neştiinţa. Aşadar noţiunea de Dumnezeu nu este dintre cele ce-şi pun tiparul pe minte, ci dintre cele ce nu-şi pun tiparul pe minte. De aceea cel ce se roagă trebuie să se despartă cu totul de cele ce-şi pun tiparul pe minte. Aceasta te face să te întrebi dacă, precum este în privinţa trupurilor şi a sensurilor lor, aşa este şi în privinţa celor trupeşti şi a raţiunilor lor; şi dacă altfel se modelează mintea privind o minte, şi altfel va fi starea ei cugetând înţelesul aceleia? Desigur ştim că cunoştinţa duhovnicească depărtează mintea de sensurile care îşi pun tiparul pe ea şi o înfăţişează fără nici un tipar, lui Dumnezeu, fiindcă noţiunea lui Dumnezeu nu este dintre cele ce-şi pun tiparul. Căci Dumnezeu nu este trup, ci mai degrabă din cele ce nu-şi pun tiparul. Şi iarăşi ştim că, dintre vederile care nu-şi pun tiparul pe minte, unele însemnează fiinţa celor netrupeşti, altele raţiunile lor. Dar nu se întâmplă la fel ca în cazul trupurilor şi al celor netrupeşti. Căci în cazul celor trupeşti unele îşi pun tiparul pe minte, altele nu, pe când dincolo, nimic nu-şi pune tiparul pe minte. (Evagrie Ponticul)7

ˇ Când dracul pântecelui, luptând mult şi adeseori nu izbuteşte să strice înfrânarea întipărită, atunci împinge mintea la pofta nevoinţei celei mai de pe urmă, aducându-i înainte şi cele privitoare la Daniil, viaţa lui săracă şi seminţele, şi aminteşte şi de viaţa altor oarecari pustnici care au trăit totdeauna aşa, şi sileşte pe ascet să se facă următorul acelora. Astfel, urmărind înfrânarea fără măsură, va pierde şi pe cea măsurată, de la o vreme trupul nemaiputând-o păstra din pricina slăbiciunii. Şi aşa va ajunge să binecuvinteze trupul şi să blesteme inima. Socot deci că e drept să nu asculte aceştia de acela şi să nu se reţină de la pâine, untdelemn şi apă. Căci această rânduială au cercat-o fraţii, găsind-o foarte bună. Desigur aceasta să nu o facă spre săturare şi să o facă numai o dată pe zi. M-aş mira dacă vreunul, săturându-se cu pâine şi cu apă, ar mai putea lua cununa nepătimirii. Iar nepătimire numesc nu simpla oprire a păcatului cu fapta, căci aceasta se zice înfrânare, ci aceea care taie din cugetare gândurile pătimaşe, pe care Sfântul Pavel a numit-o şi tăiere duhovnicească împrejur a iudeului ascuns. Iar dacă se descurajează cineva auzind acestea, să-şi aducă aminte de vasul alegerii, de Apostol, care a împlinit alergarea în foame şi sete. Dar imită şi vrăjmaşul adevărului, dracul descurajării, pe acest drac, punând în minte celui ce se înfrânează, retragerea cea mai de pe urmă, îndemnându-l la râvna lui Ioan Botezătorul şi a începătorului pustnicilor, Antonie, ca neputând răbda acesta retragerea îndelungată şi neomenească, să fugă cu ruşine, părăsind locul, iar dracul să se laude zicând: L-am biruit!. (Evagrie Ponticul)27 34

ˇ Gândurile necurate primesc multe materii pentru creşterea lor şi se întind după multe lucruri. De fapt ele trec oceane cu închipuirea şi nu se dau îndărăt să umble drumuri lungi pentru marea căldură a patimii. Dar cele ce sunt cât de cât curăţite, sunt mai înguste decât acelea, neputându-se întinde împreună cu lucrurile, pentru faptul că patima e slăbită. De aceea se mişcă mai degrabă împotriva firii şi, după înţeleptul Solomon, hoinărind câtva vreme pe afară, aduc trestie la arderea nelegiuită a cărămizii, ca să se izbăvească asemenea unor capre din lanţuri şi a unor păsări din curse. Căci e mai uşor a curăţi un suflet necurat, decât a readuce din nou la sănătate pe unul curăţit şi iarăşi rănit, dracul întristării neîngăduind, ci aducând pururea înaintea ochilor, în vremea rugăciunii, idolul păcatului. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Dracii nu cunosc inimile noastre, cum socot unii dintre oameni. Căci singurul cunoscător al inimii este Cel ce ştie mintea oamenilor şi a zidit inimile lor pe fiecare deosebit. Dar ei cunosc multe din mişcările inimii, pe baza cuvântului rostit şi a mişcărilor văzute ale trupului. Vrând eu să le arăt acestea lămurit, m-a oprit Sfântul Preot, spunând că e nevrednic lucru să se răspândească acestea şi să le aduc la urechile celor întinaţi. Căci, zice, şi cel ce ajută pe uneltitor este vinovat după lege. Dar că din astfel de simboluri cunosc cele ascunse în inima noastră, şi din acestea iau prilejuri împotriva noastră, am arătat-o adeseori, respingând pe unii care grăiau cele ce nu trebuie, nepurtându-ne cu dragoste faţă de ei. De aceea am şi căzut în puterea dracului ţinerii de minte a răului şi îndată am primit gânduri rele împotriva lor, pe care le cunoscusem mai înainte că au venit asupra noastră. Pentru aceea pe drept ne mustră Duhul Sfânt: Şezând ai vorbit împotriva fratelui, şi împotriva fiului maicii tale ai adus sminteală; şi ai deschis uşa gândurilor care ţin minte răul şi ţi-ai tulburat mintea în vremea rugăciunii, nălucindu-ţi pururea faţa vrăjmaşului tău şi având-o pe ea drept Dumnezeu. Căci ceea ce vede mintea rugându-se aceea e şi potrivit de a spune că îi este Dumnezeu. Deci să fugim, iubiţilor, de boala defăimării, neamintindu-ne de nimeni cu gând rău; şi să nu ne întunecăm privirea la amintirea aproapelui, căci toate înfăţişările pe care le luăm le iscodesc dracii şi nimic nu lasă necercetat din ale noastre, nici culcarea, nici şederea, nici starea în picioare, nici cuvântul, nici mersul, nici privirea. Toate le iscodesc, toate le mişcă, toată ziua uneltesc vicleşuguri împotriva noastră, ca să înşele ćn vremea rugăciunii mintea smerită şi să stingă lumina ei fericită. Vezi ce zice şi Sfântul Pavel către Tit: Dovedeşte în învăţătură cuvânt sănătos, nestricat şi fără vină, pentru ca împotrivitorul să se ruşineze, neavând de zis nimic rău despre noi. Iar fericitul David se roagă zicând: Mântuieşte-mă pe mine de clevetirea oamenilor, numind şi pe draci oameni pentru firea lor raţională. Dar şi Mântuitorul în Evanghelii a numit pe cel ce seamănă în noi neghina păcatului om vrăjmaş. Fie ca să ne izbăvim de el, cu harul lui Hristos şi al Dumnezeului nostru, Căruia I se cuvine cinstea şi slava în vecii vecilor. Amin. (Evagrie Ponticul)3 27

ˇ Cel ce a dobândit cunoştinţă şi culege din ea rodul plăcerii nu mai crede dracului slavei deşarte, care îi înfăţişează toate plăcerile lumii. Căci nu i-ar putea făgădui un mai mare lucru ca vederea duhovnicească. Câtă vreme însă n-am gustat din cunoştinţă să ne supunem voioşi ostenelilor cu fapta, arătând lui Dumnezeu ţinta noastră: că toate le facem pentru cunoştinţa lui. (Evagrie Ponticul)7

ˇ Este de trebuinţă să arătăm şi căile monahilor care au călătorit mai înainte de noi şi pe acelea să umblăm şi noi. Căci multe sunt cele făcute şi zise de ei bine. Între ele şi aceasta o zice careva dintre dânşii: Mâncarea mai uscată şi vieţuirea aspră, împreunată cu dragostea, duce pe monah mai repede la limanul nepătimirii. (Evagrie Ponticul)43

ˇ Mă aflam în miez de zi lângă Sfântul Macarie şi, topindu-mă de sete, i-am cerut apă să beau. Iar el îmi zise: Îndestulează-te cu umbra, căci mulţi călătoresc acum şi umblă cu corăbiile pe mare şi nici pe aceasta nu o au. Apoi mărturisindu-i gânduri despre înfrânare, mi-a zis: Îndrăzneşte, fiule, că eu în douăzeci de ani întregi nu m-am săturat nici de pâine, nici de apă, nici de somn; ci pâinea o mâncam cântărită la cumpănă, apa o beam cu măsură, şi numai rezemându-mă puţin de pereţi furam oleacă somn. (Evagrie Ponticul)38

ˇ Mintea care hoinăreşte o statorniceşte citirea, privegherea şi rugăciunea; pofta aprinsă o stinge foamea, osteneala şi singurătatea; iar mânia o domoleşte desăvârşit cântarea de psalmi, îndelunga răbdare şi mila. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Mai întâi roagă-te pentru dobândirea lacrimilor, ca prin plâns să înmoi sălbăticia ce se află în sufletul tău; şi, după ce vei fi mărturisit astfel împotriva ta fărădelegile tale înaintea Domnului, să primeşti iertare de la El. (Evagrie Ponticul)32

ˇ Foloseşte-te de lacrimi pentru a dobândi împlinirea oricărei cereri. Căci foarte mult se bucură Stăpânul, când te rogi cu lacrimi. (Evagrie Ponticul)32

ˇ Dacă verşi izvoare de lacrimi în rugăciunea ta, să nu te înalţi întru tine, ca şi cum ai fi mai presus de mulţi. Căci rugăciunea ta a primit ajutor ca să poţi răscumpăra cu dragă inimă păcatele tale şi să îmblânzeşti pe Stăpânul prin lacrimi. Deci să nu întorci spre patimă înlăturarea patimilor, ca să nu mânii şi mai mult pe Cel ce ţi-a dăruit harul. (Evagrie Ponticul)32

ˇ Mulţi plângând pentru păcate uită de scopul lacrimilor; şi aşa, pierzându-şi mintea, au rătăcit. (Evagrie Ponticul)32

ˇ Când te văd dracii râvnind cu adevărat la rugăciune, îţi strecoară gândurile unor lucruri aşa zise trebuincioase; şi după puţină vreme îţi fură amintirea lor, ca mişcându-se mintea spre căutarea lor şi neaflându-se, să se descurajeze şi să se întristeze foarte. Apoi, când revine iarăşi în rugăciune, îi aduce aminte cele căutate şi cele amintite mai-nainte, ca mintea căutând să le ia la cunoştinţă, să piardă rugăciunea, care aduce roade. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Când te va întâmpina o ispită, sau te va aţâţa o împotrivire, ca să-ţi mişti mânia spre cel ce-ţi stă împotrivă, sau să spui vreo vorbă goală, adu-ţi aminte de rugăciune şi de porunca dumnezeiască cu privire la ea, şi îndată se va linişti mişcarea fără rânduială din tine.3 40

ˇ Toate câte le vei face pentru a te răzbuna pe fratele care te-a nedreptăţit îţi vor fi spre sminteală în vremea rugăciunii. (Evagrie Ponticul)3 40

ˇ Necazul pe care îl rabzi cu bună înţelegere te va face să-i afli rodul în vremea rugăciunii. (Evagrie Ponticul)39 40

ˇ Dorind să te rogi cum trebuie, să nu întristezi vreun suflet; iar de nu, în deşert alergi. (Evagrie Ponticul)3 40

ˇ Lasă-ţi darul tău, zice, înaintea altarului şi plecând împacă-te mai întâi cu fratele tău, şi apoi venind te vei ruga netulburat. Căci amintirea răului înnegreşte cugetul celui ce se roagă şi întunecă rugăciunile lui. (Evagrie Ponticul)3 40

ˇ Dacă eşti răbdător, pururea te vei ruga cu bucurie. (Evagrie Ponticul)39

ˇ Rugându-te tu cum trebuie, ţi se vor întâmpla astfel de lucruri încât să ţi se pară că ai dreptate să te foloseşti de mânie. Dar nu este nici o mânie dreaptă împotriva aproapelui. Căci de vei căuta vei afla că este cu putinţă să rânduieşti lucrul bine şi fără mânie. Deci foloseşte-te de tot meşteşugul ca să nu izbucneşti în mânie. (Evagrie Ponticul)3 40

ˇ Uneori stând la rugăciune te vei ruga dintr-odată bine; alteori, chiar ostenindu-te foarte, nu vei ajunge la ţintă, ca să ceri şi mai mult, şi primind, să ai un câştig care nu-ţi mai poate fi răpit. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Apropiindu-se îngerul, se depărtează grămadă toţi cei ce ne tulbură, şi mintea se află în multă odihnă, rugându-se curat. Alteori, ameninţându-se obişnuitul război, mintea se luptă şi nu poate să se liniştească, deoarece s-a amestecat mai-nainte cu felurite patimi. Totuşi cerând şi mai mult va afla. Căci celui ce bate i se va deschide. (Evagrie Ponticul)40

ˇ De multe ori, rugându-mă, am cerut să mi se împlinească ceea ce am socotit eu că e bine, şi am stăruit în cerere, silind fără judecată voia lui Dumnezeu; nu i-am lăsat Lui ca să rânduiască mai bine aceea ce ştiu că este de folos. Iar primind, m-am scârbit pe urmă foarte, că n-am cerut mai bine să se facă voia lui Dumnezeu. Căci lucrul nu mi-a folosit aşa cum credeam. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Ce este binele, dacă nu Dumnezeu? Aşadar, să-l lăsăm Lui toate cele ce ne privesc şi ne va fi bine. Căci Cel ce e bun desigur că e şi dătătorul darurilor bune. (Evagrie Ponticul)43

ˇ Rugăciunea neîmprăştiată este o înţelegere supremă a minţii. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Roagă-te mai întâi să te curăţeşti de patimi; al doilea, să te izbăveşti de neştiinţă şi de uitare; al treilea, de toată ispita şi părăsirea. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Cere în rugăciune numai dreptatea şi împărăţia, adică virtutea şi cunoştinţa şi toate celelalte se vor adăuga ţie. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Rugându-te, păzeşte-ţi cu putere memoria, ca să nu-ţi pună înainte ale sale, ci mişcă-te pe tine spre gândul înfăţişării tale la judecată. Căci de obicei mintea e foarte răpită de memorie în vremea rugăciunii. (Evagrie Ponticul)19 40

ˇ Amintirea îţi aduce în vremea rugăciunii sau închipuiri ale lucrurilor de odinioară sau griji noi, sau faţa celui ce te-a supărat. Diavolul pizmuieşte foarte tare pe omul care se roagă şi se foloseşte de tot meşteşugul ca să-i întineze scopul. El nu încetează prin urmare să pună în mişcare icoanele lucrurilor prin amintire şi să răscolească toate patimile prin trup, ca să-l poată împiedica din drumul său cel mai bun şi din călătoria către Dumnezeu. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Când diavolul cel preaviclean, făcând multe, nu poate împiedica rugăciunea dreptului, o lasă pentru puţină vreme mai domol şi pe urmă îl războieşte iarăşi pe cel ce se roagă. Căci fie că-l aprinde pe acesta spre mânie şi aşa strică starea lui cea bună dobândită prin rugăciune, fie că-l aţâţă la plăcere pătimaşă şi aşa îi pângăreşte mintea. (Evagrie Ponticul)40

ˇ După ce te-ai rugat cum trebuie, aşteaptă cele ce nu trebuie şi stai bărbăteşte păzind rodul tău. Căci spre aceasta ai fost rânduit dintru început, ca să lucrezi şi să păstrezi. Aşadar, după ce-ai lucrat, nu cumva să laşi nepăzit ceea ce ai făcut. Iar de nu, n-ai folosit nimic rugându-te. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Tot războiul ce se aprinde între noi şi dracii necuraţi nu se poartă pentru altceva decât pentru rugăciunea duhovnicească. Căci lor le este foarte potrivnică şi urâtă, iar nouă foarte mântuitoare şi plăcută. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Ce vor dracii să lucreze în noi? Lăcomia pântecelui, curvia, iubirea de argint, mânia, ţinerea minte a răului şi celelalte patimi, ca îngroşându-se mintea prin ele să nu se poată ruga cum trebuie. Căci stârnindu-se patimile părţii neraţionale nu o lasă să se mişte cu bună judecată. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Cultivăm virtuţile pentru raţiunile făpturilor şi pe acestea le căutăm pentru Raţiunea care le-a dat fiinţă. Iar aceasta obişnuieşte să se descopere în starea de rugăciune. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Starea de rugăciune este o dispoziţie nepătimaşă, câştigată prin deprindere, care răpeşte mintea înţeleaptă spre înălţimea spirituală, prin dragoste desăvârşită. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Cel ce a atins nepătimirea, încă nu se roagă cu adevărat. Căci poate să urmărească niscai cugetări simple şi să fie răpit de istoriile lor şi să fie departe de Dumnezeu. (Evagrie Ponticul)28 40

ˇ Când mintea zăboveşte în ideile simple ale lucrurilor, încă nu a ajuns la locul rugăciunii. Căci poate să se afle necontenit în contemplaţia lucrurilor şi să flecărească despre înţelesurile lor, care, deşi sunt idei simple, dar exprimând vederi de-ale lucrurilor, dau minţii forma şi chipul lor şi o duc departe de Dumnezeu. (Evagrie Ponticul)28 40

ˇ Până ce mintea nu s-a ridicat mai presus de contemplarea firii trupeşti, încă n-a privit locul lui Dumnezeu. Căci poate să se afle în cunoştinţa celor inteligibile şi să se facă felurită ca ele. (Evagrie Ponticul)7

ˇ Dacă vrei să te rogi, ai trebuinţă de Dumnezeu, care dă rugăciune celui ce se roagă. Prin urmare cheamă-l pe El, zicând: Sfinţească-se numele Tău, vie împărăţia Ta, adică Duhul Sfânt şi Fiul Tău, Cel Unul născut. Căci aşa ne-a învăţat, zicând: În Duh şi în Adevăr se cade să ne închinăm Tatălui. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Cel ce se roagă în Duh şi Adevăr, nu-L mai preamăreşte pe Ziditor din făpturi, ci-L preamăreşte din El însuşi. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Dacă eşti teolog (dacă te ocupi cu contemplarea lui Dumnezeu), roagă-te cu adevărat; şi dacă te rogi cu adevărat, eşti teolog. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Când mintea ta, cuprinsă de mult dor către Dumnezeu, pleacă oarecum câte puţin din trup şi se depărtează de toate gândurile, care vin din simţire, din amintire, sau din starea umorală, umplându-se de evlavie şi de bucurie, atunci socoteşte că te-ai apropiat de hotarele rugăciunii. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Duhul Sfânt, pătimind împreună cu noi de slăbiciunea noastră, ne cercetează şi când suntem necuraţi. Şi dacă află numai că mintea noastră i se roagă cu dragoste de adevăr, se sălăşluieşte în ea şi alungă toată ceata de gânduri şi de înţelesuri care o împrejmuiesc, îndemnând-o spre dragostea rugăciunii duhovniceşti. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Ceilalţi strecoară în minte gânduri, sau înţelesuri, sau vederi prin schimbări în starea trupului. Iar Domnul lucrează dimpotrivă: coborându-se în mintea însăşi, aşează în ea cunoştinţa celor ce le vrea, şi prin minte linişteşte neînfrânarea trupului. (Evagrie Ponticul)9 28

ˇ Rugându-te, să nu dai vreun chip lui Dumnezeu în tine, nici să nu îngădui minţii tale să se modelează după vreo formă, ci apropie-te în chip nematerial de Cel nematerial şi vei înţelege. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Păzeşte-te de cursele celor potrivnici. Căci se întâmplă că, în vreme ce te rogi curat şi netulburat, să ţi se înfăţişeze deodată înainte vreun chip străin şi ciudat, ca să te ducă la părerea că Dumnezeu este acolo şi să te înduplece să crezi că dumnezeirea este câtimea ce ţi s-a descoperit ţie deodată. Dar dumnezeirea nu este câtime şi nu are chip. (Evagrie Ponticul)9 27

ˇ Când pizmaşul diavol nu poate mişca memoria în vremea rugăciunii, atunci sileşte starea umorală a trupului să aducă vreo nălucire ciudată înaintea minţii şi să o facă pe aceasta să primească o anumită formă. Iar mintea, având obiceiul să petreacă în cugetări, uşor se încovoaie. Şi astfel cel ce sileşte spre cunoştinţa nematerială şi fără formă e amăgit, apucând fum în loc de lumină. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Stai la straja ta, păzindu-ţi mintea de cugetări în vremea rugăciunii, pentru a-şi îndeplini rugăciunea şi a petrece în liniştea ei. Fă aşa, pentru ca Cel ce pătimeşte împreună cu cei neştiutori să te cerceteze şi pe tine, şi atunci vei primi darul atotstrălucitor al rugăciunii. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Nu vei putea să te rogi cu curăţie până ce vei fi împletit cu lucruri materiale şi tulburat de griji necontenite. Căci rugăciunea este legătura gândurilor. (Evagrie Ponticul)28 40

ˇ Nu poate cel legat să alerge, nici mintea ce slujeşte patimilor nu poate vedea locul rugăciunii duhovniceşti. Căci este trasă şi purtată de gândul pătimaş şi nu va avea o stare neclintită. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Când, în sfârşit, mintea se roagă cu curăţie şi fără patimă, nu mai vin asupra ei dracii din partea stângă, ci din cea dreaptă. Căci îi vorbesc de slava lui Dumnezeu şi îi aduc înainte vreo formă din cele plăcute simţirii, încât să-i pară că a ajuns desăvârşit la scopul rugăciunii. Iar aceasta a spus-o un bărbat cunoscător că se înfăptuieşte prin patima slavei deşarte şi prin dracul care s-a atins de creier. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Socotesc că dracul, atingându-se de creier, schimbă lumina minţii, precum voieşte. În felul acesta este stârnită patima slavei deşarte spre gândul de a face mintea să se pronunţe cu uşurătate, prin păreri proprii, despre cunoştinţa dumnezeiască fiinţială. Unul ca acesta nefiind supărat de patimi trupeşti şi necurate, ci înfăţişându-se  zice-se  cu curăţie, socoteşte că nu se mai petrece în el nici o lucrare potrivnică. De aceea socoteşte arătare dumnezeiască lucrarea săvârşită în el de diavolul, care se foloseşte de multă pătrundere şi, prin creier schimbă lumina împreunată cu el şi îi dă, precum am spus, forma care vrea. (Evagrie Ponticul)10 27

ˇ Îngerul lui Dumnezeu, arătându-se, opreşte, cu cuvântul numai, lucrarea potrivnică din noi şi mişcă lumina minţii la lucrare fără rătăcire. (Evagrie Ponticul)10

ˇ Când socoteşti că nu ai trebuinţă de lacrimi în rugăciunea ta pentru păcate, gândeşte-te cât de mult te-ai depărtat de Dumnezeu, având datoria să fii pururea în El, şi vei lăcrima cu şi mai multă căldură. Astfel, cunoscând măsurile tale, vei plânge cu uşurinţă, dosădindu-te după Isaia: Cum, necurat fiind şi petrecând în mijlocul unui astfel de popor, adică între potrivnici, îndrăzneşti să te înfăţişezi înaintea Domnului Savaot?32

ˇ De te rogi cu adevărat vei afla multă întărire şi încredinţare şi îngerii vor veni la tine ca şi la Daniil şi-ţi vor lumina înţelesurile celor ce ţi se întâmplă. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Cunoaşte că sfinţii îngeri ne îndeamnă la rugăciune şi stau de faţă împreună cu noi, bucurându-se şi rugându-se pentru noi. Dacă suntem prin urmare cu nepăsare şi primim gânduri potrivnice, îi amărâm foarte tare, dat fiind că ei se luptă atâta pentru noi, iar noi nu avem să ne rugăm lui Dumnezeu nici pentru noi înşine, ci dispreţuind slujba noastră şi, părăsind pe Stăpânul şi Dumnezeul acestora, petrecem cu necuraţii draci. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Psalmodierea potoleşte patimile şi face să se liniştească neînfrânarea trupului. Iar rugăciunea face mintea să-şi împlinească propria lucrare. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Rugăciunea este lucrarea demnă de vrednicia minţii, sau întrebuinţarea cea mai bună şi mai curată a ei. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Psalmodierea este un lucru al înţelepciunii variate; iar rugăciunea este începutul cunoştinţei nemateriale şi simple. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Cunoştinţa este tot ce poate fi mai bun, căci este împreună lucrătoare a rugăciunii, trezind din somn puterea de înţelegere a minţii, pentru contemplarea cunoştinţei dumnezeieşti. (Evagrie Ponticul)7

ˇ Chiar dacă ţi se pare că eşti cu Dumnezeu, păzeşte-te de dracul curviei, căci este foarte înşelător şi cât se poate de pizmaş şi vrea să fie mai iute şi mai ager ca mişcarea şi trezirea minţii tale, ca să o desfacă şi de Dumnezeu, când îi stă înainte cu evlavie şi frică. (Evagrie Ponticul)4

ˇ Dacă te îngrijeşti de rugăciune, pregăteşte-te împotriva năvălirii dracilor şi rabdă cu bărbăţie biciuirile lor. Căci vor veni asupra ta ca fiarele sălbatice şi tot trupul ţi-l vor chinui. (Evagrie Ponticul)39 40

ˇ Pregăteşte-te ca un luptător încercat. De vei vedea fără de veste vreo nălucire, nu te clinti. Chiar dacă ai vedea sabie scoasă împotriva ta, sau lumină năvălind spre vederea ta, nu te tulbura; sau de vei vedea vreo formă urâcioasă şi sângeroasă, să nu-ţi slăbească sufletul. Ci stai drept, mărturisind mărturisirea cea bună şi mai uşor vei privi la vrăjmaşii tăi. (Evagrie Ponticul)6 8 39

ˇ Cel ce rabdă necazurile va ajunge şi la bucurii. Şi cel ce stăruie în cele neplăcute nu va fi lipsit nici de cele plăcute. (Evagrie Ponticul)39

ˇ Cu dreptate este să nu-ţi rămână necunoscut nici vicleşugul acesta, că pentru o vreme se despart dracii între ei înşişi. Şi dacă vrei să ceri ajutor împotriva unora, vin ceilalţi în chipuri îngereşti şi alungă pe cei dintâi, ca tu să fii înşelat de ei, părându-ţi că sunt îngeri. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Îngrijeşte-te să agoniseşti multă cugetare smerită şi bărbăţie, şi răutatea lor nu se va atinge de sufletul tău şi biciul nu se va apropia de cortul tău, că îngerilor Săi va porunci ca să te păzească pe tine, iar aceştia vor izgoni de la tine toată lucrarea potrivnică. (Evagrie Ponticul)8 45

ˇ Cel ce are grijă de rugăciune curată, va pătimi de la draci: ocări, loviri, strigăte şi vătămări. Dar nu va cădea, nici nu-şi va părăsi gândul, zicând către Dumnezeu: Nu mă voi teme de rele, căci Tu cu mine eşti şi cele asemenea. În vremea unor astfel de ispite, foloseşte-te de rugăciunea scurtă şi stăruitoare. (Evagrie Ponticul)39 40

ˇ De te vor ameninţa dracii, arătându-se deodată din văzduh ca să te înspăimânte şi să-ţi răpească mintea, să nu te înfricoşezi de ei şi să nu ai nici o grijă de ameninţarea lor, căci ei se tem de tine, încercând să vadă dacă le dai atenţie, sau îl dispreţuieşti cu desăvârşire. (Evagrie Ponticul)8

ˇ Dacă stai în rugăciune înaintea lui Dumnezeu Atotştiutorul, Făcătorul şi Proniatorul tuturor, de ce I te înfăţişezi atât de lipsit de judecată, încât îţi uiţi de frica Lui cea neîntrecută şi tremuri de nişte ţânţari şi gândaci? Sau n-ai auzit pe cel ce zice: De Domnul Dumnezeul tău să te temi, şi iarăşi: De El se înfricoşează şi tremură toate, de faţa puterii Lui şi cele următoare. (Evagrie Ponticul)8 40

ˇ Cel ce datorează zece mii de talanţi să te înveţe pe tine, că de nu vei ierta celui ce-ţi este dator, nu vei dobândi nici tu iertare. Căci l-a predat pe el, zice, chinuitorilor. (Evagrie Ponticul)3

ˇ Despre frate duhovnicesc am cetit că, rugându-se el, a venit o năpârcă şi s-a lipit de piciorul lui. Dar el nu a coborât mâinile, mai-nainte de ce nu şi-a împlinit rugăciunea obişnuită. Şi întru nimic nu s-a vătămat cel ce iubea pe Dumnezeu mai mult decât pe sine însuşi. (Evagrie Ponticul)6 8

ˇ Să ai în rugăciunea ta ochi neîmprăştiat şi, lepădându-te de trupul şi sufletul tău, trăieşte prin minte.2(Evagrie Ponticul)8 40

ˇ Altui iubitor de Dumnezeu, care-şi ocupa mintea cu rugăciunea, umblând prin pustie, i s-au arătat doi îngeri, călătorind împreună; dar el nu i-a băgat în seamă, ca să nu se păgubească de ceea ce-i mai bun. Căci îşi amintea de cuvântul Apostolului, care zice: Nici Începătoriile, nici Puterile nu ne vor putea despărţi de dragostea lui Hristos. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Începutul rătăcirii minţii este slava deşartă. Căci mintea fiind mişcată de aceasta, încearcă să mărginească dumnezeirea în chipuri şi înfăţişări. (Evagrie Ponticul)44

ˇ Rugăciune săvârşeşte acela care totdeauna primul gând al său ca rod al lui Dumnezeu.40

ˇ Ca monah ce doreşti să te rogi, fugi de orice minciună şi orice jurământ. Iar de nu, în zadar îţi iei o înfăţişare care nu ţi se potriveşte. (Evagrie Ponticul)40

ˇ De vrei să te rogi în duh, nimic să nu iei de la trup şi nu vei avea nour care să-ţi facă umbră în vremea rugăciunii. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Încredinţează lui Dumnezeu trebuinţa trupului şi vei înţelege că o poţi încredinţa şi pe a duhului.(Evagrie Ponticul)6

ˇ Nu căuta să alungi de la tine sărăcia şi strâmtoarea, materiile rugăciunii neîmpovărate. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Ia seama la gânduri când te rogi; dacă au încetat cu uşurinţă, de unde vine aceasta? Ca să nu cazi în vreo cursă şi să te predai înşelat. (Evagrie Ponticul)9

ˇ Uneori dracii îţi strecoară şi apoi te aţâţă ca să te rogi, chipurile, împotriva lor, sau să le stai împotrivă. Şi atunci se depărtează de bunăvoie, ca să te înşeli, închipuindu-ţi despre tine că ai început să birui gândurile şi să înfricoşezi pe draci. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Dacă te rogi împotriva patimii, sau a dracului care te supără, adu-ţi aminte de Cel ce zice: Voi alunga pe vrăjmaşii mei şi-i voi prinde şi nu mă voi întoarce până ce nu-i voi nimeri. Asupri-i-voi pe ei şi nu vor putea să stea; cădea-vor sub picioarele mele, şi cele următoare. Iar acestea le vei spune cu uşurinţă, dacă te vei înarma cu smerită cugetare împotriva vrăjmaşilor. (Evagrie Ponticul)40 45

ˇ Nu socoti că ai dobândit virtute, dacă n-ai luptat mai înainte până la sânge pentru ea. Căci trebuie să te împotriveşti păcatului până la moarte, luptându-te cu el şi neslăbind, după dumnezeiescul Apostol. (Evagrie Ponticul)38

ˇ Dacă vei folosi pe vreunul, vei fi ocărât de altul, ca, simţindu-te nedreptăţit, să spui, sau să faci ceva ce nu se cuvine şi în felul acesta să risipeşti rău ceea ce ai adunat bine. Acesta e scopul dracilor. De aceea trebuie să luăm aminte cu înţelepciune. (Evagrie Ponticul)10

ˇ Dracii cei vicleni aşteaptă noaptea ca să tulbure pe învăţătorul duhovnicesc, prin ei înşişi; iar ziua, îl învăluiesc prin oameni în strâmtorări, defăimări şi primejdii. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Nu te teme de nălbitori. Căci deşi lovesc călcând şi uscă întinzând, prin acestea se fac veşmântul strălucitor. (Evagrie Ponticul)39

ˇ Cel ce este stăpânit de păcate şi de mânii şi îndrăzneşte cu neruşinare să se întindă la cunoştinţa lucrurilor mai dumnezeieşti, sau să se ridice chiar la rugăciunea nematerială, să primească certarea Apostolului, care-i arată că nu este fără primejdie pentru el să se roage cu capul gol, neacoperit; căci un asemenea suflet, zice, trebuie să aibă pe cap stăpânire, pentru îngerii care stau de faţă, învelindu-se în cuvenita ruşine şi smerită cugetare. (Evagrie Ponticul)45

ˇ Precum vederea neacoperită şi tare a soarelui din miezul zilei, când luminează mai viu, nu foloseşte ochiului bolnav, aşa nu foloseşte nici întipărirea rugăciunii suprafireşti şi cu adevărat înfricoşate, care se face în duh, minţii pătimaşe şi necurate. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Atenţia minţii căutând rugăciune va afla rugăciune; căci rugăciunea îi urmează atenţiei mai mult decât orice altceva. De aceea trebuie să ne sârguim spre ea. (Evagrie Ponticul)28 40

ˇ Lauda rugăciunii nu stă simplu în cantitatea, ci în calitatea ei. Aceasta o arată cei ce s-au suit la templu precum şi cuvântul: Iar voi, rugându-vă, nu bolborosiţi şi următoarele. (Evagrie Ponticul)40

Nil Ascetul

ˇ Domnul s-a lepădat cu totul de grija celor pământeşti şi a poruncit să căutăm numai Împărăţia Cerurilor, noi însă, silindu-ne să umblăm tocmai pe o cale potrivnică, am nesocotit poruncile Domnului, şi depărtându-ne de purtarea lui de grijă, ne-am pus nădejdile în mâini. El a spus: Priviţi la păsările cerului, că nu seamănă, nici nu seceră, nici nu adună în jitniţe şi Tatăl vostru cel din ceruri le hrăneşte pe ele, şi iarăşi: Priviţi la crinii câmpului, cum cresc şi nu se ostenesc, nici nu torc. Ba chiar a poruncit Apostolilor să nu-şi ia cu ei nici traistă, nici pungă, nici toiag, ci să ţină seama de făgăduinţa nemincinoasă, pe care le-a dat-o trimiţându-i la slujba de ajutorare a celorlalţi oameni când le-a spus: Vrednic este lucrătorul de hrana sa. El ştia că mai mult ne asigură Providenţa cele necesare, decât sârguinţa noastră. Noi, însă, nu ne oprim de a agonisi pământ cât se poate de mult. Cumpărăm turme de oi, boi de muncă, râvniţi la înfăţişare şi mărime, şi măgari bine hrăniţi. Oile vrem să ne dea din belşug lâna pentru trebuinţe; boii să ne slujească la lucrarea pământului, aducându-ne nouă hrană, iar lor şi celorlalte dobitoace nutreţ; în sfârşit vitele de povară să facă mai aleasă hrana necesară, întregind cele ce lipsesc în ţară, cu mărfuri din străinătate, pentru a spori plăcerile vieţii noastre. Dar nu ne mulţumim numai cu atât, ci alegem şi meşteşugurile cele mai aducătoare de câştig, care nu ne lasă deloc vreme să ne gândim la Dumnezeu, ci ne întorc toată grijă spre ele. Iar mai pe urmă învinuim mai de grabă slăbiciunea purtătorului de grijă decât pe noi înşine, pentru alegerea ce am făcut-o. Dar chiar dacă nu mărturisim prin cuvânt, suntem vădiţi prin lucruri, că ne bucurăm de-o vieţuire asemenea mirenilor, când ne îndeletnicim cu aceleaşi lucruri ca şi ei şi mai degrabă zăbovim în osteneli trupeşti. Astfel mulţi cred că evlavia ar fi un prilej de agonisire de lucruri, şi că nu alegem viaţa, odinioară liniştită şi fericită, pentru altceva, decât ca printr-o mincinoasă cinstire de Dumnezeu să fugim, pe de o parte de muncile cele ostenitoare, iar pe de alta, câştigând slobozenie spre plăceri, să putem da pornirilor noastre drumul spre cele ce vrem. Mândrindu-ne nu multă neruşinare faţă de cei simpli, iar uneori şi faţă de cei ce ne întrec, socotim viaţa virtuoasă ca o îndreptăţire la asuprire, dar nu ca o pricină de smerenie şi de îngăduinţă. De aceea suntem socotiţi chiar de cei ce trebuie să ne cinstească ca o turmă uşuratică. Ne călcăm în picioare unii pe alţii prin târguri, amestecaţi într-o adunătură de tot soiul, neavând nimic care să ne deosebească de ceilalţi oameni, cum ar trebui. Vrând să fim cunoscuţi nu din felul de vieţuire, ci din înfăţişare şi ocolind ostenelile pentru virtute, dorim cu furie slava pe ele, făcând teatru din adevărul de odinioară. De acea numele lui Dumnezeu este hulit, iar viaţa cea preadorită s-a făcut urâtă; şi dobânda celor ce vieţuiesc cu adevărat întru virtute a ajuns să fie socotită amăgire. Gem oraşele de cei ce rătăcesc prin ele degeaba şi sunt tulburaţi cei de prin case, cărora le e silă şi să-i mai privească, văzându-i că stăruie la uşi, cerşind tot mai neruşinat; iar mulţi, după ce sunt primiţi în case, făţărind pentru puţin timp evlavia şi acoperind cu masca făţărniciei gândul de vicleşug, îi jefuiesc pe aceia, iar pe urmă pleacă, încât fac să se întindă peste toată viaţa monahală un nume urât. Şi aşa sunt alungaţi din oraşe ca o ciumă cei ce erau odinioară îndreptătorii lor; şi sunt izgoniţi ca nişte spurcaţi, mai rău decât cei umpluţi de lepră. Mai bucuros se hotărăşte cineva să creadă tâlharilor şi spărgătorilor, decât celor ce se îndeletnicesc cu viaţa monahală, socotind că e mai uşor pot să se păzească de răutatea vădită, decât de prefăcuta vrednicie de crezământ, care unelteşte în ascuns. Aceştia nici n-au început măcar viaţa de evlavie şi nu cunosc folosul liniştirii, ci au fost împinşi la viaţa singuratică fără judecată poate de vreo strâmtoare oarecare. Au socotit lucrul acesta ca o treabă de negustorie, bun pentru câştigarea celor trebuincioase. Şi eu socotesc că ar face lucrul acesta mai cuviincios, dacă n-ar umbla pe la toate uşile, ci ar socoti că înfăţişarea îi împiedică de la primirea unor daruri mai bogate, ca nu cumva, vrând să plătească trupului birul datorat, să nu-i dea numai pe cel trebuincios, ci şi pe cel care l-au născocit desfătările celor ce duc un trai molatic, împlinindu-şi poftele lor nemăsurate. Dar a tămădui pe cei ce sufăr de aceste boli nevindecabile este foarte greu.(Nil Ascetul)41

ˇ Nimic nu duce pe cineva aşa de neîndoielnic la munci, ca a face pe mulţi să râvnească la propriile lui rele. Pierzania celor ce-l imită e adaos la pedeapsa celui ce l-a învăţat. Dar nu mică este osânda şi a celor ce nu au lepădat imitarea ca ruşinoasă, fiindcă s-au făcut învăţători ale celor rele, de a căror lecţie blestemată fug, cu bună judecată, cei ce se folosesc de cuget înţelept. (Nil Ascetul)43

ˇ Oare noi suntem cei ce avem să ne îngrijim de cele ale vieţii noastre? Oare nu Dumnezeu este Cel ce poartă grijă de ea? Străduinţa omenească, dacă nu primeşte ajutorul lui Dumnezeu, nu poate ajunge la ţintă. Dar purtarea de grijă a lui Dumnezeu dăruieşte bunuri desăvârşite, chiar fără conlucrarea omenească. Ce le-a folosit străduinţa proprie acelora către care a zis Dumnezeu: Aţi semănat mult şi aţi luat puţin, şi am suflat aceasta din mâinile voastre? Şi ce le-a lipsit din cele trebuincioase, celor ce au vieţuit pentru virtute, fără să se îngrijească de ele? N-a fost hrănit Israel în pustie patruzeci de ani, nebucurându-se de nici una din roadele pământului? Au fost ei lipsiţi de mâncare? Nu le împrospăta marea necontenit o hrană neobişnuită, trimiţându-le prepeliţe şi nu le trimetea cerul mană, printr-o ploaie neobişnuită şi străină? Iar piatra lipsită de umezeală nu le dădea, când era lovită, şuvoi îmbelşugat de apă? În sfârşit, veşmintele şi încălţămintea nu le-au slujit tot timpul fără să se învechească? Dar prin ce lucrare a pământului şi-a câştigat Ilie hrana în văgăună? Nu-i aduceau lui corbii hrana? Iar venind în Sarepta, nu i-a dat văduva, lipsită şi de cele mai trebuincioase lucruri, pâine, luând-o de la gura copiilor ei, ca să se arate că virtutea trebuie pusă mai presus şi de fire? Toate acestea, desigur, sunt întâmplări minunate, dar totuşi au şi o raţiune. Căci e cu putinţă ca cineva să trăiască şi fără să mănânce, atunci când vrea Dumnezeu. Dar cum a isprăvit Ilie calea de patruzeci de zile, în puterea unei singure mâncări? Şi cum a petrecut Moise optzeci de zile pe munte, vorbind cu Dumnezeu, fără să guste mâncare omenească? Căci pogorându-se după patruzeci de zile şi mâniindu-se pentru turnarea viţelului, îndată a sfărâmat tablele şi s-a suit pe munte, petrecând alte patruzeci de zile acolo, de unde primind al doilea rând de table s-a coborât la popor. Ce raţionament omenesc ar putea explica mulţumitor această minune? Cum a putut natura trupului să se cheltuiască atâta vreme, fără să se întregească ceea ce se împrăştie din puterea lui în fiecare zi? Această nedumerire o dezleagă cuvântul lui Dumnezeu, care zice: Nu numai cu pâine va trăi omul, ci cu tot cuvântul care iese din gura lui Dumnezeu. De ce, aşadar, tragem la pământ vieţuirea cea cerească, afundând-o în mizeriile materiale? De ce ne îngrămădim de jur împrejur gunoaie, noi cei ce ne hrăneam odinioară cu mâncări alese, cum a zis Ieremia despre unii plângându-i? Căci când ne odihnim în cugetări strălucite şi arzătoare, ne nutrim cu mâncăruri alese. Iar când părăsim această stare şi suntem traşi în lucrurile pământeşti, ne adunăm în jurul nostru gunoaie. De ce ne întoarcem nădejdea de la Dumnezeu şi ne-o sprijinim pe carnea braţului, punând purtarea de grijă a Stăpânului pe seama mâinilor noastre, lucru pe care Iov şi l-a socotit ca pe cel mai mare păcat? Nu ne-am sfiit să facem ca cel ce-şi duce mâna la gură ca să şi-o sărute. Căci mulţi au obiceiul să-şi sărute mâinile, zicând că de la ele le vine toată bunăstarea. Pe aceştia arătându-i Legea printr-un simbol, zice: Cel ce umblă pe mâini e necurat, şi cel ce umblă pururea pe patru picioare e necurat. Pe mâini umblă cel ce se întemeiază pe mâini şi toată nădejdea şi-o are în ele. Iar pe patru picioare umblă cel ce se încrede în lucrurile supuse simţurilor şi-şi coboară mintea, partea conducătoare a fiinţei sale, la îndeletnicirea necontenită cu ele. În sfârşit cu mulţime de picioare umblă cel învăluit cu totul de cele trupeşti. De aceea, înţeleptul scriitor al Proverbelor vrea ca cel înţelept să nu aibă nici două picioare, ci numai unul, şi acesta rar să se mişte către cele trupeşti: Du-ţi piciorul rar spre prietenul tău, ca nu cumva, săturându-se de tine, să te urască. Prin urmare dacă unul tulbură rar pe Hristos pentru trebuinţele trupului este prieten adevărat al Lui, cum zice Mântuitorul către ucenicii Săi: Voi sunteţi prietenii Mei; dar dacă va face aceasta mai des, va ajunge să fie urât. (Nil Ascetul)6

ˇ Ce ne învaţă şi istoria lui Işboşet? Să nu ne alipim cu grijă de cele trupeşti, nici să lăsăm paza noastră pe seama simţirii (lucrării simţurilor: percepţiei). Căci acela fiind rege şi odihnindu-se în cămara sa, i-a îngăduit unei femei să facă paza la uşă. Dar venind oamenii lui Recab şi aflând-o pe ea alegând boabe de grâu şi dormitând, au intrat pe nebăgate de seamă şi au omorât pe Işboşet, aflându-l şi pe el dormind. Căci toate dorm, şi mintea şi sufletul şi sufletul şi simţirea, când stăpânesc cele trupeşti. Faptul că păzitoarea de la uşă alege boabe de grâu, arată că cugetarea se ocupă cu multă grijă de cele trupeşti, îndeletnicindu-se nu în chip trecător, ci cu sârguinţă, de curăţenia lor. Căci mintea fiecăruia, asemenea unui rege, petrece undeva înăuntru, având ca paznic a simţurilor cugetarea. Când acestea se dedă grijilor trupeşti (a alege boabe de grâu e lucru trupesc), cu uşurinţă se strecoară duşmanii şi omoară mintea. De aceea marele Avram nu încredinţează femeii paza uşii (căci cunoştea cât de uşor poate fi amăgită simţirea), ca nu cumva, vrăjită de vederea celor supuse simţurilor, să împrăştie mintea şi să o înduplece să ia parte cu ea la desfătări, chiar dacă ar fi primejdioasă împărtăşirea de ele, ci şade el însuşi de pază, lăsând intrarea deschisă gândurilor dumnezeieşti, iar grijilor lumeşti închizându-le uşa. (Nil Ascetul)29

ˇ Căci cu ce se alege viaţa noastră din toată osteneala deşartă în jurul acestora? Nu toată zdroaba omului merge în gura lui?  cum zice Eclesiastul. Dar hrana şi veşmintele sunt destul pentru susţinerea păcătosului acestuia de trup. De ce, aşa dar, lucrăm la nesfârşit şi alergăm după vânt, cum zice Solomon, împiedicând, din pricina sârguinţei pentru cele materiale, sufletul să se bucure de bunurile dumnezeieşti şi încălzind trupul mai mult decât se cade? Îl hrănim ca să ne facem un duşman vecin cu noi, ca să nu fie în lupta lui cu sufletul numai egal, ci, din, pricina marii lui puteri, să fie mai tare în războiul lui împotriva sufletului, neîngăduind ca aceasta să fie cinstit şi încununat. Căci în ce costă trebuinţa trupului, pe care luând-o ca motiv mincinos, întindem pofta până la greutăţi nebuneşti? Ea constă, desigur, în pâine şi apă, dar nu ne dau izvoarele apă din belşug? Iar pâinea nu e atât de uşor de câştigat de cei ce au mâini? Şi ne-o putem agonisi prin astfel de lucrări, prin care trebuinţa trupului se împacă fără ca să fim împrăştiaţi, decât foarte puţin, sau deloc. Dar ne dă oare mai multă grijă îmbrăcămintea? Nici aceasta, dacă nu avem în vedere moliciunea venită din obişnuinţă, ci numai trebuinţa. Ce haine din pânză de păianjen, ce vizon, sau porfiră, sau mătase a purtat primul om? Nu i-a întocmit Făcătorul o haină din piei şi nu i-a poruncit să se hrănească cu ierburi? Punând aceste hotare trebuinţei trupului, a oprit şi osândit de departe urâciunea vieţuirii de acum a omului. Nu mai spun că şi acum va hrăni pe cei ce bine vieţuiesc, Cel ce hrăneşte păsările cerului şi le îmbracă, Cel ce împodobeşte crinii câmpului cu atâta frumuseţe, fiindcă nu e cu putinţă să-i convingem pe cei ce s-au depărtat aşa de mult de la această credinţă. Căci cine nu va da cu bucurie cele de trebuinţă aceluia care vieţuieşte întru virtute? Unde este, aşadar, şi la ce foloseşte sârguinţa noastră, dacă Dumnezeu ţine cârma lucrurilor şi toate le poartă şi le duce precum vrea? Dar la neputinţe, se va zice, trupul are lipsă de mângâieri, şi cu cât e mai bine să murim, decât să facem ceva din cele ce nu se potrivesc cu făgăduinţa? Desigur că dacă Dumnezeu vrea ca noi să mai trăim, sau va pune în trupul nostru o putere care să ţină cumpănă slăbiciunii, încât să putem purta şi durerea venită din neputinţă şi să primim încă şi cununi pentru bărbăţie; sau va găsi mijloace pentru hrănirea celui ostenit. În orice caz nu-i va lipsi priceperea de-a ne mântui Celui ce este izvorul mântuirii şi al înţelepciunii. Bine este, aşadar, iubiţilor, să ne ridicăm iarăşi la vechea fericire şi să ne însuşim din nou vieţuirea celor vechi. Căci cred că este lucru uşor pentru cei ce vreau, şi chiar dacă ar fi vreo osteneală, nu e fără rod, având destulă mângâiere în slava înaintaşilor şi în îndreptarea celor ce le vor urma pilda. Pentru că nu mic va fi câştigul celor care au început această vieţuire, dacă vor lăsa celor ce după ei chipul unei vieţuiri desăvârşite, care va fi înălţarea lor. (Nil Ascetul)6 41

ˇ Să fugim de vieţuirea în oraşe şi sate, ca cei din oraşe şi sate să alerge la noi; să căutăm singurătatea, ca să atragem pe cei ce fug acum de noi, dacă peste tot place aceasta vreunora. Căci s-a scris despre unii cu laudă, că au părăsit oraşele şi au locuit între pietrei şi s-au făcut ca nişte porumbiţe singuratice. Iar Ioan Botezătorul a petrecut în pustie şi toate oraşele au venit la el cu toţi locuitorii; şi s-au grăbit să-i vadă cingătoarea de piele cei îmbrăcaţi în haine de mătase, şi au ales să petreacă în aer liber cei ce aveau case împodobite cu aur, şi să doarmă pe rogojină cei ce se odihneau pe paturi bătute în nestemate; şi toate le primeau, deşi erau potrivnice obiceiului lor. Căci dorul după viaţa virtuoasă a bărbatului tăia simţirea celor dureroase şi minunea vederii lui depărta osteneala petrecerii în strâmtoare. (Nil Ascetul)22

ˇ Fiindcă atunci când socotesc că e uşor să poruncească cu cuvântul, deşi sunt grele cele poruncite, dar nu se încumetă să înveţe fapta, ei fac vădit tuturor scopul lor, că îşi însuşesc adică această conducere nu străduindu-se ca să folosească celor ce vin la ei, ci ca să-şi împlinească propria plăcere. Înveţe cei ce vreau, de la Abimelec şi Ghedeon, că nu cuvântul, adunând o sarcină de lemne, după ce a purtat-o, a zis: Faceţi şi voi în felul m-aţi văzut pe mine. Iar celălalt, învăţându-i să facă o treabă ostăşească şi făcând însuşi întâi acest lucru, a zis: Să vă uitaţi la mine şi aşa să faceţi. Dar însuşi Domnul făcând şi apoi învăţând, pe cine nu îl convinge să socotească mai vrednică de crezare învăţătura cu fapta, decât pe cea prin cuvinte? Aceia însă închid ochii la aceste pilde şi poruncesc cu îngâmfare cele ce sunt de făcut. Iar când par să ştie ceva despre acestea, din auz, ei sunt asemenea păstorilor mustraţi de Prooroc pentru neiscusinţă, care poartă sabia la braţ şi de aceea, după ce îşi taie braţul, îşi scot şi ochiul lor drept. Căci nepurtând grijă de fapta dreaptă, din pricina nedestoiniciei, acesta stinge, deodată cu încetarea ei, şi lumina vederii (contemplaţiei). Aceasta o pătimesc cei ce povăţuiesc crud şi neomenos, când au la îndemână puterea de a pedepsi: îndată li se sting cugetările contemplative cele de-a dreapta, iar faptele, lipsite de contemplaţie, se vestejesc. Astfel cei ce şi-au legat sabia nu la şold ci la braţ nu mai pot nici să facă, nici să ştie ceva. La şold îşi leagă sabia cei ce se folosesc împotriva patimilor proprii de cuvântul dumnezeiesc, iar la braţ cei ce vreau să aibă la îndemână pedeapsa pentru păcate străine. Iar că e propriu oamenilor uşuratici, care n-au de la ei însuşi nici un folos, să ia asupra lor uşor conducerea altora e vădit şi din experienţă. Căci nu s-ar îndemna cineva, care a gustat liniştea şi a început cât de cât să se ocupe cu contemplaţia, să-şi lege mintea de grijile celor trupeşti, desfăcând-o de la cunoştinţă şi trăgând-o spre lucrurile pământeşti, odată ce se află în cele înalte. Lucrul acesta e şi mai vădit din acea pildă, aşa de vestită, pe care le-a spus-o Ioatam Sichemiţilor, zicând: Au plecat odată copacii pădurii să-şi ungă peste ei împărat. Şi au zis către viţă: vino şi împărăţeşte peste noi. Şi a zis viţa: Lăsa-voi eu oare rodul meu cel bun, care-i slăvit de Dumnezeu şi de oamenii, ca să merg să stăpânesc peste copaci? De asemenea n-a primit nici smochinul pentru dulceaţa lui, nici măslinul pentru uleiul lui. Mărăcinele însă, lemn neroditor şi spinos, a primit stăpânirea, o stăpânire care nu avea nici în ea şi nu afla nici în copacii supuşi nimic care să o facă plăcută. Căci pilda spune nu de copacii Raiului, ci de ai pădurii că au lipsă de conducere. Astfel precum viţa, smochinul şi măslinul n-au primit să stăpânească peste copacii pădurii, bucurându-se mai mult de rodul lor decât de cinstea domniei, tot aşa cei ce văd în ei vreun rod al virtuţii şi simt folosul lui, chiar dacă îi vor sili mulţi la această domnie, nu primesc, preţuind mai mult folosul lor decât conducerea altora. Iar blestemul, pe care li l-a vestit în parabolă mărăcinele copacilor, vine şi asupra oamenilor care fac la fel cu aceea. Căci sau va ieşi, zice Scriptura, foc din mărăcine şi va mistui copacii pădurii, sau va ieşi din copaci şi va mistui mărăcinele. Aşa şi între oameni odată ce s-au făcut învoieli nefolositoare, neapărat va urma o primejdie, atât pentru cei se s-au supus unui învăţător neîncercat, cât şi pentru cei ce au primit stăpânirea în urma neatenţiei ucenicilor. De fapt neiscusinţa învăţătorului pierde pe învăţăcei. Iar negrija învăţăceilor aduce primejdie învăţătorului, mai ales când la neştiinţa aceluia se adaugă trândăvia lor. Căci nici învăţătorul nu trebuie să uite ceva din cele ce ajută la îndreptarea supuşilor, nici învăţăceii nu trebuie să treacă cu vederea ceva din poruncile şi sfaturile învăţătorului. Pentru că e lucru grav şi primejdios atât neascultarea acelora, cât şi trecerea greşelilor cu vederea din partea acestuia. Să nu creadă învăţătorul că slujba lui este prilej de odihnă şi de desfătare. Căci dintre toate lucrurile cel mai ostenitor este să conduci sufletele. Cei ce se stăpânesc peste dobitoacele necuvântătoare nu au nici o împotrivire din partea turmelor şi de aceea lucrul lor merge de cele mai multe ori bine. Dar celor ce sunt puşi peste oameni multitudinea năravurilor şi viclenia gândurilor le face foarte grea conducerea şi cei ce o primesc trebuie să se pregătească pentru o luptă obositoare. Ei trebuie să îndure fără supărare scăderile tuturor, iar datoriile neîmplinite din pricina neştiinţei să-i facă să le cunoască, cu îndelungă răbdare. De aceea vasul de spălat din templu îl ţin boii, iar sfeşnicul s-a turnat întreg şi a fost bătut din ciocan. Sfeşnicul arată că cel ce vrea să lumineze pe alţii trebuie să fie solid din toate părţile şi să nu aibă nimic uşor sau gol; şi să fie ciocănite afară toate cele de prisos, care nu pot folosi ca pildă a unei vieţi fără prihană celor ce ar privi. Iar boii de sub vasul de spălat arată că cel ce ia asupra sa o astfel de lucrare, nu trebuie să lepede nimic din cele ce vin asupra lui, ci să poarte şi poverile şi întinăciunile celor mai mici, până ce este neprimejdios de a le purta. Căci desigur dacă vrea să facă curate faptele celor ce vin în preajma lui, e de trebuinţă să primească şi el oarecare întinăciune; de vreme ce şi vasul de spălat, curăţind mâinile celui ce se spală, primeşte însuşi întinăciunea aceluia. Cel ce vorbeşte despre patimi şi curăţă pe alţii de altfel de pete nu poate trece peste el nemurdărit; căci însăşi amintirea obişnuieşte să întineze cugetarea celui ce vorbeşte despre ele. Pentru că, chiar dacă nu se întipăresc chipurile lucrurilor urâte în semne săpate mai adânc, totuşi întinează suprafaţa minţii, tulburând-o prin desfăşurările cuvântului ca pe nişte culori necurate. Povăţuitorul mai trebuie să aibă şi ştiinţă, ca să nu-i fie necunoscută nici una din uneltirile vrăjmaşilor şi să poată da la lumină laturile ascunse ale războiului celor încredinţaţi lui. În felul acesta, descriindu-le de mai înainte cursele vrăjmaşului, le va face biruinţa neostenitoare şi îi va scoate încununaţi din luptă. Dar e rar un povăţuitor ca acesta şi nu se găseşte uşor. Marele Pavel mărturiseşte acelaşi lucru, zicând: Căci gândurile lui nu ne sunt necunoscute. Iar minunatul Iov se întrebă nedumerit: Cine ne va descoperi faţa veşmântului său? Şi cine va pătrunde în căptuşeala armurii lui? Iar porţile feţei lui cine le va deschide? Ceea ce zice este aceasta: Nu este văzută faţa lui, căci îşi ascunde viclenia în multe veşminte, fermecând în chip amăgitor prin felul cum se înfăţişează la arătare, iar în ascuns întocmind cursa pierzaniei. Şi ca să nu se numere şi pe sine între cei ce nu cunosc vicleniile aceluia, Iov descrie semnele lui, cunoscând limpede toată urâciunea înfricoşată a lui. Ochii lui, zice, sunt ca ai luceafărului; măruntaiele lui sunt şerpi de aramă. Acestea le spune, dând la iveală viclenia lui, ca a unuia ce, prin faptul că-şi ia înfăţişarea luceafărului, plănuieşte să atragă la el pe cei ce-l privesc, iar prin şerpii dinăuntru pregăteşte moartea celor ce se apropie. Dar şi proverbul, dându-ne să înţelegem primejdia lucrului, zice: Cel ce crapă lemne se va primejdui la lucru, de va aluneca securea. Adică cel ce distinge lucrurile cu raţiunea şi pe cele socotite, unite le desparte din împreunare şi vrea să le arate cu totul străine, deosebind adică pe cele cu adevărat bine de cele aparent bune, dacă nu va avea judecata întărită din toate părţile, nu va putea ocoli primejdia ca, cuvântul lui, lipsit de siguranţă înaintea ascultătorilor, să dea prilej de sminteală ucenicilor săi. (Nil Ascetul)30

ˇ Pentru că şi în lucrurile evlaviei este o rânduială şi o înşiruire, ca şi în oricare altul, şi trebuie pornit şi în această vieţuire de la început. Cei ce trec cu vederea cele de la început şi sunt atraşi de lucrurile mai plăcute sunt făcuţi de silă să ţină seama de şirul rânduielii, aşa cum Iacov, atras de frumuseţea Rachelei, nu s-a uitat la slăbiciunea ochilor Liei, dar cu toate acestea nu a putut ocoli osteneala dobândirii unei asemenea virtuţi, ci a împlinit şi săptămâna ei de ani. Cel ce vrea să ţină seama de ordinea vieţuirii trebuie aşadar să nu meargă de la sfârşit spre început, ci să înainteze de la început spre desăvârşire. (Nil Ascetul)27

ˇ La fel şi aceştia, adunându-şi cele de trebuinţă din danii şi îmbrăcându-se în veşminte cusute din stofe moi, ruşinează prin vălurile lor pe cei ce trebuie să se roage sau să tâlcuiască Scriptura cu capul descoperit, feminizând starea bărbătească şi pierzând suflete pe care nu trebuia să le omoare. Ar trebui să asculte aceştia mai ales de Hristos, adevăratul învăţător, respingând cu toată puterea slujba de conducere a altora. Căci zice acela către învăţăceii Săi: Iar voi să nu vă numiţi Rabi. Dacă lui Petru, lui Ioan şi întregii cete a Apostolilor le-a dat să stea departe de asemenea lucru şi să se socotească mici pentru asemenea vrednicie, cine va fi acela care să se închipuie pe sine mai presus de ei şi să se socotească în stare de o vrednicie de la care au fost opriţi aceia? Sau poate, zicându-le să nu se cheme Rabi, nu îi opreşte de a fi, ci numai de a se numi?30

ˇ Ştiind marele Iacob, că acestea, atunci când sunt cugetate şi contemplate neîncetat, vatămă şi mai mult cugetarea, întipărind chipurile cele mai limpezi şi mai vădite ale nălucirilor urâte, ascunde pe zeii străini în Sichem. Căci osteneala împotriva patimilor le ascunde şi le pierde pe acestea, nu pentru o vreme scurtă, ci până în ziua de azi, adică pentru tot timpul, întrucât azi se prelungeşte cu tot timpul, însemnând totdeauna timpul de faţă. Iar Sichem însemnează luptă, ceea ce arată osteneala împotriva patimilor. De aceea Iacob îi dă Sichemul lui Iosif, ca celui care dintre fraţii săi luptă cu cea mai mare osteneală împotriva patimilor. (Nil Ascetul)27

ˇ De fapt Iacob, spunându-le lor că a cucerit Sichemul cu sabie şi arc, arată că i-a trebuit luptă şi osteneală ca să pună stăpânire pe patimi şi să le ascundă în pământul Sichemului. S-ar părea însă că este o oarecare contrazicere între a ascunde zeii în Sichem şi a ţine un idol în ascunziş. Căci a ascunde zeii în Sichem e lucru de laudă; iar a ţine un idol în ascunziş e lucru de ocară. De aceea a pecetluit lucrul din urmă cu blestem, zicând: Blestemat cel ce ţine idol în ascunziş! Şi de fapt nu este acelaşi lucru a ascunde ceva în pământ pentru totdeauna şi a-l ţine în ascunziş. Căci ceea ce a fost ascuns în pământ şi nu se mai arată vederii se şterge cu vremea şi din amintire. Dar ceea ce e ţinut în ascunziş nu e cunoscut de cei din afară, însă e văzut necontenit de cel ce l-a pus acolo. Acesta îl are mereu în amintire ca pe un chip cioplit pe care îl poartă în ascuns. Căci tot gândul urât, care ia formă în cugetare, este o sculptură ascunsă. De aceea este ruşine a scoate la arătare asemenea gânduri, dar e primejdios şi de a ţine în ascuns un chip cioplit, precum şi mai primejdios este de a căuta formele dispărute, cugetarea înclinând cu uşurinţă spre patima izgonită şi împlântând în pământ bronzul idolului. Căci deprinderea virtuţii este de aşa fel că se cumpăneşte cu uşurinţă şi într-o parte şi într-alta, aplecându-se, dacă nu se poartă de grijă, spre cele potrivnice. (Nil Ascetul)28 46

ˇ Aceasta pare că vrea să o arate Scriptura printr-un simbol când zice: Pământul pe care umblaţi se schimbă cu schimbarea popoarelor şi a neamurilor. Căci îndată ce s-a mişcat spre cele potrivnice cel ce are deprinderea virtuţii, s-a mişcat şi aceasta, fiind un pământ împreună schimbător. De aceea chiar de la început nu trebuie să se lase trecere spre cugetare nălucirilor, care obişnuiesc să vatăme gândul, precum nu trebuie lăsată cugetarea să coboare în Egipt, căci de acolo este dusă cu sila la Asirieni. Cu alte cuvinte, dacă cugetarea a coborât în întunericul gândurilor necurate (căci acesta este Egiptul), e dusă la lucru cu sila şi fără să vrea de către patimi. De aceea şi legiuitorul, oprind simbolic pătrunderea plăcerii, a poruncit să fie păzit capul şarpelui, deoarece şi acela pândeşte călcâiul. Căci scopul aceluia este să împingă pe om la făptuire, la care dacă nu ajunge, nu poate uşor să amestece veninul prin muşcătură. Dar silinţa noastră este să frângem însăşi prima răsărire a plăcerii, căci aceasta fiind zdrobită, lucrarea va fi slabă. Poate nici Samson n-ar fi aprins semănăturile celor de alt neam, dacă n-ar fi legat cozile vulpilor, întorcându-le capetele de laolaltă. Căci cel ce poate înţelege cursa plănuită de gândurile viclene de la răsărirea lor, trecând peste începuturi (căci acestea se prefac la intrare că sunt cuvioase, uneltind să ajungă la ţintă), va vădi din compararea sfârşiturilor (cozilor) întreolaltă, ticăloşia gândurilor. Aceasta înseamnă că, legând coadă de coadă, pune între ele, ca o făclie, judecata care le dă pe faţă. Adeseori gândul curviei vine de la gândul slavei deşarte şi dă înfăţişări cuviincioase începuturilor căilor ce duc la iad, ascunzând alunecările primejdioase de mai târziu prin care îi duce la temniţele iadului pe cei ce îi urmează fără judecată. Întâi acest gând îl încântă pe cineva cu preoţia sau cu viaţa sa de monah desăvârşit, făcând pe mulţi să vie la el pentru folos; apoi din cuvânt şi faptă îl face să-şi închipuie că şi-a agonisit un nume bun. Şi astfel, după ce l-a încercuit de ajuns cu asemenea cugetări şi l-a atras departe de trezvia naturală, îmbiindu-i întâlnirea cu vreo femeie, aşa zisă cuvioasă îi duce îndrăznirea cunoştinţei spre împlinirea lucrului necurat, târându-l la cea mai de pe urmă ruşine. Cel ce vrea aşadar să lege cozile, să ia aminte la sfârşiturile la care vreau să ajungă cele două gânduri, cinstea slavei deşarte şi necinstea curviei, şi când le va vedea limpede împotrivindu-se întreolaltă, atunci să creadă că a făcut ca Samson. Iarăşi, gândul lăcomiei pântecelui are ca sfârşit pe cel al curviei; iar al curviei are ca sfârşit pe cel al întristării. Căci îndată îl iau în primire pe cel biruit de asemenea gânduri, după ce le-a înfăptuit, întristarea şi nemulţumirea. Să se gândească aşadar cel ce luptă, nu la gustul bun al bucatelor, nici la dulceaţa plăcerii, ci la sfârşiturile amândoura. Şi când îşi va înfăţişa întristarea, care urmează amândoura, să ştie că le-a legat coadă de coadă şi, prin darea la iveală, a nimicit semănăturile celor de alt neam. (Nil Ascetul)28

ˇ Dacă, prin urmare, cel ce luptă cu patimile are lipsă de o atât de mare ştiinţă şi experienţă, să se gândească cei ce primesc să conducă pe alţii, de câtă cunoştinţă au ei trebuinţă, ca să călăuzească cu înţelepciune şi pe cei supuşi la cununa chemării de sus şi să-i înveţe limpede toate cele ale luptei; ca aceştia să nu închipuiască numai icoana luptei, lovind cu mâinile în aer, ci şi în lupta însăşi cu vrăjmaşul să-i dea lovituri de moarte, ca să nu bată cu pumnii aerul în deşert, ci să-l zdrobească pe vrăjmaşul însuşi. Căci acest război este mai greu decât lupta atleţilor. Acolo cad trupuri de-ale atleţilor, care pot să se ridice. Dar aici cad suflete, care odată răsturnate cu greu mai pot fi ridicate. Iar dacă cineva, luptând încă cu viaţa pătimaşă şi fiind stropit cu sânge, s-ar apuca să zidească biserică lui Dumnezeu din suflete cugetătoare, ar auzi desigur cuvântul: Nu tu îmi vei zidi Mie templu, căci eşti plin de sânge. Pentru că a zidi biserică lui Dumnezeu, e propriu stării de pace. Moise, luând cortul şi înfigându-l afară de tabără, arată de asemenea că învăţătorul trebuie să cât mai departe de zarva războiului şi să locuiască departe de locul învălmăşit al luptei, strămutat la o viaţă paşnică şi nerăzboinică. Dar când s-ar afla astfel de învăţători, ei au lipsă de învăţăcei, care să se fi lepădat în aşa fel de ei înşişi şi de voile lor, încât să nu se mai deosebească întru nimic de trupul neînsufleţit, sau de materia supusă meşterului; că precum sufletul lucrează în trup ceea ce vrea, trupul nefăcând nimic împotrivă, şi precum meşterul îşi arată meşteşugul său în materie, nefiind împiedicat întru nimic de ea de la scopul său, aşa învăţătorul să lucreze în învăţăcei ştiinţa virtuţii, fiindu-i cu totul ascultători şi neîmpotrivindu-i-se întru nimic. (Nil Ascetul)30

ˇ A iscodi plin de curiozitate planurile învăţătorului şi a vrea să pui la încercare cele poruncite de el, însemnează a pune piedică înaintării tale proprii. Cu siguranţă nu ceea ce se pare celui neîncercat întemeiat şi potrivit este într-adevăr întemeiat. Astfel judecă meşterul şi altfel cel fără meşteşug lucrurile meşteşugului. Cel dintâi are ca regulă ştiinţa; celălalt că aşa s-ar cuveni. Dar socotinţa aceasta foarte rar se acoperă cu adevărul; de cele mai multe ori se abate de la linia dreaptă, fiind înrudită cu rătăcirea. Aşadar cei ce au predat altora grija mântuirii lor, lăsându-şi toate socotinţele, să-şi supună gândurile meşteşugului celui priceput, judecând ştiinţa lui mai vrednică de crezare. Mai întâi, lepădându-se de toate, să nu-şi lase nimic afară, nici cel mai mic lucru, temându-se de pilda lui Anania, care crezând că înşeală pe oameni, a primit de la Dumnezeu osânda pentru furt. (Nil Ascetul)46

ˇ Ci, cum se predau pe ei înşişi, aşa să predea şi toate ale lor, bine ştiind că ceea ce rămâne afară, trăgând necontenit cugetul într-acolo, îl va desface adeseori de la cele mai bune, iar pe urmă îl va rupe din frăţietate. De aceea a poruncit Duhul Sfânt să se scrie Vieţile Sfinţilor, ca fiecare dintre cei ce se apucă de unul din felurile acestea de vieţuire, să fie dus printr-o pildă asemănătoare spre adevăr. Cum s-a lepădat Elisei de lume, ca să urmeze învăţătorului său? Ara, zice, cu boii, şi douăsprezece perechi de boi înaintea lui; şi a tăiat boii şi i-a fript în vasele boilor. Aceasta îi arată căldura râvnei. Căci n-a zis: voi vinde perechile de boi şi voi economisi preţul după cuviinţă, nici n-a socotit cum ar putea avea mai mult folos din vânzarea lor. Ci, cuprins cu totul de dorinţa care îl trăgea să fie lângă învăţător, a dispreţuit cele văzute şi s-a silit să se izbăvească mai repede de ele, ca de unele ce-l puteau împiedica adeseori se face pricină a răzgândirii. De ce apoi şi Domnul, îmbiind bogatului desăvârşirea vieţii după Dumnezeu, i-a poruncit să-şi vândă averile şi să le dea săracilor şi să nu-şi lase sieşi nimic? Fiindcă ştia că ceea ce rămâne se face, ca şi întregul, pricină de împrăştiere. Dar socotesc că şi Moise, rânduind celor ce vreau să se curăţească în rugăciunea cea mare, să-şi radă tot trupul, le-a poruncit prin aceasta să se lepede cu desăvârşire de averi, iar în al doilea rând să uite de familie şi de toţi cei apropiaţi în aşa măsură, încât să nu mai fie câtuşi de puţin tulburaţi de amintirile lor. (Nil Ascetul)22 41 46

ˇ Iar după ce au făcut aceasta, trebuie sfătuiţi, dacă au ieşit de curând din tulburări, să se îndeletnicească cu liniştirea şi să nu împrospăteze, prin drumuri dese, rănile produse cugetării prin simţuri, nici să aducă alte forme vechilor chipuri ale păcatelor, ci să ocolească furişarea celor nouă şi toată sârguinţă să le fie spre a şterge vechile închipuiri. Desigur liniştirea le este un lucru foarte ostenitor celor ce s-au lepădat de curând, căci amintirea, luându-şi acum răgaz, mişcă toată necurăţia care zace în ei, ceea ce n-a apucat să facă mai înainte pentru mulţimea lucrurilor care prisoseau. Dar pe lângă osteneală, liniştirea are şi folos, izbăvind mintea cu vreme de tulburarea gândurilor necurate. Căci dacă vreau aceştia să-şi spele sufletul şi să-l curăţească de toate petele care îl necurăţesc, sunt datori să se retragă din toate lucrurile prin care creşte întinăciunea şi să dea cugetării multă linişte; de asemenea să se ducă departe de toţi cei care îi întărâtă şi să fugă de împreuna petrecere cu cei mai apropiaţi ai lor, îmbrăţişând singurătatea, maica înţelepciunii. Pentru că este uşor să cadă aceştia iarăşi în mrejile din care socotesc că au scăpat, când se grăbesc să petreacă în lucruri şi griji de tot felul. Şi nu e de nici un folos, celor ce s-au strămutat la virtute, să se bucure de aceleaşi lucruri, de care s-au despărţit, dispreţuindu-le. Căci obişnuinţa fiind o greutate care atrage la ea, este de temut ca nu cumva aceasta să le tulbure iarăşi liniştea câştigată cu multă sârguinţă, prin îndeletniciri urâte şi să le împrospăteze amintirile relelor săvârşite. Pentru că mintea celor ce s-au desfăcut de curând de păcat se aseamănă cu trupul care a început să se reculeagă dintr-o lungă boală, căruia orice prilej întâmplător i se face pricină de-a recădea în boală, nefiind încă destul de întremat în putere. Căci nervii mintali ai acestora slabi şi tremurători, încât e temere să nu năvălească din nou patima, care de obicei este aţâţată de împrăştierea în tot felul de lucruri. Prin urmare să nu se amestece monahul, înainte de ce a dobândit deprinderea desăvârşită a virtuţii, în tulburările lumii, ci să fugă cât mai departe, aşezându-şi cugetarea la marea depărtare de zgomotele ce răsună jur împrejur. Căci nu e de nici un folos celor ce s-au desfăcut de lucruri ca să fie ciocăniţi din toate părţile de veştile despre ele şi, după ce au părăsit cetatea faptelor lumeşti, să se aşeze în poartă ca Lot, rămânând plini de zgomotul de acolo. Trebuie să iasă afară ca marele Moise, ca să înceteze nu numai faptele, ci şi veştile lor, precum zice: Când voi ieşi din cetate şi voi întinde mâinile mele, vor înceta vocile. Căci atunci vine desăvârşita liniştire, când nu numai faptele, ci şi amintirile lor încetează, dând sufletului timp să poată vedea chipurile întipărite şi să lupte cu fiecare dintre ele şi să le scoată din cugetare. De vor intra alte şi alte forme, nu va putea şterge nici întipăririle de mai înainte, cugetarea fiind ocupată cu cele care vin. Prin aceasta osteneala de-a tăia patimile se face în chip necesar mai grea, acestea câştigând tărie din creşterea pe-ncetul şi acoperind puterea de străvedere a sufletului cu nălucirile care se adaugă mereu asemenea unui râu în curgere necontenită. Cei ce vreau să vadă uscată albia râului, mai păstrând în ea doar câteva lucruri vrednice de cunoscut, nu folosesc nimic scoţând apa din locul în care cred că se află ceea ce caută, căci apa care curge umple îndată locul golit. Dar de vor opri cursul apei de mai sus, li se va arăta pământul fără osteneală, apa rămasă ducându-le la vale de la sine şi lăsându-le pământul uscat, pentru a afla cele dorite. Tot aşa este uşor a goli formele care dau naştere patimilor, când simţurile nu mai aduc pe cele dinafară. Dar când acestea trimit înăuntru, ca pe un torent, formele supuse simţurilor, nu este numai greu, ci şi cu neputinţă a curăţa peste tot mintea de o asemenea inundaţie. Căci deşi nu-l tulbură pe unul ca acela patimile, negăsind prilej de a se stârni, din lipsa întâlnirilor dese, dar strecurându-se pe nebăgate de seamă se întăresc şi mai mult, primind putere cu trecerea vremii. (Nil Ascetul)22 29

ˇ De asemenea pământul călcat necontenit, chiar dacă are mărăcini, nu-i scoate la iveală, căci bătătorirea picioarelor îi opreşte să răsară. Dar în sânul lui se întind rădăcinile tot mai adânci, mai puternice şi mai mustoase, şi acestea vor odrăsli îndată, atunci când le va îngădui timpul să răsară. Tot aşa patimile, împiedicate de lipsa întâlnirilor necontenite să iasă la arătare, se fac mai tari şi, crescând în linişte, năvălesc mai pe urmă cu multă putere, făcându-le războiul greu şi primejdios celor care la început n-au avut grijă de lupta împotriva lor. (Nil Ascetul)22 29

ˇ Dar poate şi marele Iov, gândindu-se la sine, ne dă să înţelegem un asemenea lucru, zicând că papura şi rogozul sunt hrănite de baltă, iar când e lipsită de râu toată planta se usucă; şi că leul furnicar se prăpădeşte când nu mai are ce mânca. Căci vrând marele Iov să arate cursele pe care le întinde patima, i-a născocit un nume compus de la leul cel foarte îndrăzneţ şi de la furnica cea foarte măruntă. De fapt momelile (atacurile) patimilor încep de la închipuirile cele mai mărunte, furişându-se pe nebăgate de seamă ca o furnică, dar la sfârşit se umflă aşa de tare că alcătuiesc pentru cel pe care l-au prins în cursă o primejdie nu mai mică decât năpustirea leului. De aceea luptătorul trebuie să lupte cu patimile încă de atunci de când vin ca o furnică, punând în faţă puţinătatea ca o momeală. Căci de vor ajunge la puterea leului, va fi greu să le biruiască şi tare îl vor strâmtora. Trebuie să nu le dea nicidecum de mâncare. Iar mâncarea acestora, precum s-a spus adeseori, sunt formele sensibile venite prin simţuri. Căci acestea hrănesc patimile, înarmând la rând pe fiecare idol (chip) împotriva sufletului. Dar cel ce nu ştie nici aceea că simţurile au multă amestecare cu lucrurile supuse simţurilor iar din această amestecare se naşte cu uşurinţă rătăcirea, şi nu-şi dă seama de vătămarea ce-i vine din acestea, ci convieţuieşte cu ele fără grijă, cum va cunoaşte la vreme cursa rătăcirii, dacă n-a fost învăţat de mai înainte să le deosebească? Că între simţuri şi lucruri sensibile se naşte o luptă şi lucrurile sensibile pun bir asupra simţurilor e vădit din războiul Asirienilor împotriva Sodomiţilor. Scriptura înfăţişând istoric întâmplarea dintre cei patru împăraţi ai Asirienilor şi cei cinci împăraţi din jurul Sodomei, spune că între aceştia la început s-au făcut înţelegeri, învoieli şi jertfe de pace la Marea Sărată, pe urmă au slujit cei cinci doisprezece ani, iar în al treisprezecelea s-au răsculat şi într-al patrusprezecelea cei patru au pornit cu război împotriva celor cinci şi i-au luat robi. Istoria se isprăveşte aici. Noi însă din istoria aceasta avem să învăţăm cele ce ne privesc pe noi, şi anume să luăm cunoştinţă despre războiul simţurilor împotriva lucrurilor sensibile. Căci fiecare dintre noi, de la naştere până la doisprezece ani, neavând încă curăţită puterea de discernământ, îşi supune simţurile fără cercetarea lucrurilor sensibile, slujind lor ca unor stăpâne: vederea, lucrurilor care se văd; auzul, vocilor; gustul, sucurilor; mirosul, aburilor; pipăitul, lucrurilor care pot mişca această simţire. Până la acea vârstă omul nu poate distinge sau destrăma nici una dintre percepţii, din pricina copilăriei. Dar când i se întăreşte cugetarea şi începe să simtă paguba ce-o suferă, plănuieşte îndată răscularea şi scăparea de această robie. Şi dacă s-a făcut puternic în cugetare, îşi întăreşte această hotărâre, declarându-se slobod pentru totdeauna, scăpat de stăpânii amarnici. Dar dacă judecata lui e prea slabă pentru această sforţare, îşi lasă iarăşi roabe simţurile, biruite fiind de puterea lucrurilor sensibile; şi acestea vor răbda mai departe robia, fără vreo nădejde de bine. De aceea şi cei cinci regi din istorie, fiind biruiţi de cei patru, se aruncă în fântânile de smoală, ca să învăţăm că cei biruiţi de lucrurile sensibile se aruncă prin fiecare simţ, ca prin nişte prăpăstii şi fântâni, în smoala lucrului sensibil corespunzător cu acel simţ, nemaiînţelegând nimic din cele văzute, deoarece şi-au legat pofta de lucrurile pământeşti şi iubesc mai mult lucrurile de aici decât cele cunoscute cu mintea. (Nil Ascetul)29

ˇ Nu e de nici un folos a se lepăda de lucruri cei ce nu stăruiesc în această judecată, ci se lasă târâţi şi duşi iarăşi de gând şi de aceea se întorc necontenit spre cele părăsite, vădindu-şi dragostea faţă de ele, ca femeia lui Lot. Căci aceea, întorcându-se, stă până azi, prefăcută în stâlp de sare, ca pildă celor ce nu ascultă. Tot astfel îi întoarce obişnuinţa, al cărei simbol este aceea, spre sine, pe cei ce vor să se despartă fără să se schimbe. Dar ce vrea să spună şi legea, care porunceşte ca cel ce intră în templu, după ce a împlinit cele ale rugăciunii, să nu se întoarcă pe aceeaşi poartă pe care a intrat, ci să iasă pe cea dimpotrivă făcându-şi drumul, neîntors, drept înainte? Nimic altceva decât că nu trebuie să-şi slăbească cineva prin îndoieli încordarea păşirii înainte spre virtute. Căci neîncetatele aplecări spre lucrurile din care am ieşit ne trag prin obişnuinţă cu totul spre cele dindărăt şi, slăbănogind pornirea spre cele dinainte, o întorc spre ele şi o fac să tânjească după vechile păcate. (Nil Ascetul)41

ˇ Fiindcă obişnuinţa trage pe om la sine cu putere şi nu-l lasă să se ridice la cea dintâi deprindere a virtuţii. Pentru că din obişnuinţă se naşte deprinderea, iar din deprindere se face firea. Şi a strămuta firea şi a o schimba este lucru anevoios. Chiar dacă e clintită puţin cu sila, îndată se întoarce la sine. Iar dacă a fost scoasă din hotarele ei, nu se mai întoarce la integritatea ei, dacă nu se pune multă osteneală spre a o aduce la calea ei, căci vrea mereu să revină la deprinderea din obişnuinţă, pe care a părăsit-o. Priveşte la sufletul care se ţine lipit de obişnuinţe, cum şade lângă idoli, lipindu-se de materiile fără formă, şi nu vrea să se ridice şi să se apropie de raţiunea care caută să-l călăuzească spre cele mai înalte. El zice: Nu pot să mă ridic înaintea ta, fiindcă mă aflu în rânduiala obişnuită a femeilor. Căci sufletul care se odihneşte de mulţi ani în lucrurile vieţii, şade lângă idoli, care pe ei sunt fără formă, dar primesc forme de la meşteşugul omenesc. Sau oare nu sunt un lucru fără formă, bogăţia şi slava şi celelalte lucruri ale vieţii, care nu au în ele nici un chip statornic şi hotărât ci, simulând adevărul printr-o asemănare uşor de întocmit, primesc de fiecare dată alte şi alte schimbări? Formă le dăm noi, când prin gânduri omeneşti născocim închipuirea unui folos pe seama lucrurilor, care nu slujesc spre nimic folositor. (Nil Ascetul)27 41

ˇ Căci când lărgim trebuinţa neapărată a trupului într-un lux fără rost, pregătind mâncarea cu nenumărate bunătăţi, iar hainele felurindu-se spre moleşeală şi desfătare, pe urmă învinuiţi de această deşertăciune, ca unii ce am urcat în deşert la consumuri desfătătoare o trebuinţă ce putea fi împlinită cu puţine, făurim apărări ca pentru nişte lucruri ce eram datori să le săvârşim, ce facem altceva decât ne silim să dăm formă materiilor fără formă? Bine s-a spus apoi despre un astfel de suflet că şade, căci sufletul care s-a învârtoşat în asemenea judecăţi despre cele spuse, s-a lipit de lucrurile de aici, ca de nişte idoli, şi slujeşte de aici înainte obiceiului şi nu mai slujeşte adevărului; ba nici nu mai poate să se mai ridice la adevăr, ci prin obişnuinţe întinează firea lucrurilor, ca prin necurăţia de fiecare lună. Iar prin şedere, Scriptura arată aici lenevirea de la cele bune şi iubirea de plăceri. Lenevirea, când vorbeşte despre: Cei ce şedeau în întuneric şi în umbra morţii, ferecaţi în sărăcie şi fier. Căci atât întunericul, cât şi lanţurile sunt piedică a lucrării. Iar iubirea de plăcere, când zice despre cei ce se întorceau cu inima în Egipt şi grăiau întreolaltă: Ne-am adus aminte de când şedeam lângă căldările cu carne şi mâncam carne până ne săturam. Cu adevărat lângă căldările cu carne şed cei ce-şi aprind dorinţele cu o căldură mustoasă şi necontenită. Iar maica iubirii de plăceri este lăcomia pântecelui, căci aceasta naşte iubirea de plăceri, dar şi multe din celelalte patimi. Pentru că din aceasta, ca dintr-o rădăcină, puiesc celelalte patimi, cari, înălţându-se pe încetul, ca nişte arbori, peste aceea care le-a născut, îşi împing răutăţile până la cer. Iubirea de bani, mânia şi întristarea sunt puii şi mlădiţele lăcomiei pântecelui. Căci lacomul are mai întâi lipsă de bani, pentru a-şi sătura pofta care arde pururi şi care totuşi nu poate fi săturată niciodată. Iar faţă de cei ce îl împiedică de la agonisirea banilor, trebuie să-şi aprindă mânia. Când însă mânia nu poate ajunge la ţintă, din pricina slăbiciunii, e urmată neapărat de întristare. De fapt cel ce se târăşte pe piept şi pe pântece, când are mijloacele care îi împlinesc plăcerile se târăşte pe pântece, iar când e lipsit de acestea se târăşte pe piept, unde este mânia. Căci iubitorii de plăceri, când sunt lipsiţi de ele, se înfurie şi se amărăsc. (Nil Ascetul)27

ˇ Foarte potrivit s-a adăugat apoi la cuvintele: pe piept şi pe pântece, cuvântul vei umbla. Căci plăcerea nu stăpâneşte asupra celor ce stau pe loc şi sunt liniştiţi, ci asupra celor ce sunt mereu în mişcare şi plini de tulburare. Dar mai mult decât din acestea, pornirea spre desfrâu vine din lăcomia pântecelui. Din acest motiv şi firea, voind să arate apropierea acestor patimi, a numit organele de împreunare cele de sub pântece, arătând înrudirea lor prin vecinătate. Căci dacă slăbeşte această patimă, slăbeşte din sărăcirea celei de deasupra, iar dacă se aprinde şi se întărâtă, de acolo îşi primeşte puterea. Dar lăcomia pântecelui nu numai că o hrăneşte şi o alăptează pe aceasta, ci şi alungă toate virtuţile. Căci stăpânind şi ţinând ea puterea, cad şi se nimicesc toate virtuţile: înfrânarea, cumpătarea, bărbăţia, răbdarea şi toate celelalte. Aceasta a arătat-o Ieremia acoperit, zicând că mai marele bucătarilor din Babilon a dărâmat de jur împrejur zidurile Ierusalimului, numind prin mai marele bucătarilor patima lăcomiei. Căci precum mai marele bucătarilor îşi dă toată silinţa să slujească pântecele şi născoceşte nenumărate meşteşuguri ca să producă plăceri, tot aşa lăcomia pântecelui pune în mişcare tot meşteşugul ca să servească plăcerii în vremea foamei; iar felurimea mâncărilor dărâmă şi surpă la pământ întăritura virtuţilor. De fapt mâncările gustoase şi meşteşugit drese se fac unelte de dărâmare ale virtuţii bine întărite, clătinând şi dărâmând statornicia şi tăria ei. Pe de altă parte, precum belşugul alungă virtuţile, tot aşa puţinătatea surpă întăriturile păcatului. Căci aşa cum mai marele bucătarilor din Babilon a dărâmat zidurile Ierusalimului, adică ale sufletului paşnic, trăgându-l cu meşteşugul bucătăriei spre plăcerile trupului, tot aşa pâinea de orz a israeliţilor, rostogolindu-se, a răsturnat corturile madianiţilor. Fiindcă hrana sărăcăcioasă, rostogolindu-se şi înaintând mult, risipeşte patimile curvie. Căci madianiţii poartă simbolul patimilor curviei, fiindcă ei sunt cei ce au dus desfrânările în Israil şi au amăgit mare mulţime dintre tineri. Şi foarte potrivit zice Scriptura că Madianiţii aveau corturi, iar Ierusalimul zid, căci toate cele ce înconjoară virtutea sunt întărite şi sigure, iar cele ce susţin păcatul sunt formă şi cort, nedosebindu-se întru nimic de nălucire. (Nil Ascetul)4 34

ˇ De aceea sfinţii au fugit din cetăţi şi au ocolit împreuna vieţuire cu cei mulţi, cunoscând că împreuna petrecere cu oamenii stricaţi aduce mai multă pagubă decât ciuma. De aceea, neluând nimic, au părăsit avuţiile deşarte, fugind de împrăştierea adusă de ele. De aceea Ilie, părăsind Iudeea, locuia în muntele pustiu al Carmelului, care era plin de fiare, neavând pentru astâmpărarea foamei nimic afară de copaci, căci se mulţumea cu ghindele copacilor, împlinindu-şi trebuinţa cu acestea. Elisei de asemenea ducea aceiaşi vieţuire, primind de la învăţătorul său, pe lângă alte virtuţi, şi pe aceea de a petrece prin pustiuri. Iar Ioan, locuind în pustia Iordanului, mânca aguridă şi miere sălbatică, arătând celor mulţi că nu e greu să împlinească trebuinţa trupului şi osândindu-i pentru desfătările încărcate. Poate şi Moise, poruncind israelitenilor ca să adune mana de la zi la zi, a pus această lege în chip general, rânduind ca omul să îngrijească de viaţă numai pentru ziua de azi şi să nu se asigure de mai înainte. El a socotit că aşa se cuvine fiinţei raţionale să facă: să se mulţumească cu cele ce se nimeresc, căci îngrijitorul celorlalte este Hristos; să nu aibă grijă de cele dinainte, ca să pară că nu crede în harul lui Dumnezeu, care nu ar revărsa totdeauna darurile Sale necontenite. (Nil Ascetul)6 22

ˇ Şi scurt vorbind, toţi sfinţii, de care n-a fost vrednică lumea, au părăsit-o, rătăcind prin pustiuri, prin munţi, prin peşteri şi prin crăpăturile pământului şi umblau în piei de oi şi de capre, lipsiţi, strâmtoraţi, necăjiţi, fugind de năravurile rele ale oamenilor şi de faptele smintite care covârşesc oraşele, ca nu cumva să fie duşi de vălmăşagul tuturor ca de puterea unui puhoi. Se bucurau de petrecerea cu fiarele şi socoteau vătămarea de la acestea mai mică decât cea de la oameni. Mai bine zis, au fugit de oameni, ca de nişte uneltitori şi s-au încrezut în fiare, ca în nişte prieteni. Căci acelea nu învaţă păcatul, iar de virtute se minunează şi o cinstesc. Aşa de pildă oamenii au dat pierzării pe Daniil, dar l-au scăpat leii, păzind ei pe cel osândit în chip nedrept din pizmă, ca şi dreptatea batjocorită de oameni; în felul acesta au rostit ei judecata cea dreaptă cu privire la cel osândit pe nedrept. Astfel virtutea bărbatului s-a făcut oamenilor pricină de pizmă şi de duşmănie, iar fiarelor prilej de sfială şi de cinste. În câte fiinţe a fost semănată dorinţa după mai bine! (Nil Ascetul)22

ˇ Să râvnim virtuţile sfinţilor şi, desfăcându-ne de poruncile slujirii trupului să urmărim slobozirea. Pe asinul sălbatic, lăsat slobod de Ziditor în pustie, care nu aude răcnetele mânătorului şi-şi bate joc de zarva oraşelor, chiar dacă l-am făcut până acum să poarte poveri, înjugându-l la patimile păcatului, să-l dezlegăm de legături, oricât s-ar împotrivi cei ce îi sunt stăpâni nu prin fire, ci şi-au câştigat stăpânirea prin obişnuinţă. Desigur aceştia vor auzi şi se vor supune, dacă vom arăta nu numai cu limba şi cu glasul simplu, ci cu toată starea dinăuntru a sufletului, că Domnul are trebuinţă de el. Şi îndată îl vor trimite pe el, ca, după ce va fi împodobit cu veşmintele apostoleşti, să se facă purtător al Cuvântului; sau, fiind slobozit să se întoarcă în străvechile imaşuri ale Cuvântului, să caute, dincolo de orice verdeaţă (ceea ce înseamnă a rămânea la frunzişul sau la litera dumnezeieştii Scripturi), ca să fie călăuzit la viaţa cea necuprinsă, care rodeşte la un loc hrană şi desfătare multă. Dar se iveşte întrebarea cum caută dincolo de orice verdeaţă asinul sălbatec lăsat slobod de Dumnezeu în pustie, odată ce are ca loc de petrecere pustia, iar ca sălaş pământul sărat, ştiut fiind că pământul sărat şi pustia de cele mai adeseori nu sunt potrivite pentru creşterea verdeţei? Înţelesul este acesta, că numai cel pustiu de patimi este în stare să caute cuprinsul contemplaţiei în cuvintele dumnezeieşti, după ce s-a uscat din el mustul patimilor. (Nil Ascetul)22 41

ˇ Să părăsim lucrurile lumeşti şi să tindem spre bunurile sufletului. Până când vom rămânea la jocurile copilăreşti, neprimind cuget bărbătesc? Până când vom lucra mai fără judecată ca pruncii, neînvăţând nici măcar de la aceia cum se înaintează la lucrurile mai înalte? Căci aceia, schimbându-se cu vârsta, îşi schimbă şi aplecarea spre jocuri şi părăsesc cu uşurinţă plăcerea pentru cele materiale. Doar ştim că numai materia copilăriei e alcătuită din nuci, biciuri şi mingi. Copiii sunt împătimiţi de ele numai până ce au mintea nedesăvârşită şi le socotesc lucruri de preţ. Dar după ce a înaintat cineva cu vârsta şi a ajuns bărbat, le aruncă pe acelea şi se apucă de lucruri serioase cu multă sârguinţă. Noi însă am rămas la pruncie, minunându-se de cele ale copilăriei, care sunt vrednice de râs, şi nu vrem să ne apucăm de grija celor mai înalte şi să începem a ne gândi la cele cuvenite bărbaţilor. Ci părăsind cugetul bărbătesc, ne jucăm cu lucrurile pământeşti ca şi cu nişte nuci, dând prilej de râs celor ce judecă lucrurile urmând rânduiala firii. Căci pe cât este de ruşinos să vezi un bărbat întreg şezând în cenuşă şi desenând în ţărână figuri copilăreşti, tot pe atât de ruşinos să vezi pe cei ce umblă după agonisirea bunurilor veşnice, tăvălindu-se în cenuşa celor pământeşti şi ruşinând desăvârşirea făgăduinţei, prin îndeletnicirea stângace cu cele ce nu se potrivesc cu ei. Iar pricina acestei stări a noastre, pe cât se vede, stă în faptul că socotim că nu există nimic mai bun decât cele văzute şi nu cunoaştem, în comparaţie cu neînsemnătatea celor de acum, covârşirea bunătăţilor viitoare; înconjuraţi de strălucirea bunătăţilor de aici, socotite de preţ, ne legăm deplin cu pofta de ele. Căci totdeauna în lipsa celor mai bune se cinstesc cele mai rele, care moştenesc dreptul acelora. Fiindcă dacă am avea o înţelegere mai înaltă despre cele viitoare, n-am rămânea lipiţi de acestea. (Nil Ascetul)7 41

ˇ Să ne dezbrăcăm deci, rogu-vă, de toate, căci vrăjmaşul ne aşteaptă la luptă gol. Oare atleţii luptă îmbrăcaţi? Legea de luptă îi aduce în arenă dezbrăcaţi. Fie că e cald, fie că e frig, aşa intră ei acolo, lăsând afară veşmintele. Iar dacă vreunul dintre ei nu vrea să se dezbrace, nu primeşte nici lupta. Noi însă, care am făgăduit să luptăm şi încă cu vrăjmaşi cu mult mai ageri decât cei ce luptă la arătare, nu numai că nu ne dezbrăcăm, ci încercăm să luptăm luând pe umeri încă şi nenumărate alte poveri, dând vrăjmaşilor multe mânere de care să ne poată prinde. De aceea zice proverbul către cel ce găteşte pe luptător: Scoate-i haina, căci a trecut la rând. Până ce era afară de locul de luptă, i se potriveau bine hainele celor care nu luptă, acoperindu-i bărbăţia luptătoare cu învelişul veşmintelor. Dar odată ce a trecut la luptă scoate-i haina. Pentru că trebuie să se lupte gol, mai bine zis nu numai gol, ci şi uns. Căci prin dezbrăcare luptătorul nu mai are de ce să fie prind de către potrivnic; iar prin ungerea cu untdelemn, chiar dacă ar fi prins vreodată, i-ar aluneca din mâini. Untdelemnul îl scapă din prinsoare. De aceea potrivnicii caută să arunce cu ţărână unul în celălalt, ca, înăsprind prin praf alunecuşul undelemnului, să se poată face uşor de apucat la prinsoare. Ceea ce este praful acolo, aceea sunt lucrurile pământeşti în lupta noastră; şi ceea ce este acolo untdelemnul, aceea este aici lipsa de griji. Şi precum acolo cel uns se desface cu uşurinţă din prinsoare, dar dacă ar lua pe el praf, cu anevoie ar scăpa din mâna protivnicului, tot aşa aici, cel ce nu se îngrijeşte de nimic, anevoie poate fi prins de diavolul, dacă e plin de griji şi îşi înăspreşte lunecuşul lipsei de griji a minţii prin praful grijilor, cu anevoie va scăpa din mâna aceluia. (Nil Ascetul)41

ˇ Ţine de sufletul desăvârşit să fie lipsit de griji, şi de cel necredincios să se chinuiască cu ele. Căci despre sufletul desăvârşit s-a spus că este un crin în mijlocul mărăcinilor. Aceasta îl arată vieţuind fără griji între cei apăsaţi de multe griji. Căci crinul şi în Evanghelie este icoana sufletului fără griji. El nu se osteneşte, zice, nici nu toarce, şi e îmbrăcat într-o slavă mai mare ca a lui Solomon. Iar despre cei ce au multă grijă pentru cele trupeşti se zice: Toată viaţa necredinciosului e înecată în grijă. Şi de fapt e cu adevărat neevlavios lucru să întindem cât ţine viaţa grija pentru cele trupeşti şi să nu arătăm nici o sârguinţă pentru cele viitoare; să cheltuim toată vremea pentru trup, deşi nu are trebuinţă de multă osteneală, iar sufletului, care are atâta putinţă de creştere încât nu-i ajunge toată viaţa pentru desăvârşirea lui, sau să nu-i închinăm nici măcar o vreme cât de scurtă sau, dacă ni se pare că-i închinăm puţină, să o facem aceasta fără vlagă şi cu nepăsare, amăgiţi de suprafaţa lucrurilor văzute. În felul acesta noi pătimim ceea ce pătimesc cei prinşi, ca printr-o undiţă, de cele mai urâte dintre femeile stricate care, în lipsa frumuseţii adevărate, născocesc una mincinoasă, ca o momeală pentru privitori, îndreptând prin tot felul de făinuri urâţenia lor. Căci odată ce am fost biruiţi de deşertăciunea lucrurilor de aici, nu mai putem vedea urâciunea materiei, fiind înşelaţi de patimă. (Nil Ascetul)22

ˇ Bine este dar să rămânem între hotarele lucrurilor de trebuinţă şi să ne silim cu toată puterea să nu trecem dincolo de acestea, căci dacă suntem duşi de poftă spre cele plăcute ale vieţii, nici un temei nu mai opreşte pornirea noastră spre cele dinainte. Fiindcă ceea ce este peste trebuinţă nu mai are nici un hotar, ci o năzuinţă fără sfârşit şi o deşertăciune fără capăt sporeşte necontenit osteneala în jurul lor, hrănind pofta, ca pe o flacără, prin adăugirea materiei. (Nil Ascetul)22 41

ˇ Căci cei ce au trecut odată hotarele trebuinţei fireşti şi încep să înainteze în viaţa materială, voiesc să adauge la pâine ceva dulce pe deasupra, iar la apă, vinul care se face de aici înainte trebuincios, iar din acesta pe cel mai de preţ. Ei nu mai vreau să se mulţumească cu veşmintele de trebuinţă, ci mai întâi îşi cumpără lână de cea mai frumoasă, alegând însăşi floarea lânii, apoi trec de la aceasta la stofele amestecate din in şi lână, pe urmă umblă după haine de mătase, la început după cele simple, apoi după cele împestriţate cu războaie, cu fiare şi cu istorii de tot felul, îşi adună apoi vase de argint şi de aur, care slujesc nu numai la mese, ci şi dobitoacelor, şi le aşează pe multe policioare. Ce să mai spunem despre ambiţia lor atât de deşartă, pe care o întind până la cele mai necinstite trebuinţe, neprimind să li se facă nici măcar de necinste din altă materie, ci vrând să le facă argintul şi această slujbă? Căci aşa este plăcerea. Se întinde pe sine până la cele mai de pe urmă şi cinsteşte lucrurile necinstite prin strălucirea materiei. Dar a căuta acest prisos e un lucru potrivnic firii. (Nil Ascetul)41

ˇ Căci vieţuirea potrivit cu firea ne-a fost rânduită aceeaşi nouă şi dobitoacelor, de către Făcător. Iată v-am dat vouă, zice Dumnezeu către oameni, toată iarba câmpului, ca să fie vouă şi dobitoacelor spre mâncare. Primind deci împreună cu necuvântătoarele o hrană de obşte, dar stricând-o prin născocirile noastre într-una mai desfătătoare, cum nu vom fi socotiţi, cu drept cuvânt, mai necuvântători decât acelea, dacă dobitoacele rămân între hotarele firii, neclintind nimic din cele rânduite de Dumnezeu, iar noi, oamenii cinstiţi, cu raţiune, am ieşit cu totul din vechea rânduială? Căci care sunt fripturile dobitoacelor, care sunt nenumăratele meşteşuguri ale plăcintarilor şi bucătarilor, care stârnesc plăcerile ticălosului de pântece? Oare nu iubesc acelea vechea simplitate, mâncând iarbă şi îndestulându-se cu ce se nimereşte şi folosindu-se de apa râurilor, dar şi de aceasta destul de rar? De aceea le sunt puţine şi plăcerile de sub pântece, pentru că nu-şi aprind dorinţele cu nici o mâncare grasă, încât nici nu ştiu totdeauna de deosebirea între bărbătuş şi femeiuşcă. Căci un singur timp al anului le stârneşte această simţire, când legea firii le-a rânduit împreunarea pentru însămânţarea aceleiaşi specii, spre păstrarea neamului; în cealaltă vreme aşa de mult se înstrăinează, încât uită cu totul de o astfel de dorinţă. Dar oamenilor, pofta nesăturată după plăcerile desfrânate, odrăslită din belşugul şi felurimea mâncărilor, le-a semănat dorinţe furioase, neîngăduindu-le patima să se liniştească în nici o vreme. (Nil Ascetul)4 34 41

ˇ Dacă L-a chemat şi pe Domnul însuşi, zicându-i: Toate ţi le voi da ţie, de vei cădea şi Te vei închina mie, şi dacă a încercat să amăgească prin lucruri ce par strălucitoare şi pe Cel ce n-are trebuinţă de ele, cum nu-şi va închipui că poate să amăgească pe oamenii uşor de prins, care sunt aşa de aplecaţi spre lucrurile sensibile? (Nil Ascetul)41

ˇ Întreaga poftă a cinstitorului de Dumnezeu trebuie să se îndrepte spre ceea ce doreşte, încât să nu se mai găsească vreme ca patimile sale să făurească gânduri de ură faţă de oameni. Pentru că dacă fiecare patimă, când se mişcă spre ceea ce o stăpâneşte ţine gândul înlănţuit, de ce n-ar ţinea şi râvna virtuţii cugetarea slobodă de celelalte patimi. Căci să ne gândim cu ce sentiment priveşte cel ce se mânie la lucrurile dinafară, luptându-se în minte cu faţa celui ce l-a întristat? Şi cu ce sentiment le priveşte iubitorul de bani, când, răpit de năluciri, se uită la avuţiile materiale? Iar desfrânatul adeseori, chiar aflându-se între mai mulţi, îşi închide simţurile şi, luând în el faţa dorită, vorbeşte cu ea, uitând de cei de faţă şi şade ca un stâlp fără de glas, neştiind nimic de cele ce se petrec înaintea ochilor, sau se grăiesc în jurul lui ci, întors spre cele dinăuntru, este predat întreg nălucirii sale. Pe un astfel de suflet îl numeşte poate Scriptura femeie ce şade din pricina rânduielii, căci şezând departe de simţuri, îşi adună în sine lucrarea lui, nemaiprimind nimic din cele de afară, pentru nălucirea ruşinoasă care-l stăpâneşte. Dacă acestea stăpânesc astfel gândul din pricina patimii, făcând simţurile să-şi înceteze lucrarea, cu cât mai vârtos nu va face dragostea de înţelepciunea mintea să se lepede de lucrurile sensibile şi de lucrarea simţurilor, răpind-o în văzduh şi ocupând-o cu vederea celor inteligibile! Căci precum în cele ce s-a tăiat sau s-a ars nu poate intra alt gând afară de cel al suferinţei care îl stăpâneşte din pricina durerii, tot aşa nici cel ce se gândeşte la ceva cu patimă nu poate să se cugete la altceva, decât la patima care-i stăpâneşte mintea şi care îi pătrunde tot gândul cu licoarea ei. Fiindcă plăcerea nu primeşte alături de ea durere, nici bucuria întristare, şi nici veselia supărare. Patimile protivnice nu se împletesc întreolaltă şi nu se împreună niciodată, nici nu se învoiesc la o întovărăşire prietenească, din pricina înstrăinării şi vrăjmăşiei lor neîmpăcate le la fire. Drept aceea, să nu se tulbure curăţenia virtuţii cu gândurile lucrurilor lumeşti, nici limpezimea contemplaţiei să nu se întunece cu grijile trupeşti, cu chipul filozofiei adevărate, arătându-şi luminata sa frumuseţe, să nu mai fie hulit de gurile îndrăzneţe, nici să se mai facă lucru de râs din pricina neiscusinţei celor ce-l desemnează. (Nil Ascetul)23 28

Marcu Ascetul

ˇ Credinţa neclintită este turn întărit. Iar Hristos se face toate celui ce crede.(Marcu Ascetul)6

ˇ Orice plănuire a ta să o începi cu Cel ce este începutul a tot binele, ca să fie după voia lui Dumnezeu ceea ce ai de gând să faci. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce e smerit în cugetul său şi împlineşte o lucrare dumnezeiască, când ceteşte dumnezeieştile Scripturi pe toate le aduce în legătură cu sine şi nu cu altul. (Marcu Ascetul)45

ˇ Cel ce are vreun dar duhovnicesc şi suferă împreună cu cel ce nu-l are îşi păstrează darul prin împreuna pătimire; iar cel mândru şi-l va pierde, scufundându-se în gândurile trufiei. (Marcu Ascetul)45

ˇ Gura celui smerit în cugetare grăieşte adevărul; iar cel ce i se împotriveşte se aseamănă cu sluga aceea care a pălmuit peste obraz pe Domnul. (Marcu Ascetul)45

ˇ Să nu te înalţi întru inima ta pentru că înţelegi cele zise în Scripturi, ca să nu cazi cu mintea în duhul hulirii. (Marcu Ascetul)45

ˇ Să nu încerci a dezlega prin gâlceavă un lucru încurcat, ci prin cele arătate de legea duhului, adică prin răbdare, rugăciune şi nădejdea care numai la un lucru se gândeşte. (Marcu Ascetul)3

ˇ Să nu te înalţi când verşi lacrimi în vremea rugăciunii, căci Hristos este Cel ce s-a atins de ochii tăi de ai putut vedea cu mintea. (Marcu Ascetul)32 45

ˇ Cel ce, asemenea orbului, şi-a lepădat haina şi s-a apropiat de Domnul se face ucenicul Lui şi propovăduitorul învăţăturilor celor mai înalte. (Marcu Ascetul)43

ˇ Este o zdrobire de inimă lină şi folositoare, spre înmuierea ei; şi este alta ascuţită şi vătămătoare, spre pedepsirea ei. (Marcu Ascetul)9

ˇ Privegherea, rugăciunea şi răbdarea necazurilor ce vin asupra noastră aduc inimii zdrobirea neprimejdioasă şi folositoare, dacă nu împrăştiem tovărăşia lor prin lăcomia după ceva. Căci cel ce rabdă în aceasta, şi în celelalte va fi ajutat; iar cel nepăsător şi împrăştiat, la ieşirea din trup, cumplit se va chinui. (Marcu Ascetul)38

ˇ Inima iubitoare de plăceri, în vremea ieşirii i se face sufletului închisoare şi lanţ; iar cea iubitoare de osteneli îi este poarta deschisă. (Marcu Ascetul)38

ˇ Inima învârtoşată este poartă de fier zăvorâtă înaintea cetăţii; iar celui ce pătimeşte răul şi este strâmtorat i se deschide de la sine, ca şi lui Petru. (Marcu Ascetul)39

ˇ Multe sunt felurile rugăciunii, care de care mai deosebit. Totuşi nici una nu este vătămătoare, decât aceea care nu mai este rugăciune, ci lucrare diavolească. (Marcu Ascetul)40

ˇ Un om voind să facă rău, s-a rugat, după obicei, mai întâi în cuget, şi prin purtarea de grijă a lui Dumnezeu fiind împiedicat, mai pe urmă mult i-a mulţumit. (Marcu Ascetul)6

ˇ David vrând să ucidă pe Nabal din Carmel, după ce a luat înştiinţare despre dumnezeiasca răsplătire, tăindu-şi gândul acesta, mult a mulţumit. Ştim iarăşi ce a făcut când a uitat de Dumnezeu, neoprindu-se până ce Natan proorocul nu i-a adus aminte de Dumnezeu. (Marcu Ascetul)6

ˇ Când îţi aduci aminte de Dumnezeu înmulţeşte rugăciunea, ca atunci când Îl vei uita Domnul să-şi aducă aminte de tine. (Marcu Ascetul)40

ˇ Citind dumnezeieştile Scripturi cugetă la cele ascunse într-însele; căci câte mai-nainte s-au scris, toate-zice- spre a noastră învăţătură s-au scris. (Marcu Ascetul)7

ˇ Scriptura numeşte credinţa temelie a celor nădăjduite; iar pe cei ce nu cunosc sălăşluirea lui Hristos, i-a numit neîncercaţi. (Marcu Ascetul) 6

ˇ Legea libertăţii învaţă tot adevărul. Mulţi o ştiu aceasta prin cunoştinţă; însă puţini o înţeleg, pentru că înţelegerea e totdeauna în proporţie cu împlinirea poruncilor ei. (Marcu Ascetul)6

ˇ Legea slobozeniei se cunoaşte prin cunoştinţa adevărată; se înţelege prin lucrarea poruncilor; şi se împlineşte desăvârşit prin mila lui Hristos. (Marcu Ascetul)6

ˇ Când ne vom sili să împlinim în cunoştinţă toate poruncile lui Dumnezeu, vom înţelege că legea Domnului este fără prihană; că se cultivă prin faptele noastre cele bune, dar fără mila lui Dumnezeu nu este cu putinţă să se desăvârşească între oameni. (Marcu Ascetul)6

ˇ Un lucru poate fi săvârşit bine la arătare, dar scopul celui ce l-a săvârşit nu e bun. De asemenea poate fi rău la înfăţişare, dar ţinta făcătorului poate fi bună. Dar nu numai fapte săvârşesc unii, ci şi vorbe grăiesc în chipul în care am zis. Căci unii schimbă calitatea unui lucru prin neiscusinţa şi neştiinţa lor, alţii prin intenţia cea rea, şi iarăşi alţii prin scopul evlavios. (Marcu Ascetul)10

ˇ Pe cel ce îşi ascunde defăimarea şi ocara punând înainte laude, cu greu îl pot descoperi cei mai simpli. Asemenea acestuia este şi cel ce, sub chipul smereniei, e plin de slava deşartă. Aceştia acoperind multă vreme adevărul cu minciuna, în cele din urmă sunt daţi totuşi pe faţă prin fapte. (Marcu Ascetul)10

ˇ Unul făcând un lucru la arătare bun vatămă pe aproapele său; iar altul nefăcând un asemenea lucru îl ajută cu gândul. (Marcu Ascetul)10

ˇ Pe cel ce a încetat de-a mai păcătui şi s-a pocăit nu-l mai mustra; iar de zici că pentru Dumnezeu îl mustri, mai întâi descoperă-ţi păcatele tale. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel nedreptăţit de oameni scapă de păcat şi pe măsura mâhnirii sale află sprijin împotriva lui. (Marcu Ascetul)39

ˇ Cel ce crede în răsplata lui Hristos pe măsura credinţii sale rabdă bucuros toată nedreptatea. (Marcu Ascetul)6 39

ˇ Cel ce se roagă pentru oamenii ce-l nedreptăţesc, îi înspăimântă pe draci; iar cei ce luptă cu cei dintâi, e rănit de cei de al doilea. (Marcu Ascetul)39

ˇ E mai bine să fim batjocoriţi de oameni decât de draci; dar cel plăcut lui Dumnezeu pe amândoi i-a biruit. (Marcu Ascetul)39

ˇ Ocară de la oameni aduce întristare inimii, dar se face pricină de curăţie celui ce o rabdă. (Marcu Ascetul)39

ˇ Neştiinţa îndeamnă la împotrivire faţă de cele ce sunt de folos şi neruşinându-se sporeşte numărul păcatelor. (Marcu Ascetul)7

ˇ Primeşte necazurile, că întru nimic nu te păgubeşte în cele ce le ai de mai înainte; dar leapădă lăcomia, căci ai să dai socoteală. (Marcu Ascetul)43

ˇ După ce ai păcătuit în ascuns, nu încerca să uiţi. Căci toate sunt goale şi descoperite pentru ochii Domnului, înaintea Căruia avem să dăm socoteală. Arată-te Stăpânului cu cugetul tău. Căci omul caută la faţă, pe când Dumnezeu priveşte în inimă. (Marcu Ascetul)33

ˇ Nu cugeta şi nu face nimic, fără un scop plăcut lui Dumnezeu. Căci cel ce călătoreşte fără scop, va osteni în zadar. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce păcătuieşte fără să fie silit, cu greu se pocăieşte, pentru că dreptatea lui Dumnezeu este fără de greşeală. (Marcu Ascetul)33

ˇ Întâmplarea dureroasă face pe înţelept să-şi aducă aminte de Dumnezeu şi întristează pe măsura ei pe cel ce a uitat pe Dumnezeu. (Marcu Ascetul)39

ˇ Orice suferinţă fără voie să te înveţe să-ţi aduci aminte de Dumnezeu; în acest caz nu-ţi va lipsi prilejul spre pocăinţă. (Marcu Ascetul)39

ˇ Uitarea în sine n-are nici o putere, dar se întăreşte din pricina negrijii noastre şi pe măsura acesteia. (Marcu Ascetul)28

ˇ Nu zice: Ce să fac, căci ceea ce nu voiesc aceea mi se întâmplă să fac?, ci, aducându-ţi aminte, cugetă la ceea ce eşti dator să faci. Deci fă binele de care-ţi aduci aminte; şi cel de care nu-ţi aduci aminte se va descoperi ţie. Şi să nu-ţi dai cugetul fără judecată uitării. (Marcu Ascetul)28

ˇ Scriptura zice că iadul şi pierzarea sunt arătate înaintea Domnului. Acestea le zic despre neştiinţa şi uitarea inimii. Căci iad este neştiinţa, fiindcă amândouă sunt întunecate. Şi pierzare este uitarea, pentru că prin ea am pierdut din cele ce le aveam. (Marcu Ascetul)28

ˇ Cel ce nu poartă grijă după puterea lui de toate virtuţile săvârşeşte un păcat anevoie de iertat; dar rugăciunea şi milostenia întorc pe cei ce nu poartă de grijă. (Marcu Ascetul)43

ˇ Gândeşte-te la sfârşitul oricărui necaz fără voie şi vei afla în el pieirea păcatului. (Marcu Ascetul)39

ˇ Multe sunt sfaturile aproapelui spre ceea ce este de folos; dar nimănui nu i se potriveşte aşa de mult ca judecata conştiinţei sale. (Marcu Ascetul)46

ˇ Când cauţi tămăduire, ia seama la conştiinţă şi tot ce-ţi va spune ea să faci şi vei avea folos. (Marcu Ascetul)28

ˇ Dumnezeu şi conştiinţa ştiu cele ascunse ale fiecăruia, deci prin acestea să primim îndreptarea. (Marcu Ascetul)28

ˇ Cel ce se osteneşte fără sfat e sărac în toate. Iar cel ce aleargă cu nădejde e de două ori bogat. (Marcu Ascetul)46

ˇ Oricâtă batjocură va răbda cineva pentru adevărul lui Hristos, va primi însutită slavă de la mulţime. Dar mai bine este a face binele pentru cele viitoare. (Marcu Ascetul)39

ˇ Când un om foloseşte pe altul prin cuvinte sau fapte, să ştie amândoi că e de faţă harul lui Dumnezeu. Iar cel ce nu înţelege aceasta va fi stăpânit de cel ce înţelege. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce laudă pe aproapele în chip făţarnic îl va osândi după o vreme şi va fi el însuşi ruşinat. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce nu cunoaşte cursele vrăjmaşului va fi ucis cu uşurinţă; şi cel ce nu ştie pricinile patimilor va cădea. (Marcu Ascetul)7

ˇ Din iubirea de plăcere vine negrija şi din negrijă uitarea; căci Dumnezeu a dăruit tuturor cunoştinţa celor de folos. (Marcu Ascetul)27

ˇ Omul sfătuieşte pe aproapele precum ştie; iar Dumnezeu lucrează în cel ce aude, precum acela a crezut. (Marcu Ascetul)46

ˇ Am văzut oameni simpli smerindu-se cu fapta şi care s-au făcut prin aceasta mai înţelepţi decât cei ce păreau plini de toată cunoaşterea. Alt om simplu, auzindu-i pe aceia că sunt lăudaţi, nu le-a urmat smerenia, ci, umplându-se de slava deşartă pentru simplitatea sa, a căzut în mândrie. (Marcu Ascetul)45

ˇ Cel ce dispreţuieşte cunoştinţa şi se laudă cu lipsa de învăţătură nu e simplu numai în cuvânt, ci şi în cunoştinţă. (Marcu Ascetul)7

ˇ Precum altceva e măiestria cuvântului şi altceva priceperea, tot aşa altceva este simplitatea în cuvânt şi altceva priceperea. (Marcu Ascetul)7

ˇ Simplitatea cuvintelor nu vatămă pe cel preacuvios, precum nici măiestria cuvintelor pe cel smerit la cuget. (Marcu Ascetul)7

ˇ Nu zice: Nu ştiu ce se cuvine şi deci sunt nevinovat dacă nu fac aceea. Dacă le-ai face pe toate câte le ştii că sunt bune, ţi s-ar descoperi pe urmă şi celelalte, cunoscându-se una din cealaltă. De aceea nu-ţi foloseşte să cunoşti cele de al doilea, înainte de împlinirea celor dintâi. Căci cunoştinţa îngâmfă, îndemnând la nelucrare, iar dragostea zideşte, îndemnând la răbdarea tuturor. (Marcu Ascetul)7

ˇ Cuvintele dumnezeieştii Scripturi citeşte-le prin fapte şi nu le întinde în vorbe multe, îngâmfându-te în deşert cu simpla lor înţelegere. (Marcu Ascetul)7

ˇ Cel ce a lăsat fapta şi se reazemă pe cunoştinţa simplă ţine în loc de sabie cu două tăişuri băţ de trestie, care în vreme de război, cum zice Scriptura, găureşte mâna şi strecoară în ea otrava firii înainte de cea a vrăjmaşilor. (Marcu Ascetul)7

ˇ Tot gândul e măsurat şi cântărit la Dumnezeu. Căci poate fi cugetat sau cu patimă, sau cumpătat. (Marcu Ascetul)28

ˇ Cel ce a împlinit o poruncă să aştepte ispita pentru ea. Căci dragostea faţă de Hristos se probează prin cele protivnice. (Marcu Ascetul)29

ˇ Să nu dispreţuieşti a avea grijă de gânduri. Căci lui Dumnezeu nu i se ascunde nici un gând. (Marcu Ascetul)28

ˇ Când vezi vreun gând că-ţi făgăduieşte slava omenească, să ştii sigur ca-ţi pregăteşte ruşine. (Marcu Ascetul)44

ˇ Vrăjmaşul cunoaşte dreptatea legii duhovniceşti şi de aceea caută numai să câştige consimţirea cugetului. Căci aşa fie că-l va face pe cel căzut în puterea lui să se supună ostenelilor pocăinţei, fie că, nepocăindu-se, îl va împovăra cu necazuri fără voie. Ba se întâmplă uneori că îl face să lupte şi împotriva necazurilor, ca în viaţa aceasta să-i înmulţească durerile, iar la ieşirea sufletului să-l dovedească necredincios din pricina lipsei de răbdare.27

ˇ Faţă de încercările care vin, mulţi s-au împotrivit în multe chipuri. Dar fără rugăciune şi pocăinţă, nimeni n-a scăpat de asuprire. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cele rele îşi primesc puterea una de la alta; de asemenea şi cele bune cresc una prin alta şi pe cel părtaş de ele îl mână şi mai mult înainte. (Marcu Ascetul)43

ˇ Diavolul nu dispreţuieşte păcatele cele mici, căci altfel nu poate conduce spre cele mai mari. (Marcu Ascetul)27

ˇ Nimic n-a folosit cel ce s-a lepădat de toate şi se îndulceşte cu patima. Căci ceea ce făcea prin avuţie, face şi acum neavând nimic. De asemenea cel ce se înfrânează, dacă agoniseşte avere, e frate la cuget cu cel de mai înainte; căci lor este aceeaşi pentru plăcerea din cuget, iar tatăl este altul pentru deosebirea patimii. (Marcu Ascetul)41

ˇ Este câte unul care-şi taie o patimă pentru o plăcere. Şi poate că unul ca acesta nu-şi dă seama el însuşi de sine, ostenindu-şi prosteşte. (Marcu Ascetul)10

ˇ Pricina a tot păcatul este slava deşartă şi plăcerea. Cel ce nu le urăşte pe acestea nu va dezrădăcina patima. Rădăcina tuturor relelor s-a zis că este că este iubirea de argint, dar şi aceasta e vădit că se susţine prin acelea. Mintea devine oarbă prin aceste trei patimi: prin iubirea de argint, prin slava deşartă şi prin plăcere. Câteştreile sunt, după Scriptură, fiicele lipitoarei, fiind iubite de necumpătare cu iubire de maică. Cunoştinţa şi credinţa, tovarăşele firii noastre, nu sunt tocite prin nimic altceva ca prin acelea. Mânia, furia, războaiele, uciderile şi tot pomelnicul relelor din pricina lor au prins atâta putere între oameni. Iubirea de argint, slava deşartă şi plăcerea trebuie urâte ca nişte mame ale relelor şi ca nişte mame vitrege ale virtuţilor. (Marcu Ascetul)27

ˇ Cel ce nu cunoaşte adevărul nu poate nici crede cu adevărat. Căci cunoştinţa naturală premerge credinţei. (Marcu Ascetul)7

ˇ Precum celor ce s-au hrănit fără socoteală le foloseşte absintul amar, aşa celor cu purtări păcătoase le e de folos să pătimească rele. Căci leacurile acestea pe cei dintâi urmează îi face sănătoşi, iar pe ceilalţi îi pregătesc spre pocăinţă. (Marcu Ascetul)39

ˇ De nu vrei să pătimeşti răul să nu vrei nici să-l faci, pentru că lucrul dintâi urmează neapărat celui de al doilea. Căci ce seamănă fiecare, aceea va şi secera. Semănând de bună voie cele rele şi secerându-le fără de voie, trebuie să ne minunăm de dreptatea lui Dumnezeu. Dar fiindcă s-a rânduit o vreme oarecare între semănat şi seceriş, nu credem în răsplată. (Marcu Ascetul)27

ˇ Păcătuind, să nu învinovăţeşti fapta, ci gândul. Căci dacă mintea nu o lua înainte, nu i-ar fi urmat trupul. (Marcu Ascetul)28

ˇ E mai rău cel ce săvârşeşte răul într-ascuns decât cei ce săvârşesc nedreptate pe faţă. Pentru aceasta, acela se va şi munci mai rău. Cel ce împleteşte viclenii şi face răul într-ascuns este, după Scriptură, şarpe ce şade în cale în cale şi muşcă copita calului. (Marcu Ascetul)27

ˇ Precum nu se îngăduie apa şi focul laolaltă, aşa nu se îngăduie întreolaltă apărarea şi smerenia. (Marcu Ascetul)45

ˇ Cel care cere iertare de păcate iubeşte smerenia cugetului. Iar cel ce osândeşte pe altul îşi pecetluieşte relele sale. (Marcu Ascetul)45

ˇ De vrei să te mântuieşti, iubeşte cuvântul adevărat şi nu lepăda niciodată, fără judecată, mustrarea. Un cuvânt adevărat a schimbat puii de năpârci şi le-a arătat să fugă de mânia ce va să vie. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce primeşte cuvintele adevărului primeşte pe Dumnezeu Cuvântul. Căci zice: Cel ce vă primeşte pe voi pe Mine mă primeşte. (Marcu Ascetul)7

ˇ Slăbănogul pogorât prin acoperiş este păcătosul mustrat de credincioşi pentru Dumnezeu, şi care primeşte iertarea pentru credinţa acelora. (Marcu Ascetul)43

ˇ Mai bine este a ne ruga cu evlavie pentru aproapele, decât a-l mustra pentru tot lucrul. (Marcu Ascetul)11

ˇ Cel ce se pocăieşte aşa cum se cuvine e luat în râs de nebuni. Dar aceasta să-i fie semn de bună plăcere la Dumnezeu. (Marcu Ascetul)33

ˇ Cel ce se luptă, se înfrânează de la toate; şi nu se odihneşte până nu va pierde Domnul sămânţa din Babilon. (Marcu Ascetul)38

ˇ Gândeşte-te că patimile de ocară sunt douăsprezece. Dacă iubeşti cu voia pe una din ele, aceea va umplea locul celor unsprezece. (Marcu Ascetul)27

ˇ Păcatul este foc ce arde. Cu cât înlături materia, cu atât se stinge, şi cu cât adaugi, va arde mai mult. (Marcu Ascetul)27

ˇ De ai fost înălţat prin laude, aşteaptă ocara. Căci zice: Cel ce se înalţă pe sine, umili-se-va. (Marcu Ascetul)45

ˇ Obişnuinţa, care o ia înaintea voii şi a cunoştinţei, este amintirea fără de voie a păcatelor de mai-nainte. La cel ce se nevoieşte, ea e împiedicată să înainteze până la patimă; iar la cel biruitor e răpusă până la momeală. (Marcu Ascetul)27

ˇ Atacul (momeala) este o mişcare fără imagini a inimii, care e prinsă îndată de cei încercaţi, ca într-o strungă. Acolo unde se ivesc chipuri în gând, s-a produs consimţirea. Căci mişcarea fără chipuri este un atac nevinovat. Câte unul fuge şi de acestea ca buşteanul din foc; dar câte unul nu se întoarce până nu arde cu flacără. (Marcu Ascetul)28

ˇ Nu zi: Nu vreau şi vine, căci cu siguranţă dacă nu iubeşti lucrul însuşi, iubeşti pricinile lui. (Marcu Ascetul)27

ˇ Cel ce caută lauda e supus patimii şi cel ce se plânge de necaz iubeşte plăcerea. (Marcu Ascetul)27

ˇ Gândul celui împătimit de plăcere oscilează ca o cumpănă. Aici plânge şi se tânguieşte pentru păcate, aici se luptă cu aproapele şi i se împotriveşte apărându-şi plăcerile. (Marcu Ascetul)27

ˇ Cel ce le cearcă toate şi reţine binele va fugi pe urmă de tot răul. (Marcu Ascetul)43

ˇ Bărbatul îndelung răbdător are multă cuminţenie; asemenea şi cel ce-şi apropie urechea de cuvintele înţelepciunii. (Marcu Ascetul)43

ˇ Celui învârtoşat la inimă nu-i foloseşte cuvântul unei cunoştinţe mai subţiri, pentru că dacă nu e înfricat, nu primeşte durerile pocăinţei. (Marcu Ascetul)7

ˇ Pe omul puternic să nu-l mustri pentru slavă deşartă, ci arată-i viitoarea necinste. Căci în acest chip cel cuminte poate fi mustrat fără greutate. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce urăşte mustrarea, se supune patimii cu voia; iar cel ce o iubeşte va lupta şi cu obişnuinţa. (Marcu Ascetul)43

ˇ Nu voi să auzi răutăţile străine; căci printr-o asemenea voinţă de-a auzi se sapă şi în tine trăsăturile răutăţilor. (Marcu Ascetul)29

ˇ Dacă îţi intră în urechi cuvinte urâte, mânie-te pe tine şi nu pe cel ce le grăieşte. Căci dacă urechea e rea, rău e şi cel care o poartă. (Marcu Ascetul)29

ˇ Dacă cineva se nimereşte între oamenii care grăiesc deşertăciuni, să se socotească pe sine însuşi vinovat de asemenea cuvinte; chiar dacă nu are vreo vină proaspătă, are vreuna mai veche. (Marcu Ascetul)27

ˇ Necazurile de acum pune-le alăturea cu bunătăţile viitoare şi nicicând descurajarea nu-ţi va moleşi nevoinţa. (Marcu Ascetul)39

ˇ Când, pentru vreo binefacere trupească, lauzi pe vreun om ca bun, uitând de Dumnezeu, acelaşi om pe urmă ţi se va arăta că e rău. (Marcu Ascetul)43

ˇ Primeşte împletirea celor bune şi a celor rele, cu gând egal; şi Dumnezeu va netezi neegalităţile dintre lucruri. Neegalitatea gândurilor aduce schimbările stărilor proprii. Căci Dumnezeu a rânduit în chip potrivit ca să vie după cele de voie cele fără de voie. (Marcu Ascetul)39

ˇ Întâmplările sensibile sunt puii celor inteligibile, împlinind cele cuvenite după voia lui Dumnezeu. (Marcu Ascetul)43

ˇ Din inima împătimită de plăcere, răsar gânduri şi cuvinte spurcate. Iar din fum cunoaştem materia, care mocneşte înăuntru. (Marcu Ascetul)27

ˇ Zăboveşte în cuget şi nu vei osteni în încercări. Iar plecând de acolo, rabdă necazurile ce vin asupra-ţi. (Marcu Ascetul)28

ˇ Roagă-te să nu-ţi vie încercare; iar când vine, primeşte-o ca pe a ta, nu ca pe una străină. (Marcu Ascetul)39

ˇ Ia-ţi gândul de la orice lăcomie şi atunci vei putea să vezi uneltirile diavolului. (Marcu Ascetul)27

ˇ Cel ce zice că cunoaşte toate meşteşugurile diavolului, se dă pe sine ca desăvârşit fără să ştie nimic. (Marcu Ascetul)7

ˇ Când mintea iese din grijile trupeşti, vede, în măsura în care iese, lucrăturile vrăjmaşilor. (Marcu Ascetul)27

ˇ Cel purtat de gânduri e orbit de ele. El vede lucrările păcatului, dar pricinile lor nu le poate vedea. (Marcu Ascetul)28

ˇ Se poate întâmpla ca unul, împlinind pe faţă o poruncă, să slujească în ascuns patimii şi prin gânduri păcătoase să strice fapta bună. (Marcu Ascetul)10

ˇ Prinzându-te începutul vreunui păcat, nu zice: nu mă va birui pe mine. Căci întrucât ai fost prins, ai şi fost biruit. (Marcu Ascetul)27

ˇ Nu voi să auzi de nenorocirea duşmanilor; căci cei ce ascultă cu plăcere asemenea cuvinte mănâncă roadele plănuirii lor. (Marcu Ascetul)3

ˇ Nu socoti că orice necaz vine peste oameni din pricina păcatelor, pentru că sunt unii bine plăcuţi şi totuşi încercaţi. E drept că s-a scris: Necuvioşii şi nelegiuiţii vor fi prigoniţi. Dar tot aşa s-a scris: Cei ce voiesc să trăiască cucernic în Hristos, prigoniţi vor fi. (Marcu Ascetul)39

ˇ În vreme de necaz, ia seama la momeala plăcerii. Căci întrucât alină năcazul e bine primită. (Marcu Ascetul)28

ˇ Unii numesc înţelepţi pe cei ce deosebesc lucrurile sensibile, dar înţelepţi sunt cei ce stăpânesc voile lor. (Marcu Ascetul)7

ˇ Înainte de dezrădăcinarea relelor, să nu asculţi de inima ta; căci cele ce le are puse înăuntru, pe acelea caută să le şi sporească. (Marcu Ascetul)28

ˇ Precum sunt şerpi ce se întâlnesc în păduri şi alţii care umblă prin case, aşa sunt patimi ce se închipuiesc de către cuget, şi altele care se lucrează cu fapta, măcar că se preschimbă unele într-altele. (Marcu Ascetul)27

ˇ Când vezi poftele ce zac înăuntru că se mişcă cu putere şi cheamă mintea ce vieţuieşte în linişte, la vreo patimă, cunoaşte că mintea s-a ocupat mai înainte cu acestea şi le-a adus la faptă şi le-a aşezat în inimă. (Marcu Ascetul)28

ˇ Idolii conştienţi (chipurile) din faţa minţii sunt mai răi şi mai puternici. Dar cei gândiţi sunt pricinuitorii şi premergătorii celorlalţi. (Marcu Ascetul)27

ˇ Este un păcat care stăpâneşte inima din pricina obişnuinţei îndelungate; şi este un alt păcat care ne războieşte cugetarea prin lucrurile de fiecare zi. (Marcu Ascetul)27

ˇ Dumnezeu judecă faptele după intenţiile lor. Căci zice: Să-ţi dea ţie Domnul după inima ta. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce nu stăruieşte în cercetarea conştiinţei nu vrea să primească nici ostenelile trupeşti pentru credinţă. (Marcu Ascetul)28

ˇ Conştiinţa e o carte naturală. Cel ce o citeşte cu fapta face experienţa ajutorului dumnezeiesc. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce a cunoscut voia lui Dumnezeu şi o împlineşte după putere prin osteneli mici scapă de cele mari. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce vrea să biruiască ispitele fără rugăciune şi răbdare, nu le va depărta de la sine, ci mai tare se va încâlci în ele. (Marcu Ascetul)27

ˇ Domnul e ascuns în poruncile Sale. Şi cei ce-L caută pe El, îl găsesc pe măsura împlinirii lor. (Marcu Ascetul)43

ˇ Iacob a făcut lui Iosif haină pestriţă. Iar Domnul dăruieşte celui blând cunoştinţa adevărului, precum s-a scris: Domnul va învăţa pe cei blânzi căile Sale (Marcu Ascetul)3

ˇ Fă totdeauna binele după putere, iar în vremea lucrului mai mare, nu te întoarce spre cel mai mic căci cel se întoarce înapoi nu este vrednic de Împărăţia Cerurilor. (Marcu Ascetul)43

ˇ Hristos a murit, după Scripturi, pentru păcatele noastre şi celor ce îi slujesc bine le dăruieşte slobozirea. Căci zice: Bine, slugă bună şi credincioasă, peste puţine ai fost credincioasă, peste multe te voi pune; intră întru bucuria Domnului tău. (Marcu Ascetul)43

ˇ Dacă eşti iubitor de învăţătură, fă-te iubitor şi de osteneală. Căci simpla cunoştinţă îngâmfă pe om. (Marcu Ascetul)7

ˇ Încercările care ne vin pe neaşteptate ne învaţă cu bun rost, să fim iubitori de osteneală şi ne atrag, chiar dacă nu vrem, la pocăinţă. (Marcu Ascetul)39

ˇ Necazurile care vin asupra oamenilor sunt roadele păcatelor proprii. Iar dacă le răbdăm prin rugăciune, ne vom bucura iarăşi de venirea lucrurilor bune. (Marcu Ascetul)39

ˇ Unii oameni, fiind lăudaţi pentru virtute, s-au lăsat cuceriţi de plăcere, iar plăcerea aceasta nutrită de slava deşartă au socotit-o mângâiere. Alţii, mustraţi pentru păcat, s-au umplut de durere şi durerea cea spre folos au socotit-o lucrare a păcatului. (Marcu Ascetul)10

ˇ Toţi aceia care, pentru faptul că se nevoiesc, dispreţuiesc pe cei mai nebăgători de seamă, socotesc că se îndreaptă din fapte trupeşti. Şi toţi cei care, rezemându-se pe simpla cunoştinţă, nesocotesc pe cei lipsiţi de cunoştinţă, se găsesc cu mult mai neînţelepţi decât aceia. (Marcu Ascetul)10

ˇ Adeseori, din negrija pentru fapte, se întunecă şi cunoştinţa. Căci lucrurile, a căror împlinire a fost nesocotită, s-au şters în parte şi din amintire. (Marcu Ascetul)7

ˇ Scriptura de aceea ne îndeamnă să dobândim cunoştinţa lui Dumnezeu, ca să-L slujim Lui cum se cuvine prin fapte. (Marcu Ascetul)7

ˇ Cel ce vrea să facă ceva şi nu poate e socotit de către cunoscătorul de inimi, Dumnezeu, ca şi când ar fi făcut. Iar aceasta trebuie să o înţelegem atât cu privire la cele bune, cât şi la cele rele. (Marcu Ascetul)43

ˇ Când auzi Scriptura zicând că Dumnezeu va răsplăti fiecăruia după faptele sale, să nu înţelegi că e vorba de o vrednicie egală cu Gheena sau cu Împărăţia, ci că Hristos va răsplăti faptele necredinţei în El sau ale credinţei, nu ca un schimbător care cântăreşte preţul lucrurilor de schimb, ci ca Dumnezeu, Ziditorul şi Răscumpărătorul nostru. (Marcu Ascetul)43

ˇ Este o poruncă restrânsă şi este alta cuprinzătoare. Prin cea dintâi, se porunceşte să dăm o parte din ceea ce avem celui ce n-are; printr-a doua, se porunceşte lepădarea de toate avuţiile. (Marcu Ascetul)43

ˇ Este o lucrare a harului, necunoscută celui slab la minte; şi este o altă lucrare a păcatului, care semănă cu adevărul. Dar e bine să nu cercetăm prea stăruitor aceste lucruri, ca să nu rătăcim. Ci toate să le aducem, prin nădejde, lui Dumnezeu, căci el ştie folosul amândurora. (Marcu Ascetul)10

ˇ Cel ce vrea să străbată marea spirituală rabdă îndelung, cugetă smerit, veghează şi se înfrânează. De se va sili să treacă fără acestea patru, se va tulbura cu inima. Liniştirea e reţinerea de la rele, iar de-şi va lua cineva cu sine şi cele patru virtuţi, pe lângă rugăciune, nu va avea alt ajutor mai sigur spre starea de nepătimire. Nu se poate linişti mintea fără trup, precum nu poate fi surpat zidul dintre ele, fără liniştire şi rugăciune. (Marcu Ascetul)22

ˇ Nu există rugăciune desăvârşită fără o chemare a minţii. Iar cugetul care strigă neîmprăştiat va fi auzit de Domnul. (Marcu Ascetul)40

ˇ Mintea care se roagă neîmprăştiat strâmtorează şi frânge inima; iar inima înfrântă şi smerită Dumnezeu nu o va urgisi. (Marcu Ascetul)40

ˇ Dacă, în vreme ce te rogi, te copleşeşte trândăvia, sau eşti supărat în diferite chipuri de păcat, adu-ţi aminte de moarte şi de muncile înfricoşate. Dar e mai bine să te lipeşti de Dumnezeu prin rugăciune şi nădejde, decât să te gândeşti la lucruri dinafară, chiar dacă sunt de folos. (Marcu Ascetul)40

ˇ Nici una din virtuţi nu deschide singură, prin sine, uşa firii noastre, dacă nu sunt împletite toate întreolaltă. (Marcu Ascetul)43

ˇ Nu e înfrânat cel ce se nutreşte cu gânduri. Căci chiar de sunt folositoare, nu-s mai folositoare ca nădejdea. (Marcu Ascetul)28

ˇ Păcat spre moarte este tot păcatul nepocăit. Chiar de s-ar ruga un Sfânt pentru un asemenea păcat al altuia, nu e auzit. (Marcu Ascetul)27

ˇ Dacă suntem datori să facem în fiecare zi toate câte le are firea noastră bune, ce vom da lui Dumnezeu în schimb, pentru relele pe care le-am făcut mai înainte? Orice prisos de virtute am adăuga astăzi, el e o dovadă a negrijii trecute, nu e un drept de răsplată. (Marcu Ascetul)43

ˇ Tulburarea de bunăvoie fie a minţii, fie a trupului, o sporeşte pe cealaltă, cea a minţii pe cea trupească şi cea a trupului pe cea a minţii. Căci împreunarea lor dă naştere unui rău şi mai mare. (Marcu Ascetul)28

ˇ Mare virtute e a răbda cele ce vin asupra noastră şi a iubi pe cei ce ne urăsc, după cuvântul Domnului. (Marcu Ascetul)11 39

ˇ Dovada iubirii nefăţărite e iertarea nedreptăţilor. (Marcu Ascetul)11

ˇ Nu pot fi iertate din inimă greşelile cuiva, fără cunoştinţă adevărată. Căci aceasta îi arată fiecăruia toate greşelile câte le face. (Marcu Ascetul)7

ˇ Nu vei pierde nimic din tot ce vei ierta pentru Domnul, căci la timpul cuvenit îţi vor veni înmulţite. (Marcu Ascetul)11

ˇ Dacă fapta rău plănuită îi este stricăcioasă oricui, cu mult mai mult celor ce nu au grijă de amănuntele ei. (Marcu Ascetul)43

ˇ Ostenelilor pentru evlavie le urmează mângâierea. Iar aceasta o cunoaştem prin legea lui Dumnezeu şi prin conştiinţă. (Marcu Ascetul)38

ˇ Unul a primit un gând şi l-a ţinut fără multă socoteală. Altul l-a primit şi l-a confruntat cu adevărul. E de întrebat care dintre ei a lucrat cu mai multă evlavie? (Marcu Ascetul)28

ˇ Răbdarea necazurilor e semnul cunoştinţei adevărate; la fel neînvinovăţirea oamenilor pentru nenorocirile tale proprii. (Marcu Ascetul)39

ˇ Dacă vei înţelege ce zice Scriptura, că în tot pământul stăpânesc judecăţile lui Dumnezeu, orice întâmplare ţi se va face învăţător spre cunoştinţa de Dumnezeu. (Marcu Ascetul)39

ˇ Când suferi vreo ocară de la oameni, cugetă îndată la slava ce-ţi va veni de la Dumnezeu. Şi ocara te va lăsa neîntristat şi netulburat; iar slava credincios şi nesupus osândei, când va veni. (Marcu Ascetul)39

ˇ Nu respinge învăţătura, chiar dacă eşti foarte cuminte. Căci iconomia lui Dumnezeu e mai folositoare ca înţelepciunea noastră. (Marcu Ascetul)6

ˇ Când inima e mişcată de vreo plăcere de la locul ostenelilor de bunăvoie devine anevoie de reţinut, asemenea unui bolovan foarte greu, ce se rostogoleşte la vale. (Marcu Ascetul)27

ˇ Precum un viţel nedeprins, alergând după iarbă, ajunge la un loc mărginit de prăpăstii din amândouă părţile, la fel se află sufletul pe care gândurile l-au desfăcut pe-ncetul de locul său. (Marcu Ascetul)28

ˇ Când mintea, dobândind bărbăţie în Domnul, desface sufletul de obişnuinţe învechite, atunci inima e chinuită de minte şi de patimă, ca de nişte călăi, care o trag încoace şi încolo. (Marcu Ascetul)28

ˇ Precum cei ce plutesc pe mare rabdă cu plăcere arsura soarelui, la fel cei ce urăsc păcatul iubesc mustrarea. Pentru că cea dintâi se împotriveşte vântului, cea de-a doua patimilor. (Marcu Ascetul)39

ˇ Precum fuga în timpul iernii sau Sâmbăta aduce durere trupului şi întinare sufletului, la fel răscoala patimilor în trupul îmbătrânit şi în sufletul sfinţit. (Marcu Ascetul)27

ˇ Când sufletul care a păcătuit nu primeşte necazurile ce vin asupra-i, atunci îngerii zic despre el: Am doftorit Babilonul şi nu s-a vindecat. (Marcu Ascetul)39

ˇ Mintea, care a uitat de cunoştinţa adevărată, se luptă pentru cele protivnice, ca pentru unele ce-i sunt de folos. (Marcu Ascetul)7

ˇ De vin asupra noastră gânduri fără voie, să fim siguri că iubim cauzele lor; iar de vin gânduri cu voie, iubim şi lucrurile spre care se îndreaptă. (Marcu Ascetul)28

ˇ Părerea de sine şi îngâmfarea sunt pricini ale hulirii; iar iubirea de argint şi slava deşartă sunt pricini ale neîndurării şi ale făţărniciei. (Marcu Ascetul)27

ˇ Când diavolul vede că mintea s-a rugat din inimă, aduce ispite mari şi răutăcios uneltite. Căci nu vrea să stingă virtuţi mici prin ispite mari. (Marcu Ascetul)27

ˇ Un gând care zăboveşte arată împătimirea omului. Iar dacă e alungat repede, arată război şi împotrivire. (Marcu Ascetul)28

ˇ Atâta adevăr se cuprinde în cunoştinţa fiecăruia, câtă siguranţă îi dau blândeţea, smerenia şi dragostea. (Marcu Ascetul)43

ˇ Roagă-te stăruitor la orice lucru, ca unul ce nu poţi face nimic fără ajutorul lui Dumnezeu. (Marcu Ascetul)40

ˇ Rugăciunea neîmprăştiată e semn de iubire faţă de Dumnezeu la cel ce stăruie în ea. Negrija de ea şi împrăştierea ei e dovada iubirii de plăceri. (Marcu Ascetul)28 40

ˇ Cel ce priveghează, rabdă şi se roagă nestrâmtorat, se împărtăşeşte în chip vădit de Duhul Sfânt. Iar cel ce e strâmtorat în acestea, dar rabdă totuşi cu voia, primeşte şi el îndată ajutor. (Marcu Ascetul)43

ˇ O poruncă se vădeşte mai aleasă ca alta. De aceea există şi o credinţă mai sigură ca altă credinţă. (Marcu Ascetul)10

ˇ Bine este să folosim prin cuvinte pe cei care întreabă; dar mai bine e să conlucrăm cu ei prin rugăciune şi virtute. Căci cel ce, prin acestea, se aduce pe sine la Dumnezeu, ajută şi aproapelui. (Marcu Ascetul)38

ˇ Dacă vrei să-l foloseşti fără vorbă multă pe iubitorul de învăţătură, îndeamnă-l la rugăciune, la credinţă dreaptă şi la răbdarea necazurilor. Căci prin acestea se dobândesc toate celelalte virtuţi. (Marcu Ascetul)43

ˇ Tuturor relelor le premerge neştiinţa; iar a doua după neştiinţă e necredinţa.7

ˇ Fugi de ispită prin răbdare şi prin rugăciune. Căci dacă i te împotriveşti fără acestea, vine asupră-ţi şi mai năvalnic. (Marcu Ascetul)27

ˇ Cel blând pentru Dumnezeu e mai înţelept decât cei înţelepţi şi cel smerit cu inima e mai puternic decât cei puternici. Căci ei poartă jugul lui Hristos întru cunoştinţă. (Marcu Ascetul)43

ˇ Toate câte le grăim sau le săvârşim fără rugăciune ni se arată pe urmă sau greşite sau vătămătoare, şi ne dovedesc lipsiţi de cunoştinţă prin lucrurile care urmează. (Marcu Ascetul)40

ˇ Precum celui ce se pocăieşte îi e străină cugetarea semeaţă, aşa celui ce păcătuieşte de bunăvoie îi e cu neputinţă cugetarea smerită. (Marcu Ascetul)45

ˇ Ceea ce e casa văzută pentru aerul obişnuit, aceea este mintea raţională pentru harul dumnezeiesc. Cu cât scoţi mai mult materia afară, cu atât mai mult năvăleşte acela înăuntru; şi cu cât o mâni pe aceasta, mai mult înăuntru, cu atât mai mult se retrage acela. Materia casei sunt vasele şi mâncările; iar materia minţii slava deşartă şi plăcerea. (Marcu Ascetul)27

ˇ Celui ce flămânzeşte pentru Hristos harul i se face hrană; celui ce însetează băutură preadulce; celui ce tremură de frig haină; celui ostenit odihnă; celui ce se roagă deplină încredinţare; celui ce plânge mângâiere. (Marcu Ascetul)6

ˇ Cel ce urăşte patimile smulge pricinile lor. Iar cel ce se supune pricinilor e războit de patimi, chiar dacă nu vrea. (Marcu Ascetul)27

ˇ Rădăcinile gândurilor sunt păcatele văzute, pe care le săvârşim cu mâinile, cu picioarele şi cu gura. (Marcu Ascetul)28

ˇ Nu poate sta de vorbă cu patima în minte cel ce nu iubeşte pricinile ei. (Marcu Ascetul)28

ˇ Cel care, dispreţuit fiind de cineva, nu se gâlceveşte cu cel ce-l dispreţuieşte, nici cu cuvântul, nici cu gândul, a dobândit cunoştinţă adevărată şi arată credinţă tare Stăpânului. Deci nici cel ce nedreptăţeşte nu ajunge la vreun prisos, nici cel nedreptăţit nu e lipsit de ceva, omul trece ca o umbră, şi deci în deşert se tulbură. (Marcu Ascetul)3

ˇ Când vezi pe cineva îndurerat de multe ocări, cunoaşte că, după ce s-a umplut de gânduri de-ale slavei deşarte, seceră acum cu scârbă spicele seminţelor din inimă. (Marcu Ascetul)44

ˇ Cel ce s-a bucurat de plăcerile trupeşti mai mult decât trebuie, va plăti prisosul cu osteneli însutite. (Marcu Ascetul)43

ˇ Mai marele e dator să spună supusului ceea ce e dator să facă; iar dacă nu e ascultat, să-i vestească venirea relelor. (Marcu Ascetul)30

ˇ Cel ce este nedreptăţit de cineva şi nu cere de la cel ce l-a nedreptăţit ceea ce i se datorează, crede, cu privire la partea aceea, lui Hristos, şi va lua însutit în veacul acesta şi va moşteni viaţa veşnică. (Marcu Ascetul)39

ˇ Aducerea aminte de Dumnezeu face să se nască în inimă osteneala şi durerea pentru cinstirea lui; şi tot cel ce uită de Dumnezeu caută plăcerea şi fuge de durere. (Marcu Ascetul)13

ˇ Nu zice că cel izbăvit de patimi nu mai poate avea necazuri. Căci chiar dacă nu pentru el, e dator totuşi să aibă necazuri pentru aproapele. (Marcu Ascetul)39

ˇ Când vrăjmaşul are în stăpânire multe zapisuri de ale păcatelor uitate, îl sileşte pe datornic să le săvârşească şi prin aducerea aminte, folosindu-se cu viclean meşteşug de legea păcatului. (Marcu Ascetul)27

ˇ Dacă vrei să-ţi aminteşti neîncetat de Dumnezeu, nu respinge necazurile ca nedrepte, ci rabdă-le ca pe unele ce vin după dreptate. Căci răbdarea lor trezeşte şi înviorează amintirea prin fiecare întâmplare. Iar respingerea lor micşorează durerea şi osteneala spirituală a inimii şi prin aceasta produce uitarea. (Marcu Ascetul)39

ˇ Dacă vrei ca Domnul să-ţi acopere păcatele, să nu-ţi arăţi oamenilor virtuţile. Căci ceea ce facem noi cu acestea aceea face Dumnezeu cu acelea. Ascunzându-ţi virtutea, nu te mândri, ca şi când ai împlini dreptatea. Căci dreptatea nu stă numai în a ascunse cele frumoase, ci şi în a nu gândi nimic din cele oprite. (Marcu Ascetul)45

ˇ Nu te bucura când faci bine cuiva, ci când rabzi duşmănia care urmează, fără a pune la inimă răul. Căci precum urmează nopţile zilelor, aşa urmează răutăţile binefacerilor. (Marcu Ascetul)39

ˇ În durerile fără voie se ascunde mila lui Dumnezeu, care atrage la pocăinţă pe cel ce le rabdă şi izbăveşte de muncile veşnice. (Marcu Ascetul)39

ˇ Frica Gheenei şi dragostea Împărăţiei dau puterea de a răbda necazurile. Iar aceasta nu vine de la noi înşine, ci de la Cel ce cunoaşte gândurile noastre. (Marcu Ascetul)16 17

ˇ Să nu zici: cum se va deda săracul plăcerii, neavând cele ce o pricinuiesc? Căci cineva poate să se dedea plăcerii prin gânduri, în chip şi mai ticălos. (Marcu Ascetul)27

ˇ Cunoştinţa lucrurilor creşte în proporţie cu împlinirea poruncilor; iar cunoaşterea adevărului, pe măsura nădejdii în Hristos. (Marcu Ascetul)7

ˇ Cine înţelege ceea ce a spus în chip tainic sfântul Pavel, că lupta noastră e împotriva duhurilor răutăţii, vă înţelege şi parabola Domnului, prin care a arătat că trebuie să ne rugăm neîncetat şi să nu ne lenevim. (Marcu Ascetul)27

ˇ Legea porunceşte figurat să lucrăm şase zile, iar a şaptea să ne odihnim. Lucrarea sufletului stă în facerea de bine prin bani şi lucruri. Iar odihna lui, în a vinde toate şi a le da săracilor, după cuvântul Domnului. Şi cel ce ajuns astfel la odihnă prin lepădarea de averi, petrece în nădejdea mintală. La această odihnă ne îndeamnă şi Pavel să intrăm cu sârguinţă, zicând: Să ne silim să intrăm la această odihnă. Acestea le-am spus, nu nesocotind cele viitoare, nici hotărând că aici este răsplata obştească, ci fiindcă trebuie să avem întâi harul Duhului Sfânt lucrând în inimă şi apoi să intrăm, pe măsura vredniciei noastre, în Împărăţia Cerurilor. Acesta descoperind-o şi Domnul a zis: Împărăţia Cerurilor este înăuntrul vostru! Dar a spus-o şi Apostolul: Credinţa e adeverirea celor nădăjduite; şi iarăşi: Alergaţi aşa să o luaţi; şi iarăşi: Cercetaţi-vă pe voi înşivă de sunteţi în credinţă. Sau nu cunoaşteţi că Iisus Hristos locuieşte în voi? Afară numai dacă nu sunteţi creştini netrebnici. (Marcu Ascetul)41

ˇ Păcatele de odinioară, pomenite special după chipul lor, vatămă pe cel cu bună nădejde. Căci dacă îi apar în cuget însoţite de întristare, îl desfac de nădejde, iar dacă i se zugrăvesc fără întristare, îşi întipăresc din nou vechea întinăciune. (Marcu Ascetul)10

ˇ Când mintea, prin lepădarea de sine, se ţine stând numai de gândul nădejdii, vrăjmaşul, sub motiv de mărturisire, îi zugrăveşte păcatele de mai înainte, ca să stârnească din nou patimile uitate prin harul lui Dumnezeu şi, pe nebăgate de seamă, să facă pe om nedrept. Căci făcând vrăjmaşul acesta, de va fi omul luminat şi urâtor de patimi, se va întuneca, tulburându-se pentru cele făcute. Iar de va fi încă înceţoşat şi iubitor de plăceri, va zăbovi desigur în convorbirea pătimaşă cu momelile, încât amintirea aceasta nu-i va fi o mărturisire, ci început de păcătuire. (Marcu Ascetul)10

ˇ Dacă vrei să aduci lui Dumnezeu mărturisire fără osândă, nu pomeni special, după chipul lor, greşelile, ci rabdă cu bărbăţie urmările lor. (Marcu Ascetul)28

ˇ Întâmplările dureroase vin asupra noastră pentru păcatele făcute mai-nainte, fiecare greşeală aducând după sine ceea ce se leagă de firea ei. (Marcu Ascetul)39

ˇ Cel ce cunoaşte şi ştie adevărul nu se mărturiseşte lui Dumnezeu prin amintirea celor săvârşite, ci prin răbdarea celor ce vin pe urmă asupra lui. (Marcu Ascetul)39

ˇ Când respingi durerea şi ocara, nu făgădui că te vei pocăi prin alte virtuţi. Căci slava deşartă şi fuga de dureri obişnuiesc să slujească păcatului chiar şi prin cele de-a dreapta (prin virtuţi). (Marcu Ascetul)39

ˇ Orice plăcere trupească vine dintr-o lenevire de mai-nainte. Iar lenevia se naşte din necredinţă. (Marcu Ascetul)27

ˇ Cel ce zace sub păcat nu poate birui singur cugetul trupesc. Căci aţâţarea se mişcă fără odihnă în mădularele sale. (Marcu Ascetul)27

ˇ De suntem pătimaşi, trebuie să ne rugăm şi să ne supunem. Căci de abia cu ajutor ne putem război cu obişnuinţele păcatului. Cel ce-şi loveşte voia cu supunerea şi cu rugăciunea este luptător cu bun meşteşug, vădind lupta mintală pe care o poartă, prin reţinerea de la cele supuse simţurilor. (Marcu Ascetul)43

ˇ Când vezi doi răi, având dragoste unul faţă de altul, cunoaşte că fiecare ajută să se împlinească voia celuilalt. (Marcu Ascetul)10

ˇ Cel ce cugetă semeţ şi cel ce iubeşte slava deşartă se însoţesc cu plăcere unul cu altul. Căci cel dintâi laudă pe iubitorul de slavă deşartă, care-i cade înainte slugarnic; iar celălalt măreşte pe cel cu cuget semeţ, care-l laudă într-una. (Marcu Ascetul)44

ˇ Bine este să ţinem porunca cea mai cuprinzătoare şi să nu ne îngrijim de nimic în parte, ca astfel să nu trebuiască nici să ne rugăm pentru ceva aparte, ci să cerem numai împărăţia lui Dumnezeu, după cuvântul Domnului. Iar dacă ne îngrijim de fiecare trebuinţă, suntem datori să ne şi rugăm pentru fiecare. Căci cel ce face sau se îngrijeşte de ceva fără rugăciune nu se află pe drumul cel bun care duce spre sfârşitul lucrului. Aceasta e ceea ce a spus Domnul: Fără mine nu puteţi face nimic. (Marcu Ascetul)40

ˇ Cel ce primeşte reaua pătimire şi necinstea pentru adevăr umblă pe calea apostolilor, luând crucea şi încingându-se cu lanţuri. Iar cel ce încearcă să aibă grijă de inima sa fără acestea, rătăceşte cu mintea şi cade în ispitele şi cursele diavolului. (Marcu Ascetul)39

ˇ Nu poate birui cel ce se războieşte nici gândurile rele, fără să biruiască pricinile lor, nici pricinile fără gânduri. Căci când răpunem pe una în parte, nu peste mult suntem prinşi prin cealaltă de către amândouă. (Marcu Ascetul)28

ˇ Când află diavolul pe un om, prins fără trebuinţă de cele trupeşti, mai întâi îi răpeşte trofeele cunoştinţei, pe urmă îi taie nădejdea în Dumnezeu cum i-ar tăia capul. (Marcu Ascetul)27

ˇ Dacă ocupi vreodată poziţia întărită a rugăciunii curate, nu primi în acea vreme cunoştinţa lucrurilor, ridicată în faţa ta de vrăjmaşul, ca să nu pierzi ceea ce e mai de preţ. Căci mai bine este să-l săgetăm cu săgeţile rugăciunii, stând închişi în cetăţuia noastră, decât să stăm de vorbă cu el, care ne aduce daruri, uneltind să ne desfacă de rugăciunea împotriva lui. (Marcu Ascetul)40

ˇ Cunoştinţa lucrurilor foloseşte omului în vreme de ispită şi de trândăvie. Dar în vreme de rugăciune îl păgubeşte. (Marcu Ascetul)7

ˇ Dacă ţi s-a rânduit să înveţi întru Domnul şi nu eşti ascultat, întristează-te cu mintea, dar nu te tulbura la arătare. Căci întristându-te nu vei fi osândit cu cel neascultător. Dar tulburându-te, vei fi ispitit prin acelaşi lucru. (Marcu Ascetul)30

ˇ În vremea tâlcuirii, să nu ascunzi cele ce privesc pe cei de faţă, povestindu-le lucrurile cuviincioase şi vrednice de laudă mai lămurit, iar pe cele greu de auzit, mai acoperit. (Marcu Ascetul)30

ˇ Celui ce nu se află în ascultarea ta să nu-i aduci greşeala în faţă. Căci aceasta ţine mai mult de stăpânire, decât de sfătuire. (Marcu Ascetul)30

ˇ Cele spuse la plural se fac tuturor de folos, arătând fiecăruia în cunoştinţă cele ale sale. (Marcu Ascetul)30

ˇ Cel ce vorbeşte drept e dator şi el să fie plin de mulţumire, ca unul ce primeşte cuvintele de la Dumnezeu. Căci adevărul nu este al celui ce grăieşte, ci al lui Dumnezeu, care i-l dăruieşte. (Marcu Ascetul)30

ˇ Nu te gâlcevi cu cei care nu ţi-au făcut mărturisire de supunere, când se împotrivesc adevărului, ca să nu-ţi stârneşti ura, cum zice Scriptura. (Marcu Ascetul)30

ˇ Acela care cedează ucenicului când se împotriveşte unde nu trebuie, îl rătăceşte în privinţa acelui lucru şi-l pregăteşte să nesocotească rânduielile supunerii. (Marcu Ascetul)30

ˇ Cel ce sfătuieşte sau mustră întru frica lui Dumnezeu pe acela care păcătuieşte îşi câştigă sie-şi virtutea opusă greşelii. Iar cel ce ţine minte răul şi osândeşte cu răutate cade în aceeaşi patimă, după legea duhovnicească. (Marcu Ascetul)30

ˇ Cel ce a învăţat bine legea se teme de legiuitor; iar temându-se de El se fereşte de tot răul. (Marcu Ascetul)7

ˇ Nu vorbi cu două limbi, într-un fel arătându-te cu cuvântul şi într-alt fel aflându-te cu conştiinţa. Căci pe unul ca acesta Scriptura îl pune sub osândă. (Marcu Ascetul)47

ˇ Adeseori cel ce spune adevărul e urât de cei fără de minte, după Apostol. Iar cel făţarnic este iubit. Dar nici una dintre aceste răsplăţi nu ţine multă vreme. Căci Domnul va răsplăti fiecăruia, la vremea sa, ceea ce trebuie. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce voieşte să înlăture relele viitoare e dator să poarte cu plăcere pe cele de acum. Căci astfel împăcându-se înţelepţeşte cu lucrurile, va ocoli prin dureri mici pedepse mari. (Marcu Ascetul)39

ˇ Împrejmuieşte-ţi cuvântul cu întărituri dinspre partea laudei de sine şi cugetul dinspre partea înaltei păreri despre tine, ca nu cumva cedând să faci cele dimpotrivă. Căci binele nu se săvârşeşte numai de către om, ci şi de către Dumnezeu, atotvăzătorul. (Marcu Ascetul)45

ˇ Gândurile fără de voie răsar din păcatul de mai înainte; iar cele cu voia, din voinţa liberă. De aceea, cele din urmă sunt pricinile celor dintâi. (Marcu Ascetul)28

ˇ Gândurilor rele neintenţionate le urmează întristarea. De aceea şi dispar degrabă. Iar celor intenţionate le urmează bucurie. De aceea cu anevoie ne izbăvim de ele. (Marcu Ascetul)28

ˇ Cel ce nu cunoaşte judecăţile lui Dumnezeu merge cu mintea pe un drum înconjurat de amândouă părţile de prăpăstii şi uşor de răsturnat de orice vânt. Când e lăudat, se umflă de mândrie; când e dojenit, se oţăreşte; când îi merge bine, îşi pierde cuviinţa; când ajunge în suferinţe, se tânguieşte; de înţelege ceva caută numaidecât să arate; când nu înţelege, se face că înţelege; dacă e bogat, se îngâmfă; dacă e sărac, se face că nu e; când se satură, e plin de îndrăzneală; când posteşte, se umple de slavă deşartă; cu cei ce-l mustră se ia la ceartă; iar pe cei ce-l iartă îi socoteşte proşti. Dacă, prin urmare, cineva n-a dobândit, prin harul lui Hristos, cunoştinţa adevărului şi frica de Dumnezeu, se răneşte cumplit nu numai de patimi, ci şi de alte întâmplări. (Marcu Ascetul)7

ˇ Când vrei să descurci un lucru încurcat, caută în privinţa lui ce place lui Dumnezeu, şi vei afla dezlegarea folositoare. (Marcu Ascetul)43

ˇ Când Dumnezeu binevoieşte să se facă un lucru, toată zidirea ajută să se împlinească. Dar când El nu binevoieşte, se împotriveşte şi zidirea. (Marcu Ascetul)6

ˇ Cel ce se împotriveşte necazurilor se războieşte fără să ştie cu porunca lui Dumnezeu. Iar cel ce le primeşte întru cunoştinţă adevărată, acela rabdă pe Domnul, cum zice Scriptura. (Marcu Ascetul)39

ˇ După ce a venit încercarea, nu întreba de ce, sau prin cine a venit, ci cum să o porţi cu mulţumire, fără întristare şi fără pomenirea răului. (Marcu Ascetul)39

ˇ Dacă Petru n-ar fi rămas fără izbândă în pescuitul de noapte, nu ar fi izbândit în cel de zi. Şi dacă Pavel nu şi-ar fi pierdut vederea ochilor, nu ar fi câştigat-o pe cea a minţii. Iar dacă Ştefan nu ar fi fost batjocorit ca hulitor, nu ar fi văzut pe Dumnezeu, când i s-au deschis cerurile. (Marcu Ascetul)39

ˇ Precum lucrarea pentru Dumnezeu e virtute, aşa necazul împotriva aşteptării se numeşte încercare. (Marcu Ascetul)39

ˇ Tot necazul vădeşte aplecare voinţei, dându-i acestuia prilej să încline fie la dreapta, fie la stânga. De aceea necazul ce se întâmplă să vină se numeşte încercare, dând celui ce se împărtăşeşte de el cunoştinţa voilor sale ascunse. (Marcu Ascetul)39

ˇ Înţelepciunea nu stă numai în a cunoaşte adevărul din înălţimea naturală, ci şi în a răbda răutatea celor ce ne fac nedreptate, ca pe a noastră proprie. Căci cei ce rămân la cea dintâi se umflă de mândrie; iar cei ce au ajuns la a doua au dobândit smerenie în cugetare. (Marcu Ascetul)7

ˇ De vrei să nu fii muncit de gânduri rele, primeşte umilirea sufletului şi necazul trupului. Iar aceasta nu numai în parte, ci în toată vremea, locul şi lucrul. Cel ce se lasă povăţuit de bună voie prin necazuri, nu va fi stăpânit de gândurile fără de voie. Iar cel ce nu primeşte pe cele dintâi, va deveni, chiar dacă nu vrea, robul celor de al doilea. (Marcu Ascetul)27 39

ˇ Dacă eşti nedreptăţit şi ţi se înăspreşte inima, nu te întrista, căci cu bun rost a fost pus în mişcare ceea ce ţi s-a întâmplat. Ci bucurându-te, alungă gândurile care răsar, ştiind că, biruindu-le de la primul atac, va fi biruit împreună cu ele şi răul după ce a fost pus în mişcare; dar dacă gândurile continuă să se mişte, şi răul sporeşte. (Marcu Ascetul)39

ˇ Fără zdrobirea inimii, e cu neputinţă să ne izbăvim cu totul de păcat. Iar inima se zdrobeşte prin înfrânarea de la trei lucruri: de la somn, de la hrană şi de la lenevirea trupească. Căci prisosinţa acestora sădeşte iubirea de plăcere; iar iubirea de plăcere primeşte gândurile rele. Pe de altă parte, ea se împotriveşte atât rugăciunii, cât şi slujirii cuvenite. (Marcu Ascetul)43

ˇ Toată încercarea se aseamănă cu un târg: cel ce ştie să facă negustorie câştigă mult; iar cel ce nu ştie suferă pagubă. (Marcu Ascetul)39

ˇ Pe cel ce nu ascultă de un cuvânt nu-l sili cu ceartă; ci câştigul pe care el l-a lepădat, adună-ţi-l ţie. Căci hotărârea de a nu pune răul la inimă îţi va folosi mai mult decât îndreptarea lui. (Marcu Ascetul)3

ˇ Când vătămarea ce izvorăşte de la unul se întinde la mulţi, nu trebuie să ai îndelungă răbdare, nici să cauţi folosul tău, ci al celor mulţi, ca să se mântuiască. Căci e mai folositoare virtutea multora, decât cea a unuia. (Marcu Ascetul)30

ˇ De va cădea cineva în orice fel de păcat şi nu se va întrista pe măsura greşelii, cu uşurinţă va cădea iarăşi în aceeaşi cursă. (Marcu Ascetul)33

ˇ Cel ce nu se lasă povăţuit de poruncile şi de îndemnurile Scripturii va fi mânat înainte de biciul calului şi de boldul asinului. Iar de se va împotrivi şi acestora, i se vor strânge fălcile în zăbale şi frâu. (Marcu Ascetul)39

ˇ Nu încerca să foloseşti prin mustrări pe cel ce se laudă cu virtuţile, fiindcă acela nu poate fi şi iubitor de fală şi iubitor de adevăr. (Marcu Ascetul)30

ˇ Tot cuvântul lui Hristos descoperă mila şi dreptatea şi înţelepciunea lui Dumnezeu şi toarnă prin auz puterea lor în cei ce ascultă cu plăcere. Dar cei nemilostivi şi nedrepţi, ascultând fără plăcere, nu au putut cunoaşte înţelepciunea lui Dumnezeu, ba L-au şi răstignit pe Cel ce o grăia. Deci să băgăm şi noi de seamă de ascultăm cu plăcere de El. Căci chiar El a zis: Cel ce mă iubeşte pe Mine va păzi poruncile Mele şi va fi iubit de Tatăl Meu şi Eu îl voi iubi pe el şi Mă voi arăta lui. Vezi cum a ascuns arătarea Sa în porunci? Dar dintre toate poruncile, cea mai cuprinzătoare este dragostea către Dumnezeu şi către aproapele. Iar aceasta ia fiinţă din înfrânarea de la cele materiale şi din liniştirea gândurilor. Domnul, ştiind aceasta, ne porunceşte zicând: Să nu vă îngrijiţi de ziua de mâine. Şi cu dreptate. Pentru că cel ce nu s-a izbăvit de cele materiale şi de grija lor, cum se va izbăvi de gândurile rele? Iar cel învăluit de gânduri, cum va vedea păcatul, care este acoperit de ele? Căci păcatul e un întuneric şi o ceaţă a sufletului, ce se lasă din gânduri, din cuvinte şi din fapte rele. Şi păcatul se naşte aşa că diavolul ispiteşte pe om printr-o momeală care nu-l forţează şi îi arată începutul păcatului, iar omul intră în vorbă cu el din pricina iubirii de plăcere şi a slavei deşarte. Căci deşi prin judecată nu voieşte, dar cu lucrarea se îndulceşte şi îl primeşte. Iar cel ce nu-şi vede acest păcat cuprinzător, cum se va ruga pentru el ca să se curăţească? Şi cel ce nu s-a curăţit, cum va afla locul fiinţei curate? Iar de nu-l va afla, cum va vedea casa cea mai dinlăuntru a lui Hristos, dacă suntem casa lui Dumnezeu, după cuvântul proorocesc, evanghelicesc şi apostolesc? Trebuie, aşadar, ca urmare a celor spuse mai-nainte, să căutăm casa aceasta şi să stăruim a bate la uşa ei prin rugăciune, ca, fie acum, fie în ceasul morţii, să ne deschidă stăpânul şi să nu ne spună ca unora, care n-am avut grijă: Nu vă ştiu pe voi de unde sunteţi. Ba suntem datori nu numai să cerem şi să luăm, ci să şi păstrăm ceea ce ni s-a dat. Căci sunt unii care şi după ce au primit, au pierdut. De aceea, poate, cunoştinţa simplă, sau chiar şi o experienţă întâmplătoare a lucrurilor spuse mai-nainte o au şi cei mai tineri şi mai târzii la învăţătură. Dar trăirea stăruitoare, cu răbdare, n-o au decât cei evlavioşi şi mult încercaţi dintre bătrâni, care, pierzând-o adeseori din neatenţie, au căutat-o iarăşi cu osteneli de bună voie şi au aflat-o. Să nu încetăm să facem şi noi la fel, până când o vom dobândi într-o astfel de măsură, încât să nu o mai putem pierde, întocmai ca aceia. De aceea, câţi încă n-am împlinit poruncile libertăţii încă n-am ajuns la Ierusalimul cel liber (căci Ierusalimul de sus este liber şi el e maica noastră, care ne reuneşte prin baia naşterii celei de-a doua), ci suntem încă pe drumul lui Cain şi rătăcim, umblând razna. Căci cel se ceartă întru neştiinţă şi se împotriveşte adevărului arată că nu merge pe drumul drept, ci s-a abătut de la drum. De aceea fericitul Pavel, văzându-ne că suntem zăbavnici în urcuşul spre desăvârşire, zice: Aşa să alergaţi ca să o luaţi. Iar dacă n-am ajuns încă la cetate, când vom vedea templul şi când vom intra în el, ca să ne învrednicim să aducem jertfă la altar? Dar ce poftesc despre credinţă, despre templu şi despre altar, când n-am lăsat în urmă nici măcar fiarele din trestie, pe care Proorocul roagă pe Dumnezeu să le certe, ca să nu-i răpească animalele cele dintâi născute care au fost rânduite să fie aduse ca jertfă de Iudeul cel din ascuns. Căci în această parte ne aflăm dacă, după tine, Iudeul din ascuns există, potrivit cu cuvântul lui Pavel, dar templul încă n-a fost zidit de Fiul lui David, nici altarul n-a fost încă pregătit de El. Pentru că aceasta o susţine făţiş cel ce zice că şterge păcatul lui Adam prin nevoinţe şi nu prin harul lui Dumnezeu. Dar harul acesta se află în noi în chip ascuns de la Botez, însă nu ni se va face văzut decât atunci când, după ce vom fi străbătut bine drumul poruncilor, vom aduce ca jertfă Arhiereului Hristos gândurile cele sănătoase ale firii noastre, nu pe cele muşcate de fiare. Căci cele mai multe din ele sunt luate de fiare când se abat de la calea poruncilor, adică de la răbdarea necazurilor. Sărind din calea cea dreaptă, ele o iau atunci razna, învinuind de aceasta mai de grabă pe alţii, decât pe stăpânul lor. Abia puţine din ele umblă pe calea cea dreaptă şi aceasta fiindcă sunt păzite de rugăciune, legate de nădejde şi îmboldite de încercări. Şi numai acestea ajung la cetate şi la templu, unde sunt aduse jertfă. Cetatea este dreapta socoteală întru Hristos, care e plină de lumină. Când aceasta chiverniseşte cu evlavie şi după lege lucrurile, vieţuieşte în pace şi dreptate. Dar când greşeşte, se predă duşmanilor spre dărâmare. Iar templul este locaşul sfânt al sufletului şi al trupului, care e zidit de Dumnezeu, în sfârşit altarul este masa nădejdii aşezată în acest templu. Pe ea se aduce de către minte şi se jertfeşte gândul întâi născut al fiecărei întâmplări, ca un animal întâi născut adus ca jertfă de ispăşire pentru cel ce-l aduce, dacă îl aduce neîntinat. Dar şi acest templu are un loc în partea dinăuntru a catapetesmei. Acolo a intrat Iisus pentru noi ca înaintemergător, locuind de la Botez în noi, afară numai dacă nu suntem creştini netrebnici. Acest loc este încăperea cea mai dinăuntru, mai ascunsă şi mai sinceră a inimii, încăpere care dacă nu se deschide, prin Dumnezeu şi prin nădejdea raţională şi înţelegătoare, nu putem, cunoaşte în chip sigur pe Cel ce locuieşte în ea şi nu putem şti de-au fost primite jertfele de gânduri, sau nu. Căci precum la început, în vremea lui Israil, focul mistuia jertfele, tot aşa se întâmplă şi acum. Deschizându-se inima credincioasă prin nădejdea mai sus pomenită, Arhiereul ceresc primeşte gândurile întâi născute ale minţii şi le mistuie în focul dumnezeiesc, de care a spus: Foc am venit să arunc în lume şi cât aş vrea să fie încă de pe acum aprins! Iar gânduri întâi născute a numit pe cele care nu apar într-a doua cugetare a inimii, ci sunt aduse îndată de la prima aruncare şi răsărire în inimă, lui Hristos. Căci cele ce i se aduc din vălmăşagul cugetării le-a numit Scriptura şchioape, oarbe şi pocite, şi de aceea ele nu sunt primite ca zeciuieli de către Arhiereul ceresc şi Stăpânul Hristos. Odată ce te-ai îmbrăcat în Hristos prin Botez, ai putere şi arme să le surpi. Iar armele ostăşiei noastre nu sunt trupeşti, ci puternice înaintea lui Dumnezeu, ca să dărâme întăriturile; noi surpăm gândurile minţii şi orice înălţare care se ridică împotriva cunoaşterii lui Dumnezeu. Dar dacă, având putere împotriva lor, nu le alungi de la primul lor atac, e vădit că iubeşti plăcerea din pricina necredinţei şi consimţi cu ele, şi atunci tu eşti pricina acestei lucrări a lor, nu Adam. Cum poate iubi plăcerea din pricina necredinţei, sau cum poate consimţi cu gândurile cel ce s-a închis în chilie şi posteşte în fiecare zi, cel ce petrece în înfrânare, în sărăcie, în înstrăinare de toate, în rugăciune şi în purtarea altor multe supărări (necazuri) de felul acesta? Bine ai zis că cel ce va face unele ca acestea suportă multe supărări. Căci dacă am împlini fără supărare şi cu bucurie virtuţile mai sus pomenite, nu am iubi plăcerea cu mintea. Dar, fiindcă ne lăsăm pătrunşi de supărare, e cu neputinţă ca, simţind durerea ostenelilor trupeşti, să nu stăm de vorbă cu gândurile care răsar ca nişte momeli şi să nu ne mângâiem cu ele amărăciunea de pe urma ostenelilor. Dacă n-am căuta asemenea mângâieri am dovedi că nu suntem supăraţi de osteneli. Iar aceasta ni se întâmplă deoarece nu primim aceste osteneli de dorul bunurilor viitoare, ci de frica ispitelor ce vin în viaţa de aici asupra noastră. Din pricina aceasta socotim în chip greşit că numai fapta rea este păcatul nostru, pe când gândul dinainte de ea zicem că e o lucrare străină. Dar e cu neputinţă să alunge lucrarea gândului aceia care socotesc că nu e a lor, ci că e străină. Există desigur şi fără consimţământul nostru câte un gând neplăcut şi urât care, pătrunzând pe furiş, răpeşte cu sila mintea la sine. Totuşi, să ştii sigur că şi acesta îşi are pricinile în noi. Căci sau ne-am predat după Botez vreunui gând rău, ajungând până la faptă, şi de aceea ne-am făcut vinovaţi chiar fără să ni se pară, sau ţinem în noi de bunăvoie niscai seminţe ale răutăţii, şi de aceea se întăreşte cel rău. Şi acela, stăpânindu-ne prin seminţe, nu pleacă până ce nu le aruncăm pe acestea. Iar dacă ne stăpâneşte prin fapta noastră rea, va fi fugărit de abia atunci când vom aduce lui Dumnezeu osteneli vrednice de El. De aceea eu nici acest păcat nu-l numesc păcat al lui Adam, ci mai degrabă al celui ce a făcut răul şi are seminţele. Chiar dacă în amândouă aceste cazuri pricina este un gând care a pătruns ca un hoţ căci amândoura le premerg gândurile eu îţi voi spune că pricina adevărată este cel ce avea putere să-l facă curat de la prima răsărire şi nu l-a curăţit, ci a stat de vorbă cu el până a ajuns la faptă. Dacă totuşi poţi face aceasta după faptă, trebuie să înţelegi că şi înainte de faptă îţi ajuta Dumnezeu dacă voiai. Şi când vezi că ţi-a venit ajutorul prin inimă, înţelege că nu ţi-a venit harul de afară printr-o mutare din altă parte, ci că harul, dat ţie prin Botez în chip ascuns, a lucrat acum aşa de tare, încât ai urât gândul şi l-ai alungat. De aceea Hristos, slobozindu-ne de orice silă, n-a împiedicat aruncarea gândurilor în inimă. Aceasta, pentru ca unele din ele, fiind iubite, în măsura în care sunt iubite să şi rămână; şi astfel să se arate şi harul lui Dumnezeu şi voia omului, ce anume iubeşte: ostenelile din pricina harului, sau gândurile din pricina plăcerii. Şi să nu ne mirăm că suntem luaţi în stăpânire cu sila numai de cele pe care le iubim, deoarece este între ele o înrudire păcătoasă, cum este şi între pofte, ca şi între diferitele noastre pofte între ele, astfel încât fiecare poftă predă gândul, care a prins-o pe ea, după ce a zăbovit mai mult, poftei apropiate, sau acel gând este atras de pofta a doua fără să vrem, împins fiind cu sila şi de obişnuinţa cu cea dintâi. Căci cine, plin fiind de slavă deşartă, va putea fugi de mândrie? Sau, desfătându-se cu hrană îmbelşugată, nu va fi luat în stăpânire de curvie? Sau cine, dându-se pradă zgârceniei, nu va fi înăbuşit de lipsa de milă? Şi cum, cei lipsiţi de toate astea, nu se vor întărâta fără voie şi nu vor împroşca cu furie? De aceea trebuie să înţelegem că din pricina noastră suntem luaţi în stăpânire de păcat, dar după Duhul suntem sloboziţi de robia cu sila. Căci legea Duhului vieţii, zice, m-a slobozit pe mine de legea păcatului şi a morţii. Deci atârnă de noi, care am auzit şi am aflat poruncile Duhului, ca să umblăm sau după trup, sau după duh. De acea noi, care am fost amăgiţi aşa de mult, suntem datori să urâm de aici înainte lauda oamenilor şi odihna trupului, prin care odrăslesc gândurile rele chiar dacă nu vrem noi; şi să spunem din inimă Domnului cuvântul Proorocului: Oare n-am urât, Doamne, pe cei ce te urăsc pe Tine, şi nu m-am topit împotriva duşmanilor Tăi? Cu ură desăvârşită i-am urât pe ei, şi duşmani mi s-au făcut mie. Şi cu adevărat duşmani ai lui Dumnezeu sunt gândurile rele, care împiedică să se facă voia Lui, în vreme ce Acela vrea ca toţi oamenii să se mântuiască şi să vină la cunoştinţa adevărului acestea ne amăgesc prin patimi şi ne închid calea spre mântuire. Deci să urâm slava deşartă şi să credem Lui în privinţa tuturor, împlântând în El, ca în pământ, orice gând al inimii şi al nădejdii fără imagini. Căci făcând aşa, precum la începutul credinţei venite prin Botez, Trupul lui Hristos s-a făcut mâncare credinciosului, tot aşa cum mintea, devenită tare în credinţă şi curată, prin lepădarea gândurilor şi prin nădejdea înţelegătoare, se va face mâncare a lui Iisus. Pentru că El a zis: Mâncarea mea este să fac voia Tatălui meu. Iar aceasta este ca toţi oamenii să se mântuiască şi să vină la cunoştinţa adevărului, după cuvântul lui Pavel. Mâncarea lui Iisus este deci adevărul cuprins în credinţa înţelegătoare, împreunată cu nădejdea, credinţă care nu mai e din auz, ci din lucrarea Preasfântului Duh şi despre care spune Scriptura că e adeverirea lucrurilor nădăjduite; căci este o credinţă din auz şi credinţa aceasta care e adeverirea lucrurilor nădăjduite. Ci prin ele arătăm că chiar de la Botez, după darul lui Hristos ni s-a dăruit harul desăvârşit al lui Dumnezeu spre împlinirea tuturor poruncilor, dar că pe urmă tot cel ce l-a primit în chip tainic, dar nu împlineşte poruncile, pe măsura neîmplinirii e luat în stăpânire de păcat, care nu e al lui Adam, ci al celui care a nesocotit poruncile, întrucât luând puterea lucrării nu săvârşeşte lucrul. Căci neîmplinirea poruncilor vine din necredinţă. Iar necredinţa nu este un păcat străin, ci al celui care nu crede, făcându-se pe urmă maică şi începătură a oricărui păcat. Deci fie că vrem să ne desăvârşim repede, fie încet, suntem datori să credem în chip desăvârşit lui Hristos şi să lucrăm toate poruncile lui, odată ce am luat de la El puterea unei astfel de lucrări; dar nu împlinindu-le una câte una şi pe fiecare în parte, ci îmbrăţişând deodată pe cele singulare şi astfel împlinindu-le pe toate în acelaşi timp. Căci sunt porunci mai generale, care cuprind în ele o mare mulţime din celelalte. Prin urmare n-avem altă bucurie decât să purtăm această luptă împotriva necredinţei noastre şi să nu nesocotim poruncile cuprinzătoare, prin care ni se descoperă în chip limpede harul dat nouă. De acest lucru se roagă şi Sfântul Pavel să avem parte, zicând: Pentru aceasta îmi plac genunchii înaintea Tatălui Domnului nostru Iisus Hristos, să vă dea vouă Domnul putere ca să vă întăriţi prin Duhul său în omul dinăuntru şi ca să locuiască Hristos întru toată încredinţarea şi simţirea în inimile voastre prin credinţă. Drept aceea, o, omule, care ai fost botezat în Hristos, dă numai lucrarea, pentru care ai luat puterea şi te pregăteşte ca să primeşti arătarea celui ce locuieşte întru tine. Şi astfel ţi se va arăta ţie Domnul, potrivit făgăduinţei, în chip duhovnicesc, precum însuşi ştie: Iar Domnul este Duhul; şi unde este Duhul Domnului, acolo este libertate. Atunci vei înţelege ceea ce s-a spus că: Împărăţia Cerurilor înlăuntrul vostru este. Dar mai trebuie ştiut şi aceea că poruncile parţiale, fiind din numărul celor parţiale, se întregesc prin acelea care se numesc şi singulare. Şi cei ce au împlinit poruncile parţial, pe măsura aceasta vor intra în Împărăţie. Dar cei ce voiesc să ajungă la desăvârşire sunt datori să împlinească toate poruncile în mod cuprinzător. Iar cea care le cuprinde pe toate este lepădarea sufletului propriu, care e moartea. Şi precum până când cineva mai trăieşte în trup e în lipsă cu împlinirea acesteia, tot aşa până la ieşirea din trup nu poate fi ferit de atacul gândului, pentru lipsa mai sus pomenită. Căci omul bun, zice Cuvântul, nu de la sine, ci din vistieria cea bună a inimii scoate cele bune. Iar prin vistierie înţelege pe Duhul cel Sfânt ascuns în inima credincioşilor. Căci asemenea este Împărăţia Cerurilor unei comori ascunse în ţarină, pe care aflând-o omul a ascuns-o şi ducându-se a vândut toate şi a cumpărat ţarina aceea. Acest cuvânt tâlcuieşte foarte potrivit cele spuse. Căci cel ce a înţeles limpede că de la Botez are pe Hristos ascuns în sine, după cuvântul Apostolului, aruncă toată lucrurile lumii şi stăruie numai în inima sa, păzind-o cu toată străjuirea şi privind ţintă la sfârşitul vieţii, cum zice proverbul. De aceea el nu trebuie să-şi închipuie că alungă păcatul lui Adam prin nevoinţe; dar nici păcatele care se nasc în el după Botez nu trebuie să-şi închipuie că le scoate afară astfel, decât prin Hristos. Căci El este cel ce lucrează în voi şi să voiţi şi să lucraţi după bunăvoinţă. Adăugând Apostolul după bunăvoinţă, a arătat că a binevoi să lucrăm virtuţile atârnă de noi. Dar şi cuvintele Domnului: Fără de Mine nu puteţi face nimic, sau: Nu voi m-aţi ales pe Mine, ci Eu v-am ales pe voi, au acelaşi înţeles. Poate aşa trebuie înţeles şi versetul: Toate printr-însul s-au făcut şi fără de El nimic nu s-a făcut din tot ce s-au făcut, dacă în toate se cuprind şi faptele noastre; la fel cuvintele: Nimeni nu vine la Tatăl, decât prin Mine. De aceea şi Proorocul n-a zis: Din Ierusalim îţi vor aduce ţie împăraţii daruri în templul Tău ( cum se cuvenea şi cum se făcea), ci: Din templul Tău îţi vor aduce ţie împăraţii daruri în Ierusalim. Aceasta pentru că mintea, care e împăratul fiecăruia, ia întâi din templul cel ascuns al inimii îndemnuri bune şi frumoase de la Hristos, care locuieşte acolo, şi le duce până la vieţuirea virtuoasă, pe care Proorocul a numit-o Ierusalim; şi apoi iarăşi le aduce prin intenţiunea cea bună lui Hristos, care i le-a dăruit mai înainte. Cum zice Scriptura că Ierusalimul este ceresc, iar tu ai zis că este în inimă? Nu numai Ierusalimul, ci şi celelalte bunuri câte vor avea să le primească drepţii la înviere ştim că sunt sus. Dar arvunile şi pârga lor lucrează duhovniceşte în inimile celor cu credinţă tare încă de pe acum. Aceasta pentru ca, dobândind siguranţa despre cele viitoare, să dispreţuim toate cele de aici şi să iubim pe Dumnezeu până la moarte. De aceea n-a zis: Aveţi să vă apropiaţi, ci: V-aţi apropiat de muntele Sionului şi de cetatea Dumnezeului celui viu, de Ierusalimul cel ceresc. Căci capabili de ele ne-am făcut încă de la Botez. Dar numai cei tari în credinţă se învrednicesc să ajungă la ele, cei care mor în fiecare zi pentru dragostea lui Hristos, adică se ridică mai presus de toată preocuparea vieţii de aici şi nu mai cugetă la nimic altceva decât la un singur lucru: să ajungă la dragostea desăvârşită a lui Hristos, care este deschizătura cea mai dinăuntru a inimii, unde a intrat ca înaintemergător Iisus. Aceasta a căutat-o mai presus de toate şi Sfântul Pavel. De aceea a zis: Alerg după ea, doar voi prinde-o, întrucât prins am fost şi eu de Hristos. (Adică mă străduiesc să-L iubesc, întrucât şi eu am fost iubit). Iar după ce a prins această iubire, n-a mai vrut să se gândească la nimic altceva, nici la necazurile trupului acestuia, nici la minciunile creaţiunii, ci a lepădat aproape orice gând nemairăbdând nici măcar o clipă să fie lipsit de lucrarea Duhului. Deci arătând toate câte le-a dispreţuit pentru această dragoste duhovnicească, zice: Cine ne va despărţi pe noi de iubirea lui Hristos? Oare necazul, ori strâmtoarea, ori prigoana, ori foamea, ori foametea, ori golătatea, ori primejdia, ori sabia?, ca să continue mai încolo: Sunt încredinţat că nici moartea, nici viaţa şi nici una din cele ce urmează; şi iarăşi: Nici o altă făptură nu va putea să ne despartă pe noi de dragostea lui Dumnezeu, cea întru Hristos Iisus Domnul nostru. Aceasta pentru că n-a primit să se gândească la nici una dintre acestea, ci numai cum să stăruie în aceea. Dar fiindcă voi socotiţi că gândurile rele nu sunt ale noastre, ci vin din alte izvoare, spunând odată că sunt păcatul lui Adam, altădată că sunt însuşi Satana şi iarăşi altădată că sunt momeala aruncată de Satana, noi vom spune că altceva este păcatul lui Adam, altceva Satana, altceva momeala Satanei şi altceva gândurile noastre rele, chiar dacă îşi au punctul de plecare în momeală. Satana este însuşi ipostasul diavolului, care a încercat să-l ispitească chiar şi pe Domnul. Păcatul lui Adam este călcarea poruncii de către primul om. Momeala aruncată de Satana, este arătarea unui lucru rău în forma exclusivă a unui gând. Ea foloseşte puţinătatea credinţei noastre ca prilej să se apropie de mintea noastră. Căci dacă am primit porunca să nu ne îngrijim de nimic, ci să păzim cu toată străjuirea inima noastră şi să căutăm Împărăţia Cerurilor, aflătoare înlăuntrul nostru, îndată ce se depărtează mintea de inimă şi de căutarea amintită, dă loc momelii diavolului şi se face în stare să primească şoapta lui cea rea. Dar nici atunci nu are diavolul puterea să stârnească gândurile noastre cu forţa, pentru că dacă ar fi aşa nu ne-ar cruţa şi ne-ar aduce cu sila orice gând şi nu ne-ar îngădui să cugetăm la nimic bun. El are numai puterea să ne arate în forma exclusivă a unui gând la prima lui răsărire înţelesuri păcătoase, spre a ispiti lăuntrul nostru, dându-i prilej să încline fie spre ceea ce vrea el, fie spre porunca lui Dumnezeu, întrucât aceasta se împotrivesc întreolaltă. Astfel dacă-l iubim, ne mişcăm îndată gândurile spre lucrul arătat şi cugetarea noastră începe să se ocupe în chip pătimaş cu el; dacă însă îl urâm, nu putem zăbovi, ci urâm şi momeala însăşi. Iar dacă momeala stăruie chiar când e urâtă (căci se întâmplă şi acest lucru), aceasta nu e din pricina unei alipiri proaspete, ci pentru că s-a întărit printr-o veche obişnuinţă. De aceea rămâne neclintită pe loc, ca gând simplu, fiind împiedicată de neplăcerea inimii să progreseze la o cugetare dezvoltată şi la patimă. Căci arătarea aceasta izolată, fiind urâtă de cel ce e atent la sine însuşi, nu are puterea să tragă cu sila mintea în vălmăşagul pătimaş de gânduri, decât numai prin împătimirea inimii după plăceri. Aşadar de vom lepăda cu totul împătimirea după plăceri, nu vom mai putea fi vătămaţi nici de apariţia gândului simplu al vechilor obişnuinţe, iar conştiinţa nu va mai avea îndoieli în ce priveşte siguranţa celor viitoare. Căci cunoscând mintea împotrivirea trândavă a acestei obişnuinţe şi mărturisind lui Dumnezeu vechea pricină, îndată e înlăturată şi această ispită. Şi iarăşi va avea mintea putere să vegheze asupra inimii şi să o păzească cu toată străjuirea, încercând să pătrundă în cele mai dinăuntru şi mai netulburate cămări ale ei, unde nu sunt vânturi de-ale gândurilor rele, care împing cu sila şi sufletul şi trupul în prăpăstiile voluptăţii şi le aruncă în fântânile de smoală de asemenea nici vreo cale largă şi încăpătoare, pardosită cu cuvinte şi cu chipuri de-ale înţelepciunii lumeşti, care să vrăjească pe cei ce pornesc pe ea, oricât de înţelepţi ar fi. Cămările acestea care sunt cele mai de dinlăuntrul sufletului şi casa lui Hristos nu primesc nimic din lucrurile goale ale veacului acesta, fie că sunt raţionale fie că sunt neraţionale, fără numai acestea trei, pe care le-a numit apostolul: credinţa, nădejdea şi dragostea. Deci cel ce este iubitor de adevăr şi primeşte osteneala inimii poate să nu fie atras în afară nici de obişnuinţele vechi în felul în care am arătat, ci să vegheze asupra inimii şi să străbată tot mai înăuntru şi să se apropie numai de Dumnezeu, fără să se scârbească de ostenelile atenţiei şi ale stăruinţei. Căci nu poate să nu se ostenească cu inima cel ce ia aminte la împrăştierile gândului şi la plăcerile trupeşti, având să stea mereu închis între anumite hotare (să se cirscumcrie), nu numai în cele din afară, ci şi în cele dinăuntru. Mai ales că acele împrăştieri şi plăceri adeseori abat şi cugetul şi fapta. Prin urmare e drept că momeala ca gând simplu exercită o putere silnică atunci când stăruieşte, chiar dacă e urâtă. Dar convorbirea gândurilor ce se adaugă atârnă de voia noastră liberă. Aceasta au arătat-o şi cei ce n-au păcătuit întru asemănarea călcării lui Adam, întrucât momeala n-au putut-o împiedica, dar convorbirea prietenoasă cu ea au lepădat-o cu totul. Să zicem că Adam a săvârşit greşeala prin voinţă şi pentru aceasta, fiind de aceeaşi natură cu el, şi noi cădem prin voinţă. Dar atunci n-a avut el şi momeala tot prin voinţă? E sigur că momeala a avut-o în chip necesar. Dar momeala nu e nici păcat, nici dreptate, ci dovada libertăţii voii. De aceea s-a şi îngăduit să se arunce momeala în noi, ca pe cei ce înclină spre împlinirea poruncii să-i încununeze ca pe unii ca sunt credincioşi, iar pe cei ce înclină spre plăcere să-i osândească ca pe unii ce sunt necredincioşi. Dar şi aceasta trebuie să o ştim că nu suntem judecaţi îndată după fiecare hotărâre, ca cercaţi sau netrebnici, ci după ce vom fi fost probaţi toată viaţa noastră pământească, prin momeli, arătându-se aici biruitori, aici biruiţi, aici căzând, aici ridicându-ne, aici rătăcind, aici umblând bine. Abia atunci, în ziua ieşirii din trup, socotindu-se toate, vom fi judecaţi potriviţi cu ele. Prin urmare momeala nu este păcat. Să nu fie! Căci deşi ea arată în chip necesar lucrurile în forma simplă a unui gând, dar noi am, primit în Domnul puterea lucrării duhovniceşti şi stă în puterea noastră să le judecăm de la prima răsărire de cuget, spre a şti dacă e vorba de ceva vătămător sau de ceva folositor, şi astfel să lepădăm sau să primim gândurile care vin; deci aceasta nu se înmulţesc din necesitate, ci din buna plăcere. Ar trebui ca noi, care suntem raţionali, să ştim ce auzim. Dar fiindcă sufletul, întunecat de iubire de plăcere şi de slava deşartă, a căzut în adâncul neştiinţei, nu mai aude nici porunca Scripturii şi nu mai ascultă nici de rânduiala firii, nici de povăţuirea celor încercaţi, ci urmează numai socotinţelor proprii. Căci cine crezând dumnezeieştii Scripturi şi împlinind poruncile Domnului, nu vede cum pe măsură ce sporeşte în acestea, se depărtează gândurile şi se încredinţează că acelea nu ne stăpânesc prin puterea lor, ci prin puţinătatea credinţei şi neîmplinirea poruncilor? Aceasta e cauza pentru care nu ne aflăm toţi în aceeaşi stare şi nu suntem purtaţi de aceleaşi cugetări: fiindcă pricinile gândurilor stau în voia noastră slobodă. Cine nu ştie că ne îngrămădim patimile mai sus pomenite în fiecare zi cu lucrul, cu cuvântul şi cu cugetarea? Şi cine nu ştie că pe cei ce ne ajută la aceasta îi iubim ca pe nişte binefăcători, iar pe cei ce ne împiedică îi ocolim ca pe nişte duşmani? Dar dacă iubim patimile amintite aşa de mult încât le şi apărăm pe faţă, cum vom urî momeala lor în forma de gând simplu şi prim? Iar dacă a fost primită prima răsărire de cuget, cum nu îi vor urma acesteia gândurile atârnătoare de ea? Cunoaşte deci, o omule, că Domnul priveşte la inimile tuturor şi celor ce urăsc prima răsărire de gând rău îndată le vine în ajutor ( le face dreptate), precum a făgăduit, şi nu lasă roiul vălmăşagului de gânduri să năvălească şi să întineze mintea şi cunoştinţa lor; iar pe cei ce nu stârpesc primele înmuguriri, prin credinţă şi nădejde, ci se lipesc cu dulceaţă de ele pe motivul că vor să le cunoască bine şi să le probeze, îi lasă, ca pe unii ce sunt lipsiţi de credinţă şi vreau să se ajutoreze singuri, să fie izbiţi şi de gândurile ce urmează, pe care de aceea nu le surpă fiindcă vede că momeala lor este iubită de aceia şi nu este urâtă de la prima mijire. De ce a venit atunci Domnul în trup, dacă nu ca să moară pentru toţi, potrivit Scripturilor, şi să surpe pe cel ce are stăpânirea morţii, adică pe diavolul? Iar dacă socoteşti că moartea cea din Adam mai stăpâneşte până acum din altă pricină decât pentru necredinţa noastră, e vădit că bagatelizezi venirea lui Hristos şi ţii Botezul de nedesăvârşit, odată ce şi cei botezaţi sunt ţinuţi încă sub moartea protopărintelui, fără o vină proprie. Dar atunci, o, omule, cum se mai poate spune că te-ai făcut un nou Adam cu harul lui Hristos şi nu mai porţi nimic din cel vechi în chip necesar, decât ceea ce se naşte din credinţa ta strictă şi din neascultarea ta? Doar ştim că Domnul a venit pentru noi, a murit pentru noi, ne curăţeşte pe noi prin Botez, ne aşează în raiul Bisericii, ne îngăduie să mâncăm din tot pomul din rai, adică să iubim pe tot cel botezat în Biserică şi să-l răbdăm în înfrângerile ce le suferă şi să nu-l urmărim pe fiecare în toate zigzagurile lui şi pentru lucrurile care ni se par bune să-l iubim, iar pentru cele care ni se par rele să-l urâm. Căci aceasta înseamnă a mânca din pomul cunoştinţei binelui şi al răului, din care, gustând mintea, îndată se poticneşte în propriile ei păcate şi îşi descoperă, prin iscodirea răutăcioasă a aproapelui, goliciunea ei, de care mai înainte nu ştia, fiind acoperită de vălul înţelegerii şi al milei. De aceea li s-a poruncit celor aşezaţi în raiul Bisericii: Nu judecaţi, ca să nu fiţi judecaţi, Iertaţi şi vi se va ierta vouă. Pe scurt li s-a spus: Câte vreţi să vă facă vouă oamenii, faceţi şi voi lor asemenea. Căci aceasta este legea şi proorocii. Precum ai făcut îţi va fi ţie. Dar de câte ori n-am călcat aceste porunci! De câte ori n-am osândit pe aproapele fără milă! De câte ori nu l-am urât, sau nu l-am nedreptăţit, fără să fim nedreptăţiţi! Iar dacă aşa este, ce mai batjocorim pe Adam şi-l mai învinui şi pentru rele străine? Căci dacă am căzut în aceeaşi moarte, am călcat şi porunca cu voia, ca şi acela. Aşadar trei lucruri i s-au întâmplat lui Adam, şi nu cum socoteşti tu. Acestea sunt: atacul (momeala) prin orânduire mai înaltă, călcarea poruncii prin necredinţă şi moartea prin dreapta judecată a lui Dumnezeu, ca urmare nu atât a atacului prin iconomie, cât a călcării din necredinţă. Noi am moştenit numai moartea lui Adam, pentru motivul că nu puteam să ne facem din morţi vii, până ce nu a venit Domnul şi ne-a făcut pe toţi vii. Iar prima înmugurire de gând o avem prin orânduire ca şi acela; tot asemenea puterea de-a asculta sau nu de ea, după cum ne e voia. Dar păcătuirea cu gândul o avem din voia liberă. Despre aceasta ne încredinţează cei ce n-au păcătuit întru asemănarea greşelii lui Adam, cum zice Apostolul. Căci dacă aceia, fiind din Adam, au putut să nu păcătuiască întru asemănarea greşelii lui Adam, e vădit că şi noi putem. De ce mai aducem atunci scuze pentru păcate şi spunem lucruri nedrepte împotriva lui Dumnezeu, că adică ar îngădui să fim războiţi de rele străine? Suntem datori să ştim exact că toată vina ce izvorăşte din Adam fiind desfiinţată de Domnul, oricine mai pătimeşte de vreun păcat i se întâmplă aceasta pentru că a dispreţuit prin necredinţa sa, sau prin iubirea de plăcere, desăvârşirea pe care a primit-o în chip tainic la Botez. Căci chiar dacă omul încă n-a cunoscut ce-a primit, fiind nedesăvârşit în credinţă şi cu lipsuri în lucrarea poruncilor, dar Dumnezeu i-a dăruit desăvârşirea. Fiindcă zice: Tot darul desăvârşit de sus este, pogorându-se de la Părintele luminilor. Iar acest dar desăvârşit nu-l află cineva oricum, chiar dacă ar folosi toată isteţimea lumească, ci numai din lucrarea poruncilor lui Dumnezeu, în analogie cu ceea ce împlineşte din ele. Căci după cum e deosebită împlinirea lor, aşa e deosebită şi descoperirea darului. Deci nimeni să nu se bizuie în cuvinte şi în forme, dacă nu are înţelegerea aceasta. Căci zice: Nu cel ce se laudă pe sine este cercat, ci cel pe care îl laudă Domnul. Dar chiar şi acela care primeşte laude de la Domnul e dator să se folosească de cuget drept şi să ştie exact că oricât ar fi luptat cineva împotriva necredinţei sale şi oricât ar fi înaintat în credinţă şi orice bun ar fi dobândit, nu numai prin cunoştinţa simplă, ci prin lucrare, n-a aflat sau nu va putea afla nimic mai mult, decât ceea ce primise în chip tainic prin botez. Iar aceasta este Hristos. Pentru că zice: Câţi în Hristos v-aţi botezat, în Hristos v-aţi şi îmbrăcat. Dar Hristos, fiind Dumnezeu desăvârşit, a dăruit celor ce s-au botezat harul desăvârşit al Duhului, care nu primeşte nici un adaos de la noi, ci ni se descoperă şi ni se arată potrivit cu lucrarea poruncilor, sporindu-ne credinţa până când toţi vom fi ajuns la bărbatul desăvârşit, la măsura vârstei plinirii lui Hristos. Aşadar orice i-am aduce Lui după ce-am fost născuţi din nou a fost ascuns de mai înainte de El în noi, potrivit cu ceea ce s-a scris: Cine a cunoscut gândul lui Hristos, sau cine I-a dat Lui ceva mai înainte ca să i se întoarcă după aceea ca răsplată? Pentru că de la El şi pentru El şi întru El sunt toate. Lui i se cuvine slava în vecii vecilor. Amin. Ele ne îndeamnă să-i răsplătim lui Dumnezeu cu purtările noastre bune şi cu toată virtutea, întrucât ne fac să cugetăm pururi cu bună conştiinţă la cuvântul proorocesc: Ce voi da în schimb Domnului pentru toate câte mi le-a dat mie? Să cugete deci sufletul la toate binefacerile de care i-a făcut parte iubitorul de oameni Dumnezeu începând de la naştere; sau de câte primejdii a fost izbăvit adeseori; sau în câte rele a căzut şi în câte greşeli s-a rostogolit fără să fie predat, după dreptate, duhurilor care l-au amăgit ca să-l prindă şi să-l ducă la moarte, ci, cu îndelungă răbdare. Stăpânul iubitor de oameni, trecând cu vedere greşelile, l-a păstrat, aşteptând întoarcerea lui; să cugete iarăşi că, slujind de bună voie duhurilor rele prin patimi. El îl hrănea, acoperindu-l şi ocrotindu-l în tot chipul, iar la urmă l-a călăuzit prin Duhul cel bun pe drumul mântuirii şi i-a pus în inimă dragostea de viaţă ascetică şi l-a împuternicit să părăsească cu bucurie lumea şi toată amăgirea plăcerilor trupeşti, împodobindu-l cu schima îngerească a rânduielii ascetice şi pregătind lucrurile în aşa fel, ca să fie primit cu uşurinţă de sfinţii bărbaţi, în obştea frăţiei. Iar cugetând la acestea cu bună conştiinţă, cine nu va petrece totdeauna întru zdrobirea inimii? Cine nu se va umple de nădejde tare, având atâtea dovezi de binefacere, fără ca el să fi făcut vreun bine mai înainte? Căci oricine va cugeta aşa: Dacă fără să fi făcut eu nici un bine, ba chiar păcătuind mult înaintea Lui şi în necurăţiile trupului şi în alte multe răutăţi, totuşi nu mi-a făcut după păcatele mele, nici nu mi-a întors după fărădelegile mele, ci mi-a rânduit atâtea daruri şi haruri spre mântuire, dacă mă voi hotărî cu totul să-l slujesc de aici înainte numai Lui prin vieţuire curată şi prin împlinirea virtuţilor, de câte bunătăţi şi daruri duhovniceşti nu mă va învrednici, întărindu-mă, îndreptându-mă şi călăuzindu-mă spre tot lucrul bun? De aceea, cel ce se gândeşte totdeauna la aceasta şi nu uită de binefacerile lui Dumnezeu se ruşinează şi se îndreaptă şi se nevoieşte spre toată virtutea bună şi spre toată lucrarea dreptăţii, gata totdeauna să facă cu râvnă voia lui Dumnezeu. Până când ne mai rezemăm încă pe dreptatea părută a omului din afară, în lipsa adevăratei cunoştinţe, şi ne amăgim pe noi înşine cu îndeletnicirile din afară, vrând să plăcem oamenilor şi vrând slăvi, cinstiri şi laude de la ei. Căci va veni desigur Cel ce descoperă cele ascunse ale întunericului şi dă la iveală sfaturile inimilor. Judecătorul care nu greşeşte şi care nu se lasă ruşinat de bogat, nici nu se milostiveşte de sărac, care dă la o parte înfăţişarea de din afară şi scoate la arătare adevărul ascuns înăuntru. Acela va încununa pe luptătorii adevăraţi, care au vieţuit potrivit cu cunoştinţa, în faţa îngerilor şi înaintea Tatălui Său, iar pe cei ce au îmbrăcat chipul cucerniciei cu prefăcătorie şi au arătat numai oamenilor o părută bună vieţuire şi s-au bizuit pe aceasta în deşert, amăgindu-se nebuneşte pe ei înşişi, îi va da pe faţă înaintea Bisericii Sfinţilor şi a toată oastea cerească, ca apoi să-i trimită ruşinaţi cumplit în întunericul cel mai din afară, fecioarelor nebune, pentru că şi acestea şi-au păzit fecioria din afară a trupului, dat fiind că întru nimic n-au fost învinovăţite în privinţa aceasta, ba au avut în parte şi untdelemn în candelele lor, adică au fost părtaşe şi de oarecare virtuţi şi isprăvi din afară şi de oarecare dureri. De aceea candelele lor au şi ars până la o vreme. Dar din pricina negrijii, neştiinţei şi a trândăviei, n-au fost cu prevedere şi n-au cunoscut cu de-amănuntul roiul patimilor ascunse înăuntru şi puse în lucrare de duhurile rele. Din această pricină cugetarea lor a fost stricată de înrâuririle vrăjmaşe, încât s-au învoit cu ele prin gândurile lor. Şi aşa au fost amăgite într-ascuns şi biruite de pizma cea a tot rea, de ciuda care urăşte binele, ce vrajbă, de gâlceavă, de ură, de mânie, de amărăciune, de pomenirea răului, de făţărnicie, de furie, de mândrie, de slava deşartă, de dorinţa de-a plăcea oamenilor, de bunul plac, de iubirea de argint, de trândăvire, de pofta trupească ce trezeşte în gânduri voluptatea, de necredinţă, de lipsa de temere, de laşitate, de întristare, de împotrivire, de moleşire, de somn, de înalta părere de sine, de voinţa de-a se scuza, de îngâmfare, de lăudăroşenie, de nesăturate, de risipă, de zgârcenie, de deznădejdea care-i mai cumplită decât toate, şi de celelalte mişcări subţiri ale păcatului. Ele socoteau că şi lucrarea faptelor bune sau vieţuirea cuvioasă se înfăptuieşte cu puteri omeneşti şi de aceea căutau să culeagă laude de la oameni. Din această pricină chiar dacă au fost părtaşe de unele daruri, le-au vândut duhurilor rele pentru slava deşartă şi plăcerea de la oameni. Împărtăşindu-se şi de alte patimi, ele au amestecat în purtările bune cugetele rele şi trupeşti. De aceea le-au făcut necurate şi neprimite asemenea jertfei lui Cain, lipsindu-te de bucuria Mirelui şi fiind lăsate afară de nunta cerească. Căci cel ce călătoreşte după socoteala sa, fără cunoştinţa evanghelică şi fără călăuzirea cuiva, de multe se împiedică şi cade în multe gropi şi curse ale celui rău, mult rătăceşte şi prin multe primejdii trece şi nu ştie la ce ţintă va ajunge. Pentru că sunt destui care au trecut prin multe osteneli şi nevoinţe şi au răbdat pentru Dumnezeu rele pătimiri şi scârbe multe. Dar prin faptul că au umblat după socoteala lor şi n-au putut deosebi lucrurile, nici n-au cerut sfatul aproapelui, aceste osteneli ale lor au rămas deşarte şi fără rost. (Marcu Ascetul)27

ˇ Subţiază-ţi deci trupul tânăr, o fiule, şi îngraşă-ţi sufletul nemuritor cu cele spuse înainte, iar mintea înnoieşte-ţi-o cu virtuţile mai înainte înşirate, prin conlucrarea Duhului. Căci trupul tânăr, îngrăşat cu felurite mâncări şi cu băutură de vin, e ca un porc gata de junghiere. Sufletul lui e junghiat de aprinderea plăcerilor trupeşti, iar mintea lui e robită de fierberea poftelor rele, neputând să se împotrivească plăcerilor trupului. Căci îngrămădirea sângelui pricinuieşte împrăştierea duhului. Mai ales băutura de vin nici să n-o miroasă tinereţea, ca nu cumva prin focul îndoit, născut din lucrarea patimii dinăuntru şi din băutura de vin, turnată din afară, să i se înfierbânte peste măsură plăcerea trupului şi să alunge de la sine plăcerea duhovnicească a durerii născută din străpungerile inimii şi să aducă în ea întunecare şi împietrire. Ba de dragul poftei duhovniceşti, tinereţea nici la săturarea de apă să nu se gândească. Căci puţinătatea apei ajută foarte mult la sporirea cumpătării. După ce vei proba aceasta cu lucrul, vei lua singur încredinţarea prin experienţă. Căci acestea nu ţi le rânduim şi hotărâm fiindcă vrem să-ţi punem asupra un jug silnic, ci, îndemnându-te şi sfătuindu-te cu dragoste, ţi le dăm ca pe o socotinţă şi cale bună de urmat spre sporirea în fecioria adevărată şi în cumpătarea deplină, lăsând la sloboda ta alegere să faci ce vrei. (Marcu Ascetul)34

ˇ Să vorbim acum puţin şi despre patima neraţională a mâniei, care pustieşte, zăpăceşte şi întunecă tot sufletul, şi-l arată pe om asemenea fiarelor în vremea mişcării şi lucrării ei, mai ales pe cel ce alunecă lesne şi repede spre ea. Patima aceasta se sprijină mai ales pe mândrie; prin ea se întăreşte şi se face nebiruită. Căci până ce e udat copacul diavolesc al amărăciunii, al supărării şi al mâniei, cu apa puturoasă a mândriei, înfloreşte şi înfrunzeşte îmbelşugat şi aduce mult rod al fărădelegii. Iar clădirea celui rău în suflet nu poate fi doborâtă, până ce are ca sprijin şi întărire temelia mândriei. Dacă vrei, aşadar, să se usuce în tine arborele fărădelegii (adică patima amărăciunii, a mâniei şi a supărării) şi să se facă neroditor, ca venind securea Duhului să-l taie şi să-l arunce în foc cum zice Evanghelia, şi să-l scoată afară împreună cu toată răutatea; şi dacă vrei să se dărâme şi să se surpe casa fărădelegii, pe care cel rău o zideşte cu vicleşug în suflet (şi o face aceasta adunând de fiecare dată în gând ca pietre felurite pricini întemeiate sau neîntemeiate, provocate de lucruri şi de cuvinte referitoare la cele materiale şi ridicând în suflet o clădire a răutăţii, căreia îi pune ca sprijin şi întărire gânduri de mândrie), să ai smerenia Domnului neîncetat în inimă. Să te gândeşti cine a fost El şi ce s-a făcut pentru noi, şi din ce înălţimi de lumină a dumnezeirii, - descoperită după putinţă fiinţelor de sus şi slăvită în ceruri de toată firea raţională a îngerilor, Arhanghelilor, Scaunelor, Domniilor, începătorilor, Stăpâniilor, Heruvimilor şi Serafimilor şi a nenumitelor Puteri spirituale, ale căror nume n-au ajuns până la noi, după cuvântul tainic al Apostolului, - în ce adânc de smerenie omenească s-a coborât, prin negrăita Sa bunătate, asemănându-se întru toate nouă, celor ce şedeam în întunericul şi în umbra morţii şi ajunserăm robi prin călcarea lui Adam fiind stăpâniţi de vrăjmaş prin lucrarea patimilor. Căci aflându-ne noi într-o astfel de robie înfricoşată şi stăpâniţi fiind de moartea nevăzută şi vicleană, nu s-a ruşinat de noi Stăpânul întregii firi văzute şi nevăzute, ci umilindu-Se pe Sine şi luând asupra Sa pe omul căzut sub patimile de ocară şi sub osânda dumnezeiască, s-a făcut întru toate asemenea nouă, afară de păcat, adică afară de patimile de ocară. El a luat toate pedepsele trimise asupra omului pentru păcatul neascultării de către hotărârea dumnezeiască: moartea, osteneala, foamea, setea şi cele asemenea acestora, făcându-Se ceea ce suntem noi, ca noi să ne facem ceea ce este El; Cuvântul trup s-a făcut, ca trupul să se facă Cuvânt; fiind bogat, s-a făcut sărac pentru noi, ca noi să ne îmbogăţim cu sărăcia Lui; s-a făcut asemenea nouă din multa iubire de oameni, ca noi să ne facem asemenea Lui prin toată virtutea. Căci de unde a venit Hristos, de acolo se înnoieşte, prin harul şi puterea Duhului; omul zidit cu adevărat după chipul şi asemănarea lui Dumnezeu. Iar prin această înnoire ajunge la măsura dragostei desăvârşite, care aruncă afară frica, nemaiputând să cadă niciodată. Căci dragostea niciodată nu cade, fiindcă dragostea, zice Ioan, este Dumnezeu şi cine rămâne în dragoste, în Dumnezeu rămâne. De această măsură s-au învrednicit Apostolii şi cei ce s-au nevoit asemenea lor întru virtute şi s-au înfăţişat pe ei desăvârşiţi Domnului, urmând lui Hristos cu dragoste desăvârşită, în toată viaţa lor. Gândeşte-te, aşadar, totdeauna fără uitare la umilirea aceasta atât de mare, pe care a luat-o Domnul asupra Sa, din negrăita Sa iubire de oameni; adică la sălăşluirea în Maica lui Dumnezeu  Cuvântul, la luarea omului asupra Sa, la naşterea din femeie, la creşterea treptată cu trupul, la ocări, la înjurături, la batjocuri, la luarea în râs, la bârfiri, la biciuiri, la scuipări, la luarea în bătaie de joc, la hlamida roşie, la cununa de spini, la osândirea lui de către căpetenii, la strigătul iudeilor celor fărădelege şi de acelaşi neam cu El, împotriva lui: Ia-L, ia-L, răstigneşte-l! la cruce, la piroane, la suliţă, la adăparea cu oţet şi fiere, la triumful păgânilor, la râsul celor care treceau şi ziceau: De eşti Fiul lui Dumnezeu, pogoară-te de pe cruce şi vom crede ţie, şi la celelalte patimi, pe care le-a răbdat pentru noi: la răstignire, la moarte, la aşezarea de trei zile în mormânt, la coborârea la iad; la învierea din morţi, la scoaterea din iad şi din moarte a sufletelor, care s-au împreunat cu Domnul, la înălţarea la ceruri, la şederea de-a-dreapta Tatălui, la cinstea şi la slava mai presus de toată începătoria, Stăpânirea şi de tot numele ce se numeşte, la închinarea ce o aduc toţi îngerii Celui întâi născut din morţi, din pricina patimilor, după cuvântul Apostolului, care zice: Aceasta să se cugete în voi, ceea ce şi în Hristos Iisus, care în chipul lui Dumnezeu fiind, nu răpire a socotit a fi întocmai cu Dumnezeu, ci s-a umilit pe Sine, chip de rob luând, întru asemănarea omului făcându-se şi la înfăţişare aflându-se ca omul; şi s-a smerit pe Sine ascultător făcându-Se până la moarte, iar moartea a crucii, de aceea şi Dumnezeu L-a preaînălţat pe El şi i-a dăruit Lui nume mai presus de toate numele, ca în numele lui Iisus Hristos tot genunchiul să se plece, al celor cereşti, al celor pământeşti şi al celor de dedesubt,  şi următoarele. Iată la ce slavă şi înălţime L-au ridicat, după dreptatea lui Dumnezeu, pe Domnul făcut om, pricinile mai înainte spuse.

ˇ Prin urmare, de vei păstra în inima ta fără uitare, cu dragoste şi cu simţire, aceste amintiri, nu te va stăpâni patima amărăciunii, a mâniei şi a supărării. Căci temeliile patimii mândriei, fiind săpate prin smerenia lui Hristos, la care te vei gândi, se va surpa uşor şi de la sine toată clădirea fărădelegii, adică a mâniei şi a supărării. Căci ce inimă aspră şi împietrită nu se va frânge de va avea necontenit în minte marea smerenie a dumnezeirii Unuia născut pentru noi şi amintirea tuturor patimilor mai înainte spuse? Cine nu se va face de bunăvoie pământ, cenuşă şi pulbere de călcat de către toţi oamenii? Iar dacă se va smeri şi se va frânge sufletul astfel, privind la smerenia Domnului, ce mânie va mai putea să stăpânească asupra lui? Dar tot aşa de vădit e că uitarea acestor gânduri folositoare şi de viaţă făcătoare, şi sora ei lenea, şi ajutătoarea şi tovarăşa lor neştiinţa, care sunt patimile cele mai adânci şi mai lăuntrice, mai greu de surprins şi de îndreptat, care acoperă şi întunecă sufletul cu multă grijă, fac să se încuibeze şi să lucreze în el şi celelalte patimi, întrucât sădesc nepăsarea şi alungă frica de păcate, căci odată ce sufletul e acoperit de uitarea atotpăcătoasă, de lenea stricăcioasă şi de neştiinţă, maica şi doica tuturor relelor, nenorocita de minte se lipeşte cu uşurinţă de tot ce se vede, se cugetă sau ce aude. De pildă de va vedea frumuseţe de femeie, îndată se va răni de pofta trupească. Şi aşa succedându-se amintirile lucrurilor privite cu patimă şi cu plăcere, zugrăvesc din nou înăuntrul sufletului icoanele lor, prin întipărirea înţelesurilor şi a gândului păcătos. Iar urmarea este că întinează mintea pătimaşă şi nenorocită prin lucrarea duhurilor rele. (Marcu Ascetul)3

ˇ Trupul dacă e gras şi tânăr, sau plin de must, când e aţâţat de amintiri caută să împlinească cu patimă cele cuprinse în ele, fiind împins de poftă, sau săvârşeşte uneori necurăţii în vis ori în somn. Căci chiar dacă nu a avut cineva amestecate cu femeia la arătare şi e socotit cast, feciorelnic şi curat de oameni, ba chiar are renume de sfânt, înaintea lui Dumnezeu, care vede cele ascunse, e socotit ca spurcat, desfrânat şi necumpătat; şi pe dreptate va fi osândit în ziua aceea, de nu va plânge şi nu se va tângui, topindu-şi trupul necontenit cu posturi, privegheri şi rugăciunii, iar mintea lecuindu-şi-o şi îndreptându-şi-o prin amintiri sfinte şi prin meditarea cuvântului dumnezeiesc, aducând pocăinţă cuvenită lui Dumnezeu, înaintea căruia a şi cugetat şi făcut relele. Fiindcă nu minte glasul care a zis: Iar eu vă zic vouă: tot cel ce priveşte la femeie spre a o pofti pe ea a şi preacurvit cu ea în inima sa. De aceea e de folos tânărului să nu se întâlnească, de e cu putinţă, deloc cu femei, chiar de sunt socotite sfinte. Iar de se poate, să vieţuiască despărţit chiar şi de oameni, căci atunci poartă războiul mai uşor şi îl cunoaşte mai bine; mai ales dacă va fi cu luare aminte la sine însuşi şi va petrece în cumpătare, cu puţină băutură de apă, în priveghere multă şi rugăciuni, şi se va sili să fie împreună cu Părinţi duhovniceşti încercaţi, lăsându-se înţelepţit şi călăuzit de ei. (Marcu Ascetul)4

ˇ E primejdios lucru a fi cineva singur, fără martori, a se călăuzi după voia sa şi a convieţui cu cei neîncercaţi în războiul duhovnicesc. Unii ca aceştia sunt meşteşugirile păcatului şi se ţin bine ascunse; şi felurite curse şi-a întins vrăjmaşul pretutindeni. De aceea, dacă e cu putinţă, e bine să te sileşti şi să te străduieşti a fi sau a te întâlni neîncetat cu bărbaţi cunoscători. În felul acesta, deşi nu ai tu însuţi făclia adevăratei cunoştinţe, fiind încă nedesăvârşit cu vârsta duhovnicească şi prunc, dar însoţindu-te cu cel ce o are, nu vei umbla în întuneric, nu te vei primejdui de lanţuri şi de curse şi nu vei cădea între fiarele lumii spirituale, care pândesc în întuneric şi răpesc şi ucid pe cei ce umblă în el fără făclia spirituală a cuvântului dumnezeiesc. (Marcu Ascetul)46

ˇ Ţinta cuvântului nostru este să atragă atenţia asupra celor trei uriaşi puternici şi tari ai celor de alt neam, pe care se reazemă toată puterea protivnică a lui Holofern cel spiritual. Dacă aceştia vor fi răpuşi şi ucişi, toată puterea duhurilor necurate va slăbi cu uşurinţă, până se va topi cu totul. Cei trei uriaşi ai celui rău, care sunt socotiţi ca cei mai tari, sunt cele trei rele amintite mai-nainte: neştiinţa, maica tuturor relelor; uitarea, sora împreună lucrătoare şi slujitoarea ei; şi nepăsarea trândavă, care ţese veşmântul şi acoperământul norului negru aşezat peste suflet şi care le sprijină pe amândouă, le întăreşte, le susţine şi sădeşte în sufletul cel fără grijă răul înrădăcinat şi statornic. Prin nepăsarea trândavă, prin uitare şi prin neştiinţă se întăresc şi se măresc proptelele celorlalte patimi. Căci ajutându-se întreolaltă şi neputând să fiinţeze fără să se susţină una pe alta, ele se dovedesc puteri tari ale vrăjmaşului şi căpetenii puternice ale celui rău. Prin ele se întăreşte şi pe ele se reazemă toată oastea duhurilor răutăţii, ca să-şi poată duce la împlinire planurile. Fără ele nu se pot susţine nici cele mai-nainte spuse. De vrei, aşadar, să dobândeşti biruinţă împotriva patimilor mai-nainte pomenite şi să pui pe fugă uşor mulţimea vrăjmaşilor spirituali de alt neam, adună-le în tine însuţi prin rugăciune şi prin ajutorul lui Dumnezeu. Pătrunzând astfel în adâncurile inimii, caută urma acestor trei uriaşi puternici ai diavolului, adică a uitării, nepăsării trândave şi a neştiinţei care sunt propteaua duşmanilor spirituali de alt neam şi pe sub care, furişându-se celelalte patimi ale răutăţii, lucrează, vieţuiesc şi prind putere în inimile celor iubitori de plăcere şi în sufletele neînvăţate. Şi prin multa atenţie şi supraveghere a minţii, folosindu-te şi de ajutorul de sus, vei afla relele necunoscute celorlalţi şi socotite că nici n-ar fi rele, dar care sunt mai stricăcioase decât celelalte. Iar prin armele dreptăţii, care sunt contrare lor, adică prin amintirea cea bună, care-i pricina tuturor bunătăţilor, prin cunoştinţa luminată, prin care sufletul, priveghind, alungă de la sine întunericul neştiinţei, şi prin râvna cea bună, care îndrumă şi zoreşte sufletul spre mântuire, vei birui întru puterea Duhului Sfânt, prin rugăciune şi cerere, vitejeşte şi bărbăteşte pe cei trei uriaşi mai sus pomeniţi ai vrăjmaşilor spirituali. Prin amintirea cea prea bună, cea după Dumnezeu, socotim totdeauna câte sunt adevărate, câte sunt de cinste, câte sunt de drepte, câte sunt curate, câte sunt cu nume bun, fie că e virtute, fie că e laudă, vei alunga de la tine uitarea atotpăcătoasă; prin cunoştinţa luminată şi cerească vei nimici neştiinţa pierzătoare a întunericului; iar prin râvna atotvirtuoasă şi prea bună, vei scoate afară nepăsarea trândavă, care lucrează în suflet păcatul necredinţei în Dumnezeu, înrădăcinată acolo. De vei câştiga virtuţi, nu prin simpla voinţă a ta, ci cu puterea lui Dumnezeu şi cu conlucrarea Duhului Sfânt, prin multă atenţie şi rugăciune, vei putea să te izbăveşti de cei trei uriaşi mai-nainte pomeniţi ai celui viclean. Căci armonia cunoştinţei adevărate cu amintirea cuvintelor lui Dumnezeu şi cu râvna cea bună, când va fi silită să stăruie în suflet, prin harul lucrător şi va fi păzită cu grijă, va şterge din el urmele uitării, ale neştiinţei şi ale nepăsării trândave şi le va reduce la nefiinţă, iar pe urmă va împărăţi în suflet harul, întru Domnul nostru Iisus Hristos. (Marcu Ascetul)27

Diadoh al Foticeei

După Diadoh scopul vieţii duhovniceşti este unirea sufletului cu Dumnezeu prin dragoste. El face deosebirea între chipul lui Dumnezeu în om şi asemănarea cu El. Prin păcatul strămoşesc chipul dumnezeiesc s-a întinat, s-a spălăcit. Harul Botezului curăţă chipul, îl spală de întinăciunea păcatului. Dar prin aceasta încă nu avem şi asemănarea. Spălarea chipului se face fără colaborarea noastră; lucrarea aceasta a harului încă n-o simţim. Asemănarea începem să o câştigăm pe măsură ce ne sporim sforţările noastre pentru o viaţă virtuoasă şi o atingem deplin când a crescut în noi dragostea de Dumnezeu în mod covârşitor. Abia după ce am sporit în asemănare, în dragoste, ni se face şi harul simţit. Harul, cum am zis, chiar din clipa în care ne botezăm se ascunde în adâncul minţii. Dar îşi acoperă prezenţa faţă de simţirea minţii. Din moment ce începe însă cineva să iubească pe Dumnezeu cu toată hotărârea, o parte din bunătăţile harului intră în comuniune într-un chip tainic, cu sufletul prin simţirea minţii. Căci pe măsură ce sporeşte sufletul, şi darul dumnezeiesc îşi arată dulceaţa sa minţii. Două bunuri ne aduce nouă sfântul har al Botezului renaşterii, dintre care unul covârşeşte pe celălalt în chip nesfârşit. Cel dintâi ni se dă îndată. Căci ne înnoieşte chiar în apă şi luminează toată trăsăturile sufletului, adică chipul, îndepărtând toată zbârcitura păcatului nostru. Iar celălalt aşteaptă ca să înfăptuiască împreună cu noi, ceea ce este asemănarea. Când începe deci mintea să guste întru multă simţire dulceaţa Prea Sfântului Duh, suntem datori să ştim că începe harul să zugrăvească aşa zicând peste chip, asemănarea.

Diadoh arată că, dacă până la Botez înăuntrul sufletului se află diavolul, de la Botez înăuntrul lui se sălăşluieşte harul, iar diavolul e scos afară. De aici înainte sufletul este influenţat de har dinăuntrul său; iar diavolul îl influenţează numai din afară, prin mustul trupului şi prin simţurile lui. Unii au născocit cu atât harul cât şi păcatul, adică atât Duhul adevărului cât şi duhul rătăcirii se ascund în mintea celui ce se botează. De aceea zic că o persoană îmbie mintea spre cele bune, iar cealaltă îndată spre cele potrivnice. Eu însă am înţeles din dumnezeieştile Scripturi şi din însăşi simţirea minţii că înainte de Sfântul Botez harul îndeamnă sufletul spre cele bune din afară, iar Satana foieşte în adâncurile lui, încercând să stăvilească toate ieşirile minţii înspre dreapta. Dar din ceasul în care renaştem, diavolul e scos afară, iar harul intră înăuntru. Ca urmare aflăm că, precum odinioară stăpânea asupra sufletului rătăcirea, aşa după Botez stăpâneşte asupra lui adevărul. Lucrează, ce e drept, Satana asupra sufletului şi după Botez, ca şi mai înainte, ba de multe ori chiar mai rău. Dar nu ca unul ce se află la un loc cu harul, să nu fie, ci învăluind oarecum mintea în fumul dulceţurilor neraţionale, prin mustul trupului. Cu alte cuvinte, până nu se sălăşluieşte harul în adâncul sufletului, lucrează chiar din el dracii cei mai subţiri, oprindu-l de la dorirea binelui şi îndemnându-l la patimi sufleteşti. Dar după ce se sălăşluieşte harul în minte, vin la rând dracii mai materiali, care aţâţă trupul spre patimi trupeşti, ca să despartă mintea din comuniunea cu harul. Harul lui Dumnezeu se sălăşluieşte în însuşi adâncul sufletului. De aceea din însuşi adâncul inimii simţim oarecum izvorând dragostea de Dumnezeu, când ne gândim fierbinte la El. Iar dracii de aici înainte se mută şi se încuibează în simţurile trupului, lucrând prin firea uşor de influenţat a trupului asupra celor ce sunt încă prunci cu sufletul De aceea harul, prin simţirea minţii înveseleşte trupul cu o bucurie negrăit la cei ce sporesc în cunoştinţă; iar dracii, prin simţurile trupului, robesc sufletul, îmbiindu-l, ucigaşii, cu sila spre cele ce nu vrea, când ne află mai ales umblând fără grijă şi cu nepăsare pe calea credinţei.

Viaţa duhovnicească începe cu frica de Dumnezeu. Nimeni nu poate iubi pe Dumnezeu din toată inima, dacă nu se teme mai întâi de El întru simţirea inimii. Prin frică începe să se cureţe sufletul de păcate. Dar chiar înainte de aceasta trebuie să se desfacă de grijile lumeşti. Până ce sufletul e nepăsător şi dornic de plăceri nu simte frica de Dumnezeu. Dar când începe să se cureţe cu luare aminte, atunci simte frica de Dumnezeu ca pe un medicament al vieţii. Curăţindu-se astfel tot mai mult, ajunge la dragostea desăvârşită, în care nu mai este frică, ci nepătimire. Cel ce iubeşte pe Dumnezeu crede cu adevărat în El şi împlineşte cu evlavie poruncile. Iar cel ce crede numai şi nu este în iubire, nu are nici credinţa pe care crede că o are.

După curăţirea de patimile trupeşti, lucrarea în care rol mare are ascultarea şi înfrânarea, trebuie să se facă şi curăţirea minţii de gânduri rele, lucru care cere o liniştire a minţii. Cei ce se nevoiesc trebuie să-şi păzească pururi cugetul neînviforat, ca mintea deosebind gândurile ce intră în ea, pe cele bune şi trimise de Dumnezeu să le aşeze în cămările memorie, iar pe cele urâte şi drăceşti să le arunce afară din vistieriile firii. Dar numai Duhul Sfânt poate curăţa mintea cu adevărat Căci strălucind El necontenit în cămările sufletului, nu numai că se fac arătate în minte micile şi întunecoasele năvăliri ale dracilor, ci se şi slăbesc, fiind vădite de lumina aceea sfântă şi slăvită. De aceea zice Apostolul: Duhul să nu-l stingeţi.

Curăţindu-se mintea, se pune în lucrare simţirea ei, care este un organ prin care mintea se raportează la cele nevăzute şi dumnezeieşti, ca simţurile trupului la cele văzute. Simţirea aceasta a minţii, sau a inimii, sau a sufletului, nu trebuie înţeleasă însă ca o vedere materială a lui Dumnezeu. Nimeni să nu nădăjduiască, auzind de simţirea minţii că i se va arăta în chip văzut slava lui Dumnezeu. Spunem numai că cel ce şi-a curăţit sufletul simte printr-o gustare negrăită mângâierea dumnezeiască, dar nu că i se arată ceva din cele nevăzute. Pentru că acum umblăm prin credinţă, nu prin vedere, zice fericitul Pavel. Dacă deci i se va arăta vreunui nevoitor fie vreo lumină, fie vreo formă cu chip de foc, fie glas, să nu primească nicidecum o astfel de vedere. Căci este amăgire vădită a vrăjmaşului. Că mintea, când începe să fie lucrată cu putere de lumina dumnezeiască, se face întreagă străvezie, încât îşi vede în chip îmbelşugat lumina sa, nimeni nu se îndoieşte. Căci aşa devine când puterea sufletului biruieşte cu totul asupra patimilor. Dar că tot ce i se arată într-o formă oarecare, fie ca lumină, fie ca foc, vine din reaua uneltire a vrăjmaşului ne învaţă limpede dumnezeiescul Pavel, spunând că acela se preface în înger al luminii.

Dar înaintarea aceasta în viaţa duhovnicească, spre nepătimire, dragoste şi vedere tainică, nu se face fără lupte. Când mintea începe să simtă harul Preasfântului Dup, atunci şi Satana mângâie sufletul printr-o simţire dulce, în timpul odihnei de noapte, când vine ca o adiere de somn uşor peste el. Ceea ce ajută atunci sufletului să alunge adierea dulce a Satanei este numele Domnului Iisus. Dacă deci mintea va fi aflată ţinând în amintire fierbinte numele sfânt al Domnului Iisus şi se va folosi ca de o armă de numele acela preasfânt şi preamărit, va pleca amăgitorul viclean.

Cu cât se îmbogăţeşte sufletul mai mult de darurile lui Dumnezeu, cu atât îngăduie Domnul mai mult să fie supărat de draci, ca să înveţe tot mai mult să facă deosebire între bine şi rău şi să se facă mai smerit.

Diadoh are comună cu mulţi scriitori din Răsărit teoria deosebirii dintre teolog şi gnostic. Teologul este propovăduitorul, cuvântătorul tainelor dumnezeieşti, care a primit darul cuvântului, al învăţăturii, care e totodată şi darul înţelepciunii. Spre deosebire de el, gnosticul a primit darul cunoştinţei, al unirii cu Dumnezeu şi al trăirii acestei uniri. Drumul gnosticului este mai ales acela al rugăciunii, al însingurării în adâncurile trăirii mistice, departe de orice grijă.

Poate nota cea mai surprinzătoare a acestei scrieri, zice Viller-Rahner, este că viaţa duhovnicească apare de la început până la sfârşit ca o trăire şi că la orice pas se vorbeşte de experienţă

ˇ Definiţia credinţei: cugetare nepătimaşă despre Dumnezeu.(Diadoh al Foticeii)6

ˇ Definiţia nădejdii: călătoria minţii spre cele nădăjduite. (Diadoh al Foticeii)9

ˇ Definiţia răbdării: stăruinţa neîncetată de a vedea cu ochii înţelegerii pe Cel nevăzut, ca văzut. (Diadoh al Foticeii)39

ˇ Definiţia neiubirii de argint: a vrea să nu ia bani, aşa cum vrea cineva să aibă. (Diadoh al Foticeii)41

ˇ Definiţia cunoştinţei: a te uita pe tine când te gândeşti la Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Definiţia smeritei cugetări: uitarea atentă a isprăvilor tale. (Diadoh al Foticeii)45

ˇ Definiţia curăţiei: simţire pururi lipită de Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)4

ˇ Definiţia iubirii: sporirea prieteniei faţă de cei ce ne ocărăsc. (Diadoh al Foticeii)11

ˇ Definiţia desăvârşitei desfătări în Dumnezeu: a socoti bucurie tristeţea morţii. (Diadoh al Foticeii)24

ˇ Răul nu este în fire, nici nu este cineva rău prin fire. Căci Dumnezeu nu a făcut ceva rău. Când însă cineva, din pofta inimii, aduce la o formă ceea ce nu are fiinţă, atunci aceea începe să fie ceea ce vrea cel ce face aceasta. Se cuvine deci ca prin cultivarea necontenită a amintirii lui Dumnezeu să ne ferim de a ne deprinde cu răul. Căci e mai puternică firea binelui, decât deprinderea răului. Fiindcă cel dintâi este, pe când cel de al doilea, nu este, decât numai în faptul că se face. (Diadoh al Foticeii)23

ˇ Cuvântul duhovnicesc umple de siguranţă simţirea minţii, căci e purtat de lucrarea dragostei ce izvorăşte din Dumnezeu. De aceea mintea noastră se îndeletniceşte, fără să fie silită, cu grăirea despre Dumnezeu. Căci nu simte atunci vreo lipsă care provoacă grijă. Fiindcă atât de mult se lărgeşte prin vederi, cât vrea lucrarea dragostei. Bine este deci să aşteptăm totdeauna cu credinţă, ca să primim prin dragoste iluminarea pentru a cuvânta. Căci nimic nu e mai sărac decât cugetarea care, stând afară de Dumnezeu, filozofează despre Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Nici cel ce este încă luminat nu se cade să se apropie de vederile duhovniceşti; nici cel învăluit din belşug de lumina bunătăţii Preasfântului Duh să nu înceapă a cuvânta, pentru că lipsa luminii aduce neştiinţă; iar belşugul nu îngăduie să vorbească. Căci sufletul fiind atunci beat de dragoste către Dumnezeu, vrea să se desfăteze cu glas tăcut de slava Domnului. Prin urmare numai cel ce ţine mijlocia iluminării, trebuie să purceadă a grăi despre Dumnezeu. Căci această măsură dăruieşte sufletului cuvinte pline de strălucire. Iar strălucirea iluminării hrăneşte credinţa celui ce grăieşte întru credinţă. Căci rânduiala este ca cel ce învaţă pe alţii să guste, prin dragoste, el mai întâi din rodul cunoştinţei, aşa cum plugarul care se osteneşte trebuie să se împărtăşească el mai întâi din roade. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Atât înţelepciunea, cât şi cunoştinţa, cât şi celelalte daruri dumnezeieşti sunt ale unuia şi aceluiaşi Duh Sfânt. Dar fiecare din ele îşi are lucrarea sa deosebită. De aceea unuia i s-a dat înţelepciune, altuia cunoştinţa întru acelaşi Duh, mărturiseşte Apostolul. Cunoştinţa leagă pe om de Dumnezeu prin experienţă, dar nu îndeamnă sufletul să cuvânteze despre lucruri. De aceea unii dintre cei ce petrec în viaţa monahală sunt luminaţi de ea în simţirea lor, dar la cuvinte dumnezeieşti nu vin. Dacă însă se dă cuiva pe lângă cunoştinţă şi înţelepciune, în duh de frică, lucru ce rar se întâmplă, aceasta descoperă însăşi lucrarea cunoştinţei, prin dragoste. Fiindcă cea dintâi obişnuieşte să lumineze prin trăire, a doua prin cuvânt. Dar cunoştinţa o aduce rugăciunea şi liniştea multă, când lipsesc cu desăvârşire grijile; iar înţelepciunea o aduce meditarea fără slavă deşartă a cuvintelor Duhului, şi mai ales harul lui Dumnezeu pe care o dă. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Când facultatea impulsivă (mânia) a sufletului se porneşte împotriva patimilor, trebuie să ştii că este vreme de tăcere, căci este ceas de luptă. Iar când vede cineva că starea aceasta de nelinişte a ajuns la linişte, fie prin rugăciune, fie prin milostenie, să se lase mişcat de dragostea cuvintelor, asigurând însă prin legăturile smeritei cugetări aripile minţii. Căci până nu se smereşte cineva foarte prin dispreţuirea de sine, nu poate grăi despre măreţia lui Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)43

ˇ Cuvântul duhovnicesc păstrează sufletul celui ce-l grăieşte pururi neiubitor de slavă deşartă. Căci mângâind toate părţile sufletului prin simţirea inimii, îl face să nu mai aibă trebuinţă de slava de la oameni. De aceea îi păzeşte pururi cugetarea fără năluciri, prefăcând-o întreagă în dragostea de Dumnezeu. Dar cuvântul înţelepciunii lumeşti îl îndeamnă pe om pururi spre iubirea de slavă. Căci neputând mângâia şi satisface pe cei ce-l grăiesc, prin experienţa simţirii, le dăruieşte plăcerea laudelor, fiind el însuşi o plăsmuire a oamenilor iubitori de slavă. Vom cunoaşte deci fără rătăcire această înrâurire a cuvântului lui Dumnezeu, dacă vom cheltui ceasurile când nu grăim, în tăcere lipsită de griji şi în pomenirea fierbinte a lui Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Ştiu pe cineva care iubeşte aşa de mult pe Dumnezeu, plângând totuşi că nu-l poate iubi cât vrea, încât sufletul lui este necontenit într-o astfel de dorinţă fierbinte, că Dumnezeu se slăveşte în el, iar el este ca şi când n-ar fi. Despre sine nu ştie ce valoare are, iar laudele cuvintelor nu-l îndulcesc. Căci din multa dorire a smereniei nu-şi cunoaşte vrednicia sa, ci slujeşte lui Dumnezeu după rânduiala preoţilor. Iar din multa iubire de Dumnezeu îşi ascunde amintirea vredniciei, îngropând cu smerenie undeva în adâncul dragostei de Dumnezeu lauda ce i se cuvine din pricina acestei vrednicii, ca să-şi pară în cugetarea sa totdeauna o slugă netrebnică, fiind cu totul străin de vrednicia sa, prin dorul după smerenie. Acest lucru suntem datori să-l facem şi noi, fugind de orice cinste şi slavă, pentru covârşitoarea bogăţie a dragostei Domnului, care ne-a iubit aşa de mult pe noi. (Diadoh al Foticeii)45

ˇ Când începe cineva să simtă cu îmbelşugare dragostea lui Dumnezeu, începe să iubească şi pe aproapele întru simţirea duhului. Şi aceasta este dragostea despre care grăiesc toate Sfintele Scripturi. Căci prietenia după trup se desface foarte uşor când se găseşte o cât de mică pricină. Pentru că nu a fost legată cu simţirea Duhului. Dar în sufletul ce stă sub înrâurirea lui Dumnezeu, chiar dacă s-ar întâmpla să se producă vreo supărare, totuşi legătura dragostei nu se desface dintr-însul. Căci aprinzându-se pe sine însuşi din nou de focul dragostei lui Dumnezeu, îndată revine iarăşi la starea cea bună şi cu multă bucurie primeşte dragostea aproapelui, chiar dacă a fost ocărât sau păgubit mult de către acela pentru că acest suflet topeşte în dulceaţa lui Dumnezeu amărăciunea iscată de gâlceavă. (Diadoh al Foticeii)11

ˇ Nimeni nu poate să iubească pe Dumnezeu din toată inima, dacă nu se va teme de El mai întâi întru simţirea inimii. Căci numai curăţindu-se şi înmuindu-se sufletul prin înrâurirea temerii, vine la dragoste lucrătoare. Dar nu va veni cineva la temerea de Dumnezeu în chipul arătat, dacă nu va părăsi toate grijile lumeşti. Căci numai când ajunge mintea la linişte multă şi la negrijă, o strâmtorează frica de Dumnezeu, curăţind-o întru simţire multă de toată grosimea pământească, ca astfel să o aducă la marea dragoste a bunătăţii lui Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)13

ˇ Rănile primite de trup, dacă s-au înăsprit şi s-au umplut de murdărie, nu simt lucrarea leacului: dar după ce sunt curăţite, simt lucrarea leacului, ajungând prin el la tămăduire desăvârşită. Aşa şi sufletul: câtă vreme e neîngrijit şi acoperit în întregime de lepra voluptăţii, nu poate simţi frica lui Dumnezeu, chiar dacă i-ar vesti cineva neîncetat judecata înfricoşată şi aspră a lui Dumnezeu. Dar când începe să se curăţească cu multă luare aminte, simte frica lui Dumnezeu ca pe un leac adevărat al vieţii, care mustrându-l, îl arde ca într-un foc fără durere. Pe urmă, curăţindu-se treptat, ajunge la curăţirea desăvârşită, sporind în dragoste pe măsură ce se micşorează frica din el. În felul acesta ajunge la dragostea desăvârşită, în care, cum am zis, nu mai este frică, ci nepătimirea deplină, produsă de slava lui Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)43

ˇ Sufletul care nu s-a izbăvit de grijile lumeşti nu iubeşte nici pe Dumnezeu cu adevărat şi nu dispreţuieşte nici pe diavolul cum trebuie. Căci grija vieţii îi este îi este ca un acoperământ, care îl împovărează. Din această pricină mintea nu-şi poate cunoaşte dreptul de judecată asupra acestor feluri de lucruri, ca să dea fără greşeală hotărârile judecăţii sale. Deci în toate chipurile retragerea din lume e folositoare. (Diadoh al Foticeii)22

ˇ Ţine de sufletul curat cuvântul fără pizmă, râvna fără răutate îi dragostea neîncetată faţă de Domnul slavei. Atunci şi mintea îşi potriveşte cumpenele sale cu exactitate, fiind de faţă în cugetarea sa ca în cel mai curat loc de judecată. (Diadoh al Foticeii)43

ˇ Când cercetăm adâncul credinţei, se tulbură, dar când îl privim cu dispoziţia simplă a inimii, se înseninează. Căci adâncul credinţei, fiind apa uitării relelor, nu rabdă să fie cercetat de cugetări iscoditoare. Să plutim deci pe aceste ape cu simplitatea înţelegerii, ca să ajungem la limanul voii lui Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Nimeni nu poate iubi sau crede cu adevărat, dacă nu se are pe sine însuşi pârâş al său. Căci când cunoştinţa noastră se tulbură prin mustrările ce şi le face, nu mai e lăsată mintea să simtă mireasma bunurilor supra-lumeşti, ci îndată e cuprinsă de îndoială: pe de o parte doreşte acea mireasmă cu ardoare pentru experienţa lor anticipată prin credinţă, pe de alta nu o mai poate prinde cu simţirea inimii prin dragoste, din pricina deselor împunsături ale conştiinţei mustrătoare. Dar curăţindu-ne pe noi înşine printr-o atenţie mai fierbinte, vom câştiga ceea ce dorim în Dumnezeu, dobândind o şi mai deplină experienţă. (Diadoh al Foticeii)43

ˇ Cei ce se nevoiesc trebuie să-şi păstreze cugetarea netulburată, ca mintea deosebind gândurile ce trec prin ea, pe cele bune şi trimise de Dumnezeu să le aşeze în cămările amintirii, iar pe cele întunecoase şi drăceşti să le arunce afară din jitniţele firii. Căci atunci când marea e liniştită, pescarii văd până în adâncuri, încât nu le scapă aproape nici unul din peştii care mişună acolo. Dar când e tulburată de vânturi, ascunde în negura tulburării ceea ce se lasă cu prisosinţă să fie văzut când e liniştită şi limpede. Meşteşugul celor ce pun la cale vicleşugurile pescăreşti nu mai atunci nici o putere. Aceasta se întâmplă să o păţească şi mintea contemplativă, mai ales atunci când dintr-o mânie nedreaptă se tulbură adâncul sufletului. (Diadoh al Foticeii)22 28

ˇ Sunt foarte puţini aceia care îşi cunosc cu de-amănuntul toate greşelile lor şi a căror minte nu e răpită niciodată de la pomenirea lui Dumnezeu. Căci precum ochii noştri cei trupeşti, când sunt sănătoşi pot vedea toate, până şi ţânţarii care zboară în aer, dar când sunt acoperiţi cu albeaţă sau de niscai urdori, chiar dacă vine înaintea lor vreun lucru mare nu-l văd decât foarte şters, iar pe cele mici nici nu le prind cu simţul vederii, tot aşa şi sufletul, de îşi va subţia cu luare aminte coaja care i-a venit din iubirea de lume, va socoti chiar şi cele mai mici greşeli ale sale ca foarte mari şi va vărsa neîncetat lacrimi peste lacrimi cu multă mulţumire. Căci s-a spus: Drepţii se vor mărturisi numelui Tău. Dar de va stărui în dragoste de lume, chiar dacă ar săvârşi vreo ucidere, sau altă faptă vrednică de mare pedeapsă, o va privi foarte liniştit, iar celorlalte greşeli nu le va da nici o însemnătate, ci le va socoti adeseori ca isprăvi. De aceea nu se va ruşina netrebnicul nici chiar să le apere cu căldură. (Diadoh al Foticeii)33

ˇ Numai Duhul Sfânt poate să curăţească mintea. Căci de nu va intra Cel puternic să dezarmeze şi să lege pe tâlhar, nu se va slobozi nicidecum prada. Deci se cade ca prin toate şi mai ales prin pacea sufletului să dăm odihnă Duhului Sfânt în noi, ca să avem sfeşnicul cunoştinţei luminând în noi totdeauna. Căci răspândindu-şi el neîncetat lumina în cămările sufletului, nu numai că se fac arătate în minte acele mici şi întunecate atacuri (momeli) ale dracilor, ci se şi slăbesc, fiind date pe faţă de lumina aceea sfântă şi slăvită. De aceea Apostolul zice: Duhul să nu-l stingeţi!, adică nu lucraţi, sau nu gândiţi cele rele, ca să nu întristaţi bunătatea Duhului Sfânt şi să vă lipsiţi de sfeşnicul acela ocrotitor. Căci nu se stinge Cel veşnic şi de viaţă făcător, ci de-l vom întrista se va depărta de la noi, lăsând mintea înceţoşată şi neluminată. (Diadoh al Foticeii)28

ˇ Simţirea minţii constă în gustarea precisă a realităţilor distincte din lumea nevăzută. Căci precum prin simţul gustului trupesc, când se află în stare de sănătate, deosebim fără greşeală cele bune de cele rele şi dorim cele bune, tot aşa mintea noastră, când începe să se mişte în deplină sănătate şi fără griji, poate să simtă din belşug mângâierea dumnezeiască şi să nu mai fie răpită niciodată de contrariul aceleia. Şi precum trupul, gustând din dulceţurile pământeşti, experimentează fără greşeală simţirea lor, aşa şi mintea, când se află deasupra cugetului trupesc, poate să guste fără să se înşele mângâierea Duhului Sfânt. (Gustaţi, zice, şi vedeţi că e bun Domnul şi să păstreze amintirea gustării neuitată prin lucrarea dragostei, încât să-şi poată da seama fără greşeală de cele ce-i sunt de folos$ după Sfântul care zice: Şi aceasta mă rog, ca dragostea voastră să prisosească tot mai mult şi mai mult, în cunoştinţă şi simţire, ca să preţuiţi cele ce sunt de folos). (Diadoh al Foticeii)28

ˇ Când mintea noastră începe să simtă harul Preasfântului Duh, Satana caută şi el să ne mângâie sufletul printr-o simţire la aparenţă plăcută, aducând peste noi, în vremea liniştirii de noapte, o adiere asemenea unui somn foarte uşor. Dar dacă mintea va fi găsită ţinând în pomenire fierbinte sfântul nume al Domnului Iisus şi va folosi preasfântul şi slăvitul nume al Lui, ca pe o armă împotriva înşelăciunii, se va depărta amăgitorul viclean. Însă de aici înainte se va aprinde statornic împotriva sufletului. Iar urmarea va fi că mintea, cunoscând cu de-amănuntul înşelăciunea celui viclean, va câştiga şi mai multă experienţă în a deosebi aceste două lucrări. (Diadoh al Foticeii)28

ˇ Mângâierea cea bună vine sau în vreme de veghe a trupului sau ca o arătare în somn a vreunui bun viitor; însă numai când cineva, stăruind în pomenirea fierbinte a lui Dumnezeu, s-a lipit de dragostea Lui. Iar mângâierea amăgitoare vine, cum am spus, totdeauna când cel ce se nevoieşte e furat de o toropeală uşoară, amestecată cu o jumătate de pomenire a lui Dumnezeu. Cea dintâi, ca una ce e de la Dumnezeu, îndeamnă în chip vădit sufletele nevoitorilor spre dragoste, umplându-se de multă bucurie. Cea de a doua, obişnuind să învăluie sufletul într-o adiere amăgitoare, încearcă să fure prin somnul trupului simţirea minţii sănătoase, care păstrează pomenirea lui Dumnezeu. Deci dacă mintea se va afla, cum am spus, stăruind cu luare aminte în pomenirea Domnului Iisus, va risipi adierea dulce la părere a vrăjmaşului şi se va porni cu bucurie la războiul împotriva lui, având la îndemână ca armă, pe lângă har, experienţa dobândită. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Se întâmplă uneori că sufletul se aprinde spre dragostea lui Dumnezeu, fiind luat de o mişcare neşovăielnică şi lipsită de năluciri; el atrage atunci oarecum şi trupul în adâncul dragostei aceleia negrăite, fie că aceasta se întâmplă în vremea de veghe, fie, cum am zis, când cel care e stăpânit de lucrarea sfântului har ajunge în stare de somn. Atunci el nu mai cugetă la nimic, decât la aceea spre ceea ce a mişcat. Când i se întâmplă aşa ceva, trebuie să ştie că aceasta este lucrarea Duhului Sfânt. Căci îndulcindu-se atunci întreg de acea dulceaţă negrăită, nu mai poate cugeta la nimic altceva, fiind copleşit de o bucurie adâncă. Dar dacă mintea, aflându-se sub o astfel de lucrare, zămisleşte vreo îndoială sub vreun înţeles întinat, şi se foloseşte de sfântul nume spre a se apăra de cel rău, şi nu numai pentru a primi dragostea lui Dumnezeu, trebuie să înţeleagă că aceea mângâiere cu înfăţişare de bucurie este de la înşelătorul. Bucuria aceasta este lipsită de calitate şi de intimitate, fiind produsă de vrăjmaşul care vrea ca sufletul să preacurvească. Căci atunci când vede mintea lăudându-se cu experienţa simţirii sale, el îmbie sufletului anumite mângâieri bune la aparenţă, ca aceasta, distrat de dulceaţa aceea moale şi umedă, să nu poată cunoaşte amestecul celui viclean. Din aceasta să cunoaştem, prin urmare, Duhul adevărului şi duhul înşelăciunii. Căci este cu neputinţă să guste cineva cu simţirea din dulceaţa dumnezeiască, sau să experimenteze prin simţire amărăciunea dracilor, dacă nu s-a umplut de încredinţarea că harul s-a sălăşluit în adâncul minţii, iar duhurile rele petrec împrejurul mădularelor inimii, lucru care dracii nu vreau să fie niciodată crezut de oameni, ca nu cumva, ştiind aceasta sigur, să se înarmeze împotriva lor cu pomenirea lui Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)10 27

ˇ Auzind despre simţirea minţii, nimeni să nu creadă că i se va arăta slava lui Dumnezeu în chip văzut. Căci zicem că sufletul simte, când e curat, printr-o anumită gustare negrăită, mângâierea dumnezeiască, dar nu că i se arată ceva din cele nevăzute. Fiindcă acum umblă prin credinţă şi nu prin vedere, cum zice fericitul Pavel. Deci dacă i se va arăta vreunuia dintre cei ce se nevoiesc, fie vreo lumină, fie vreo figură în chip de foc, fie vreun glas, nicidecum să nu primească o astfel de arătare. Căci este o înşelăciune vădită a vrăjmaşului, care a amăgit pe mulţi prin neştiinţă, făcându-i să se abată de la calea adevărului. Noi însă ştim că până ce petrecem în trupul acesta stricăcios, suntem departe de Dumnezeu, adică nu putem să-L vedem în chip văzut nici pe El, nici altceva din minunile cereşti. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Visurile, care sunt trimise sufletului de iubirea lui Dumnezeu, sunt mărturiile neînşelătoare ale unui suflet sănătos. De aceea nu trec de la o înfăţişare la alta, nici nu îngrozesc simţirea, nici nu aduc râsul sau plânsul aşa deodată. Ci se apropie de suflet cu toată blândeţea, umplându-l de bucurie duhovnicească. De aceea şi după ce s-a trezit trupul din somn, sufletul caută cu mult dor să prelungească bucuria visului. Dar în nălucirile aduse de draci totul se întâmplă dimpotrivă. Ele nici nu rămân la aceeaşi înfăţişare, nici nu arată multă vreme o formă netulburată. Căci ceea ce nu au dracii din voie liberă, ci împrumută numai din dorinţa de a amăgi, nu poate să-i îndestuleze pentru multă vreme. De aceea spun lucruri mari şi ameninţă cumplit, luându-şi adeseori chip de ostaşi; iar uneori şi cântă în suflet cu strigăt. Dar mintea recunoscându-i din aceste semne, când e curată, trezeşte trupul, iar uneori se şi bucură fiindcă a putut cunoaşte viclenia lor. De aceea, vădindu-i adeseori chiar în vis, îi înfurie grozav. Dar se întâmplă uneori că nici visele bune nu aduc bucurie sufletului, ci aşează în el o întristare dulce şi lacrimi fără durere. Iar aceasta se întâmplă celor ce au înaintat mult în smerenia cugetării. (Diadoh al Foticeii)25

ˇ Nu trebuie să ne îndoim că atunci când mintea începe să se afle sub lucrarea puternică a luminii dumnezeieşti, se face întreagă străvezie, încât îşi vede cu îmbelşugare propria ei lumină. Căci aceasta se întâmplă, zice, când puterea sufletului pune stăpânire asupra patimilor. Dar că tot ce i se arată într-o anumită formă, fie ca lumină, fie ca foc, se întâmplă din uneltirea vrăjmaşului, ne învaţă limpede dumnezeiescul Pavel, zicând că acela se preface în chipul îngerului luminii. Prin urmare nu trebuie să se apuce cineva de viaţa ascetică cu nădejdea aceasta, ca nu cumva să afle Satana prin aceasta sufletul gata pentru răpire; ci cu nădejdea ca să ajungă numai să iubească pe Dumnezeu cu toată simţirea şi convingerea inimii, ceea ce înseamnă din tot sufletul, din toată inima şi din tot cugetul. Căci cel ce e adus de lucrarea harului lui Dumnezeu la această stare a ieşit din lume, chiar dacă este în lume. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Înfrânarea este un nume de obşte, care se adaugă la numele tuturor virtuţilor. Deci cel ce se nevoieşte trebuie să se înfrâneze în toate. Căci precum oricare mădular al omului, chiar dacă dintre cele mai mici, de va fi tăiat, face urâtă întreaga înfăţişare a omului, fie cât de mic mădularul care lipseşte, tot cel ce se neglijează chiar şi numai o singură virtute, strică toată frumuseţea înfrânării, fără să ştie. Se cuvine deci să ne ostenim nu numai pentru virtuţile trupeşti, ci şi pentru cele care pot curăţa omul nostru cel dinăuntru. Căci ce folos va avea cel ce-şi păzeşte trupul feciorelnic, dacă sufletul şi-l lasă să se desfrâneze cu dracul neascultării? Sau cum se va încununa cel ce s-a înfrânat de lăcomia pântecelui şi de la toată pofta trupească, dar n-a avut grijă de închipuirea de sine şi de iubirea de slavă şi n-a răbdat nici cel mai mic necaz, care e măsura cu care se va măsura lumina dreptăţii celor ce au împlinit faptele dreptăţii în duh de smerenie? (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Cei ce se nevoiesc trebuie să urască toate patimile neraţionale în aşa fel încât să le ajungă ura faţă de ele o adevărată obişnuinţă. Dar înfrânarea de mâncări trebuie să o păzească în aşa fel, ca să nu câştige vreo scârbă faţă de vreuna din ele. Acesta ar fi un lucru vrednic de osândă şi cu totul drăcesc. Căci nu ne înfrânăm de la ele fiindcă ar fi vrednice de ocară (să nu fie), ci, ca depărtându-ne de multele mâncări, să pedepsim cu dreaptă măsură mădularele aprinse ale trupului; apoi, ca să avem destul prisos ca să-l putem da săracilor, drept semn al dragostei adevărate. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Precum trupul îngreunat de mulţimea mâncărilor face mintea molâie şi greoaie, tot aşa când e slăbit de prea multă înfrânare face partea contemplativă a sufletului, posomorâtă şi neiubitoare de cunoştinţă. Deci mâncările trebuie să se potrivească cu starea trupului. Când trupul e sănătos, trebuie să fie chinuit atât cât trebuie, iar când e slăbit, să fie îngrijit, dar cu măsură. Căci cel ce se nevoieşte nu trebuie să-şi slăbească trupul decât atâta cât trebuie ca să-i înlesnească lupta, ca prin ostenelile trupului şi sufletul să se curăţească după cuviinţă. (Diadoh al Foticeii)34

ˇ Când dracul slavei deşarte se aprinde puternic împotriva noastră, luând ca motiv venirea vreunor fraţi, sau a oricărui alt străin la noi, bine este să lăsăm cu acest prilej ceva din asprimea dietei noastre obişnuite. Prin aceasta vom face pe drac să plece fără ispravă, ba mai degrabă plângându-şi încercarea neizbutită. Totodată vom împlini cu dreapta judecată legea dragostei, păzind în aceeaşi vreme taina înfrânării nedezvăluită, prin pogorământul ce l-am primit. (Diadoh al Foticeii)44

ˇ Precum pământul udat cu măsură face să răsară cu cel mai mare spor sămânţa curată semănată în el, dar înecat de multe ploi aduce numai spini şi mărăcini, aşa şi pământul inimii, de vom folosi vinul cu măsură, va scoate la iveală, curate, seminţele ei fireşti, iar pe cele semănate de Duhul Sfânt în ea le va face să răsară foarte înfloritoare şi cu mult rod; dar de o vom scălda în multă băutură, va preface în spini şi mărăcini toate gândurile ei. (Diadoh al Foticeii) 34

ˇ Când mintea noastră înoată în valurile băuturii, nu numai că vede în somn cu patimă chipurile zugrăvite de draci, ci îşi plăsmuieşte şi în sine anumite vederi frumoase, îmbrăţişând cu foc nălucirile sale, ca pe nişte amante. Căci înfierbântându-se mădularele ce servesc la împreunarea trupească de căldura vinului, mintea e silită să-şi înfăţişeze vreo umbră plăcută a patimii. Se cuvine deci ca, folosindu-ne de dreapta măsură, să ne ferim de vătămarea ce vine din lăcomie. Căci dacă nu s-a născut în minte plăcerea, care să o împingă spre zugrăvirea păcatului, ea rămâne întreagă lipsită de năluciri şi, ceea ce-i mai mult, neafemeiată. (Diadoh al Foticeii)34

ˇ Cei ce vor să-şi înfrâneze părţile trupului care se umflă, nu trebuie să umble după băuturile drese, pe care meşterii acestei născociri le numesc aperitive, fiindcă deschid drumul spre pântece belşugului de mâncări. Căci nu numai calitatea lor e vătămătoare pentru trupurile celor ce se nevoiesc, ci şi însăşi amestecarea lor prostească răneşte foarte tare conştiinţa temătoare de Dumnezeu. Ce-i lipseşte doar vinului, ca să fie muiată asprimea lui prin amestecarea cu felurite dulcegării? (Diadoh al Foticeii)34

ˇ Domnul nostru Iisus Hristos, învăţătorul acestei sfinţite vieţuiri, a fost adăpat cu oţet în vremea patimilor de către cei ce slujeau poruncii diavoleşti, ca să ne lase (îmi pare mie) o pildă învederată despre dispoziţia ce trebuie să o avem în timpul sfinţitelor nevoinţe. Căci nu trebuie să se folosească, zice, de mâncări şi băuturi dulci cei ce se luptă împotriva păcatului, ci să rabde mai degrabă, fără şovăire, acreala şi amărăciunea luptei. Dar s-a mai adăugat şi isop în buretele ocării ca să ni se arate deplin modul în care ne putem curăţa. Căci acreala este proprie nevoinţelor, iar curăţirea e proprie desăvârşirii. (Diadoh al Foticeii)34

ˇ Nimic nu te împiedică să chemi doctorul la vreme de boală. Căci trebuia ca experienţa omenească să dea odată naştere acestui meşteşug. De aceea au şi existat leacurile, mai înainte de a fi aflat. Dar nu trebuie să ne punem nădejdea vindecării în ei, ci în Iisus Hristos, Mântuitorul şi Doctorul nostru cel adevărat. Iar aceasta o spun celor ce urmăresc ţinta înfrânării în chinovii şi în cetăţi, pentru faptul că nu pot să aibă neîncetat credinţa lucrătoare prin dragoste, datorită împrejurărilor ce li se întâmplă; dar şi pentru ca să nu cadă în slava deşartă şi în ispita diavolului, din care pricini unii dintre ei se laudă adeseori că nu au trebuinţă de doctori. Dacă însă cineva îşi duce viaţa retrasă în locuri mai pustii, numai între doi sau trei fraţi de acelaşi fel, să se lase pe sine cu credinţă numai în grija Domnului, care ne tămăduieşte toată boala şi toată neputinţa, în orice pătimire ar cădea. Căci după Domnul, îi ajunge pustia ca să-l mângâie în boala lui. Fiindcă unul ca acesta nu e lipsit niciodată de lucrarea credinţei, nici nu are prilej să se fălească cu virtutea răbdării, ci se foloseşte de pustie ca de o bună acoperitoare. De aceea sălăşluieşte Domnul în casă pe cei ce vieţuiesc în singurătate. (Diadoh al Foticeii)6

ˇ Când din pricina unor boli trupeşti ce ni se întâmplă, ne scârbim de noi înşine, trebuie să ştim că sufletul nostru este încă rob poftelor trupului. De aceea doreşte el fericire pământească şi nu vrea să se despartă de bunătăţile vieţii, ci socoteşte un mare neajuns să nu se poată folosi, din pricina bolilor, de frumuseţile vieţii. Dar de va primi cu mulţumire supărările bolii, va cunoaşte că nu e departe de hotarele neprihănirii. Drept aceea, atunci şi moartea o aşteaptă cu bucurie, ca fiind mai degrabă pricină a vieţii adevărate. (Diadoh al Foticeii)39

ˇ Sufletul nu va dori să se despartă de trup până nu-şi va pierde orice plăcere pentru lumea de aici. Căci toate simţurile trupului se împotrivesc credinţei, fiindcă ele sunt numai pentru lucrurile de acum, iar aceea vesteşte măreţia bunurilor viitoare. Se cuvine deci ca cel ce se nevoieşte să nu se gândească niciodată la pomi cu ramuri bogate şi umbroase, la izvoare cu ape curgătoare, la grădini felurite şi înflorite, la case împodobite şi la petreceri cu rudeniile; de asemenea să nu-şi amintească de ospeţele care s-ar întâmpla la praznice, ci să se folosească numai de cele strict trebuincioase cu toată mulţumirea, iar încolo să socotească viaţa ca pe o cale străină, pustie de orice plăcere trupească. Căci numai strâmtorând astfel cugetarea noastră, o vom îndrepta întreagă pe urmele vieţii veşnice. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Că vederea, gustul şi celelalte simţuri slăbesc ţinerea de minte a inimii, când ne folosim de ele peste măsură, ne-o spune cea dintâi, Eva. Căci până ce n-a privit la pomul oprit cu plăcere îşi amintea cu grijă de porunca dumnezeiască. De aceea era acoperită de aripile dragostei dumnezeieşti, nedându-şi seama din această pricină de goliciunea ei. Dar când a privit la pom cu plăcere şi s-a atins de el cu multă poftă şi în sfârşit a gustat din rodul lui cu o voluptate puternică, îndată s-a pătruns de dorinţa după împreunarea trupească, aprinzându-se de patimă prin faptul că era goală. Şi astfel toată pofta ei şi-a întors-o spre gustarea lucrurilor de aici, amestecând, din pricina fructului plăcut la vedere, în greşeala ei şi greşeala lui Adam. De atunci, cu anevoie îşi mai poate aduce omul aminte de Dumnezeu, sau de poruncile Lui. Deci noi, privind pururi în adâncul inimii noastre cu necontenita pomenire a lui Dumnezeu, să petrecem în această viaţă înşelătoare, ca nişte lipsiţi de vedere. Căci e propriu înţelepciunii duhovniceşti să păzească pururi neînaripat dorul privirilor. La aceasta ne îndeamnă şi mult încercatul Iov, zicând: Inima mea nu s-a luat după ochii mei. Lucrul acesta este cu adevărat semnul celei mai de pe urmă înfrânări. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Cel ce petrece pururi în inima sa e departe de toate lucrurile frumoase ale vieţii. Căci umblând în duh, nu poate cunoaşte poftele trupului. Unul ca acesta făcându-şi plimbările în cetatea întărită a virtuţilor, le are pe acestea ca păzitori la porţile cetăţii curăţiei. De aceea uneltirile dracilor împotriva lui rămân fără succes, chiar dacă ar ajunge săgeţile poftei josnice până la ferestrele firii. (Diadoh al Foticeii)28

ˇ Când sufletul nostru începe să nu mai poftească lucrurile frumoase ale pământului, se furişează de cele mai multe ori în el un gând de trândăvie, care nu-i îngăduie să stea cu plăcere nici în slujba cuvântului şi nu-i lasă nici dorinţa hotărâtă după bunurile viitoare; ba îi înfăţişează şi viaţa aceasta trecătoare ca neavând nici un rost şi fiind cu totul incapabilă de vreo faptă vrednică de-a fi numită virtute; şi însăşi cunoştinţa o dispreţuieşte, ca pe una ce a fost dată şi altor mulţi oameni, sau ca pe una ce nu ne făgăduieşte nimic desăvârşit. De această patimă moleşitoare şi aducătoare de toropeală vom scăpa de ne vom ţine cu tărie cugetul nostru între hotare foarte înguste, căutând numai la pomenirea lui Dumnezeu. Căci numai întorcându-se astfel mintea la căldura ei, va putea să se izbăvească fără durere de acea împrăştiere nesocotită. (Diadoh al Foticeii)1

ˇ Când îi închidem minţii toate ieşirile cu pomenirea lui Dumnezeu, ea cere o ocupaţie care să dea de lucru hărniciei ei. Trebuie să-i dăm deci pe: Doamne Iisuse, prin care îşi poate ajunge deplin scopul. Căci nimeni nu numeşte Domn pe Iisus, fără numai în Duhul Sfânt. Dar aşa de strâns şi de neîncetat să privească la acest cuvânt în cămările sale, încât să nu se abată nicidecum spre niscai năluciri. Căci toţi aceia care cugetă neîncetat la acest nume sfânt şi slăvit în adâncul inimii, vor putea vedea odată şi lumina minţii. Pentru că dacă e ţinut strâns în amintire, el arde toată pata de pe faţa sufletului, printr-o simţire puternică. Căci Dumnezeul nostru este foc mistuitor ce arde toată răutatea. Ca urmare Domnul atrage sufletul la iubirea puternică a slavei Sale. Căci zăbovind numele acela slăvit şi mult dorit prin pomenirea minţii în căldura inimii, sădeşte în noi numaidecât deprinderea de-a iubi bunătatea Lui, nemaifiind nimic care să ne împiedice. Acesta este mărgăritarul cel de mult preţ, pe care-l poate agonisi cineva vânzând toată averea sa, ca să aibă o bucurie negrăită de aflarea lui. (Diadoh al Foticeii)40

ˇ Alta este bucuria începătoare şi alta cea desăvârşitoare. Cea dintâi nu e lipsită de lucrarea închipuirii (de năluciri); cealaltă are ca putere smerita cugetare. Iar la mijlocul lor se află întristarea iubitoare de Dumnezeu şi lacrima fără durere. Căci întru înmulţirea înţelepciunii stă spor de amărăciune şi cine-şi înmulţeşte cunoştinţa îşi sporeşte suferinţa. De aceea sufletul trebuie îmbiat întâi la nevoinţe prin bucuria începătoare, ca apoi să fie mustrat şi probat de către adevărul Duhului Sfânt pentru relele pe care le-a făcut şi pentru împrăştierile de care se mai face vinovat. Căci întru mustrări, zice, ai pedepsit pe om pentru fărădelege şi ai subţiat ca pe o pânză de păianjen sufletul lui. Iar după ce mustrarea aceasta va fi probat sufletul ca într-un cuptor, acesta va primi bucuria fără năluciri, în pomenirea fierbinte a lui Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Când sufletul se tulbură de mânie, sau se înceţoşează de aburii vinului, sau se supără de o întristare grea, mintea nu poate să ţină pomenirea lui Dumnezeu (oricât de mult s-ar sili). Căci fiind întunecată întreagă de furia patimilor, se înstrăinează cu totul de simţirea sa. De aceea lucrul dorit nu are unde să-şi întipărească pecetea sa, ca mintea să poarte fără uitare chipul întărit, dat fiind că memoria cugetării s-a învârtoşat din pricina asprimii patimilor. Dar izbăvindu-se sufletul de acestea, chiar dacă lucrul bun a fost furat pentru scurtă vreme de uitare, folosindu-se mintea îndată de agerimea ei, se prinde iarăşi cu căldură de lucrul acela mult dorit şi mântuitor. Fiindcă are atunci harul însuşi, care cugetă împreună cu sufletul şi strigă împreună cu el: Doamne Iisuse Hristoase. Căci harul învaţă sufletul cum învaţă mama copilul, străduindu-se împreună cu el să spună numele tată, până când îl aduce la deprinderea de-a rosti limpede, în loc de orice altă vorbă copilărească, numele tatălui, chiar când doarme. De aceea zice Apostolul: Asemenea şi Duhul stă într-ajutor neputinţelor noastre. Căci a ne ruga precum trebuie nu ştim, ci însuşi Duhul se roagă pentru noi cu suspine negrăite. Pentru că fiind noi prunci faţă de desăvârşirea virtuţii, avem trebuinţă numaidecât de ajutorul Lui ca, unind şi îndulcind El toate gândurile noastre cu dulceaţa Sa, să ne putem mişca din toată inima spre pomenirea şi spre dragostea lui Dumnezeu şi Tatăl nostru. De aceea întru Dânsul, cum zice tot dumnezeiescul Pavel, strigăm neîncetat, când suntem călăuziţi de El să numim pe Dumnezeu Tată: Avva Părinte. (Diadoh al Foticeii)28

ˇ Mânia obişnuieşte mai mult decât celelalte patimi să tulbure şi să zăpăcească sufletul. Dar uneori îi şi foloseşte cât se poate de mult. Căci când ne folosim de ea fără tulburare împotriva celor necuvioşi, sau într-un fel sau altul neînfrânaţi, ca, sau să se mântuiască, sau să se ruşineze, prilejuim sufletului un spor de blândeţe: fiindcă lucrăm potrivit cu scopul dreptăţii şi al bunătăţii lui Dumnezeu. Pe lângă aceasta, adeseori, mâniindu-ne tare împotriva păcatului, dăm sufletului vigoare, scăpându-l de moleşeală. De asemenea nu încape nici o îndoială că, mâniindu-ne împotriva duhului stricăciunii, când suntem în mare întristare şi descurajare, ne aflăm cu cugetul mai presus de lauda cea spre moarte. Ca să ne înveţe aceasta, Domnul s-a mâniat şi s-a tulburat de două ori împotriva duhului iadului, deşi făcea toate câte voia cu o voinţă netulburată. Aşa a întors sufletul lui Lazăr în trup. Încât mie îmi pare că mânia neprihănită a fost dăruită firii noastre de Dumnezeu, care ne-a zidit, mai degrabă ca o armă a dreptăţii. Dacă s-ar fi folosit Eva de ea împotriva şarpelui, nu ar fi fost robită de plăcerea acea pătimaşă. Astfel mie mi se pare că cel ce se foloseşte cu neprihănire de mânie, din râvna cuvioşiei, se va afla mai cercat în cumpăna răsplătirilor, decât cel ce nu se mişcă nicidecum la mânie, pentru greutatea de a se mişca a minţii. Fiindcă cel din urmă se dovedeşte a nu-şi fi deprins vizitiul să stăpânească frânele simţurilor omeneşti. Iar celălalt luptă strunind caii virtuţii şi e purtat în mijlocul bătăliilor cu dracii, conducând neîntrerupt cu frica lui Dumnezeu carul cel cu patru cai ai înfrânării. Pe acesta îl aflăm numit în Scriptură, la înălţarea dumnezeiscului Ilie, carul lui Israel, pentru motivul că Dumnezeu a vorbit întâia oară Iudeilor despre cele patru virtuţi în chip deosebit. Iar cel ce s-a hrănit aşa de mult cu neprihănirea a fost înălţat la cer pe un car cu foc, pentru că s-a folosit, socotesc, de virtuţile sale ca de nişte cai, vieţuind întru Duhul care l-a răpit pe el într-un vârtej de foc. (Diadoh al Foticeii)3

ˇ Cel ce s-a împărtăşit de sfânta cunoştinţă şi a gustat din dulceaţa lui Dumnezeu, nu mai trebuie să judece pe nimeni niciodată. Fiindcă dreptatea căpeteniilor lumii acesteia e copleşită cu totul de dreptatea lui Dumnezeu. Căci care ar fi deosebirea între fiii lui Dumnezeu şi oamenii veacului acestuia, dacă dreptul acestora n-ar apărea ca nedesăvârşit faţă de dreptatea acelora? De aceea cel dintâi se numeşte drept omenesc, iar cea de-a doua dreptate dumnezeiască. Astfel Mântuitorul nostru fiind ocărât nu răspundea cu ocară, dat la chinuri nu ameninţă, ci răbda în tăcere să fie dezbrăcat şi de haine şi pentru mântuirea noastră a suferit durere; ba, ceea ce e mai mult, se ruga Tatălui pentru cei care îl chinuiau. Dar oamenii lumii nu încetează să se judece până ce nu-şi iau cu adaos înapoi lucrurile de la cei cu care se judecă, mai ales când îşi primesc dobânzile înainte de a li se plăti datoria. Aşa încât dreptul lor se face adeseori început de mare nedreptate. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Am auzit pe unii oameni evlavioşi zicând că nu trebuie să îngăduim să ni se ia lucrurile ce le avem pentru susţinerea noastră, sau pentru ajutorarea săracilor, ca să nu ne facem pricină de păcat celor ce ne nedreptăţesc pe noi, prin faptul că răbdăm, mai ales dacă se întâmplă să pătimim aceasta de la creştini. Dar aceasta nu înseamnă altceva decât a ţine cineva la ale sale mai mult decât la sine însuşi, pentru o pricină neraţională. Pentru că dacă părăsesc rugăciunea şi paza inimii şi încep puţin câte puţin să umblu după judecăţi împotriva celor ce voiesc să mă păgubească şi să aştept pe la uşile judecătoriilor, vădit este că cele pentru care mă judec le socotesc mai însemnate decât mântuirea mea, ca să nu zic şi decât însăşi porunca mântuitoare. Căci cum mai ascult atunci în întregime de cuvântul evanghelic, care-mi porunceşte: Şi de la cel ce ia cu ale tale nu cere îndărăt, dacă nu rabd cu bucurie, după cuvântul apostolic, răpirea lucrurilor mele, sau dacă, judecându-mă şi primind înapoi cele ce mi-au fost luate cu sila, cu aceasta nu-l izbăvesc de păcat pe acel lacom? Deci dat fiind că judecătoriile stricăcioase nu judecă potrivit cu judecata nestricăcioasă a lui Dumnezeu, căci vinovatul are toată încrederea în legile acestea în faţa cărora îşi apără pricina sa, bine este să suferim sila celor ce vreau să ne nedreptăţească şi să ne rugăm pentru ei, ca prin pocăinţă şi nu prin întoarcerea lucrurilor ce le-au răpit de la noi să fie izbăviţi de păcatul lăcomiei. Căci aceasta o vrea dreptatea lui Dumnezeu, ca să primim nu lucrul lăcomit, ci pe lacomul însuşi, izbăvit de păcat prin pocăinţă. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ E foarte potrivit şi cât se poate de folositor ca odată ce am cunoscut calea evlaviei să vindem îndată toate avuţiile noastre, iar banii de pe ele să-i împărţim după porunca Domnului, ca nu cumva, pe motiv că vrem să împlinim poruncile totdeauna, să nesocotim porunca mântuitoare. Căci făcând aşa vom dobândi întâi negrija cea bună şi apoi sărăcia nepândită care ne ţine cugetul mai presus de orice nedreptate şi de orice judecată, dat fiindcă nu mai avem materia care aprinde focul din cei lacomi. Dar mai mult decât celelalte virtuţi ne va încălzi şi ne va odihni la sânul ei, pe noi cei rămaşi goi, smerita cugetare. Ea ne va fi ca o mamă care îşi încălzeşte copilul, luându-l în braţele sale, când din simplitate copilărească acela şi-a aruncat departe de el haina de care s-a dezbrăcat, găsind plăcere, din pricina nerăutăţii, mai degrabă în goliciune, decât în culoarea pestriţă a hainei. Căci zice Scriptura: Domnul păzeşte pe prunci; de aceea m-am smerit, iar El m-a mântuit. (Diadoh al Foticeii)41

ˇ Toate darurile (harismele) Dumnezeului nostru sunt bune foarte şi dătătoare de toată bunătatea. Dar nici unul nu ne aprinde şi nu ne mişcă inima aşa de mult spre iubirea bunătăţii Lui, cum o face harisma cuvântării de Dumnezeu (teologia). Căci aceasta fiind un rod timpuriu al bunătăţii lui Dumnezeu, dăruieşte sufletului cele dintâi daruri. Ea ne face mai întâi să dispreţuim cu bucurie toată dragostea de viaţă, ca unii ce avem, în locul poftelor stricăcioase, că bogăţie negrăită, cuvintele lui Dumnezeu. Apoi luminează mintea noastră cu focul care o preschimbă, încât o face să fie în comuniune cu duhurile slujitoare. Să păşim deci, iubiţilor, cu toată inima spre această virtute, cei ce ne-am pregătit pentru ea. Căci ea este frumoasă, atotvăzătoare şi depărtează toată grija, hrănind mintea cu cuvintele lui Dumnezeu în fulgerările luminii negrăite; ca să nu spun multe, ea pregăteşte sufletul raţional pentru comuniunea nedespărţită cu Dumnezeu, prin Sfinţii Prooroci, ca şi între oameni (o minune!) să se cânte limpede stăpânirea lui Dumnezeu, în sunete dumnezeieşti, armonizate de această dumnezeiască aducătoare a miresei la mirele ei. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Mintea noastră adeseori se simte îngreunată la rugăciune, din pricina marii îngustimi şi concentrări a acestei virtuţi. Dar îmbrăţişează cu bucurie contemplarea şi cuvântarea de Dumnezeu, dată fiind lărgimea şi libertatea de mişcare ce i-o procură vederile dumnezeieşti. Ca să nu-i dăm aşadar minţii putinţa să spună multe, sau chiar să zboare peste măsură, să ne îndeletnicim cel mai mult cu rugăciunea, cu cântarea Psalmilor şi cu cetirea Scripturilor, netrecând cu vederea nici tâlcurile bărbaţilor învăţaţi, a căror credinţă se cunoaşte din cuvinte. Pentru că, făcând aceasta, nu lăsăm mintea să amestece cuvintele sale în cuvintele harului, precum nu-i îngăduim să fie furată e slava deşartă şi să fie împrăştiată de multa plăcere a vorbăriei, ci o păzim în vremea contemplaţiei în afară de orice lucrare a închipuirii i facem prin aceasta ca aproape toate cugetările ei să fie întovărăşite de lacrimi. Căci odihnindu-se în ceasurile de liniştire (isihie) şi îndulcindu-se mai ales cu dulceaţa rugăciunii, nu numai că se va elibera de neajunsurile mai sus pomenite, ci va prinde şi mai multă putere spre a se da cu agerime şi fără osteneală contemplaţiilor dumnezeieşti, sporind totodată cu multă smerenie în darul deosebirii. Dar trebuie să ştim că este şi o rugăciune mai presus de orice lărgime. Aceasta însă e proprie numai acelora care sunt plini în toată simţirea şi încredinţarea lor de darul Duhului Sfânt. (Diadoh al Foticeii)40

ˇ Harul obişnuieşte la început să umple sufletul de lumină prin simţire multă. Dar înaintând omul în nevoinţe, adeseori harul lucrează nesimţit tainele sale în sufletul contemplativ (văzător) şi cuvântător de Dumnezeu. Făcând la început aşa, el vrea ca, bucurându-ne, să ne mâne spre contemplaţiile dumnezeieşti, ca pe unii ce suntem chemaţi de la neştiinţă la cunoştinţă. La mijlocul nevoinţelor însă, vrea să ne păstreze cunoştinţa nepătate de slava deşartă. Prin urmare trebuie să ne lase să ne întristăm într-o anumită măsură, ca unii ce am fi părăsiţi, ca şi mai mult să ne smerim şi să ne supunem slavei Domnului, dar totodată să ne şi bucurăm cu măsură, într-aripaţi de nădejdea cea bună. Căci precum multă întristare învăluie sufletul în deznădejde şi necredinţă, aşa şi multă bucurie îl îmbie la părerea de sine. Desigur e vorba despre cei ce sunt încă prunci. Iar la mijloc, între iluminare şi părăsire, se află încercarea; precum la mijloc între întristare şi bucurie se află nădejdea. Căci aşteptând; zice, am aşteptat pe Domnul şi a căutat spre mine; şi iarăşi: După mulţumirea durerilor mele în inima mea, mângâierile Tale au veselit sufletul meu. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Precum uşile băilor, deschizându-se necontenit, împing căldura dinăuntru afară, aşa şi sufletul când vrea să vorbească multe, chiar dacă le-ar spune toate bune, împrăştie şi slăbeşte puterea ţinerii de minte prin poarta grăitoare. Prin aceasta mintea uită să spună lucrurile care se cuvin la vreme potrivită şi împărtăşeşte de-a-valma oricui se nimereşte o amestecătură de gânduri, nemaiavând nici pe Duhul Sfânt, care să-i păzească cugetarea ferită de năluciri. Căci lucrul bun scapă totdeauna vorbăriei, fiind străin de orice vălmăşag şi imaginaţie. Bună este deci tăcerea la vreme, ea nefiind decât mama gândurilor prea înţelese. (Diadoh al Foticeii)47

ˇ Însuşi cuvântul cunoştinţei ne învaţă că multe patimi suferă la început sufletul contemplativ (văzător) şi cuvântător de Dumnezeu. Dar mai mult decât toate, mânia şi ura. Iar aceasta o pătimeşte nu atât pentru dracii care le stârnesc pe acestea, cât din pricina înaintării sale. Pentru că până ce sufletul e dus de cugetul lumii, chiar dacă vede că ceea ce e drept e călcat în picioare de unii sau de alţii, rămâne nemişcat şi netulburat, căci îngrijindu-se de poftele sale, nu-l interesează ceea ce e drept în ochii lui Dumnezeu. Dar când începe să se ridice deasupra patimilor, dispreţul lucrurilor de aici şi dragostea lui Dumnezeu nu-l mai lasă să sufere a vedea nesocotit ceea ce este drept, nici în sine nici în altul, ci se mânie şi se turbură împotriva făcătorilor de rele, până ce nu vede pe batjocoritorii dreptăţii că se fac apărătorii ei cu cuget cuvios. De aceea pe cei nedrepţi îi urăşte, iar pe cei drepţi îi iubeşte peste măsură. Căci ochiul sufletului nu mai poate fi înşelat când acoperământul lui, adică trupul, a devenit prin înfrânare o ţesătură foarte subţire. Totuşi este cu mult mai bun lucru a plânge nesimţirea celor nedrepţi, decât a-i urî. Căci deşi aceia sunt vrednici de ură, dar raţiunea nu vrea ca sufletul iubitor de Dumnezeu să fie tulburat de ură. Fiindcă până ce se află ura în suflet, nu lucrează în el cunoştinţa. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Mintea cuvântătoare de Dumnezeu (teologică), îndulcindu-şi şi încălzindu-şi sufletul cu înseşi cuvintele lui Dumnezeu, dobândeşte nepătimirea în măsură potrivită. Căci cuvintele Domnului, zice, sunt cuvinte curate, argint lămurit în foc pe seama pământului. Iar mintea cunoscătoare (gnostică), întărită prin experienţa cu lucrul, se ridică mai presus de patimi. Dar şi mintea cuvântătoare de Dumnezeu gustă din experienţa celei cunoscătoare, dacă se face pe sine mai smerită, precum şi mintea cunoscătoare gustă din virtutea contemplativă (văzătoare), dacă îşi păstrează nerătăcită puterea discriminatoare a sufletului. Căci nu se întâmplă ca să se dea amândouă darurile în întregime fiecărei minţi. Iar pricina este ca amândouă să se minuneze de ceea ce are mai mult cealaltă decât ea şi aşa să sporească în ele smerita cugetare, împreună cu râvna dreptăţii. De aceea zice Apostolul: Unuia prin Duhul i s-a dat cuvânt de înţelepciune, altuia cuvânt de cunoştinţă în acelaşi Duh. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Când sufletul e plin de belşugul rodurilor sale fireşti, îşi face cu glas mai mare şi cântarea de psalmi şi vrea să se roage mai mult cu vocea. Dar când se află sub lucrarea Duhului Sfânt, cântă şi se roagă întru toată destinderea şi dulceaţa, numai cu inima. Stării de suflet celei dintâi îi urmează o bucurie amestecată cu închipuiri, iar celei din urmă, lacrimi duhovniceşti şi după aceea o mulţumire iubitoare de linişte. Căci pomenirea, rămânând fierbinte din pricina glasului domol, face inima să izvorască anumite cugetări înlăcrimate şi blânde. Atunci se pot vedea cum se seamănă seminţele rugăciunii cu lacrimi în pământul inimii, în nădejdea bucuriei secerişului ce va urma. Totuşi, când suntem apăsaţi de multă tristeţe, trebuie să facem cântarea rugăciunii cu un glas puţin mai mare, lovind sufletul cu sunete, în nădejdea bucuriei, până ce nourul acela greu va fi împrăştiat de valurile melodiei. (Diadoh al Foticeii)40

ˇ Când sufletul ajunge la cunoştinţa de sine, produce şi din sine o oarecare ardoare şi sfială iubitoare de Dumnezeu. Căci nefiind tulburat de grijile vieţii, naşte o anumită dragoste plină de pace, care caută cu măsură pe Dumnezeul păcii. Dar e desfăcut degrabă de la acest gând, fie pentru că pomenirea lui Dumnezeu e furată de simţuri, fie pentru că firea îşi cheltuieşte repede virtutea sa din pricină că e săracă. De aceea înţelepţii Elinilor nu aveau cum trebuie ceea ce credeau că au dobândit prin înfrânare, deoarece mintea lor nu stătea sub înrâurirea înţelepciunii netrecătoare şi adevărate. Dar ardoarea venită în inimă de la Preasfântul Duh este întreagă numai pace. Apoi ea nu slăbeşte nicidecum şi cheamă toate părţile sufletului la dorul după Dumnezeu. Ea nu iese afară din inimă şi înveseleşte tot omul cu o dragoste şi cu o bucurie fără margini. Se cuvine deci, ca după ce o cunoaştem, să căutăm să ajungem la ea. Căci dragostea naturală este un semn al firii însănătoşite prin înfrânare. Dar ea nu poate duce mintea la nepătimire, ca dragostea duhovnicească. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Unii au născocit că atât harul, cât şi păcatul, adică atât Duhul adevărului, cât şi duhul rătăcirii se află ascunse în mintea celor ce s-au botezat. Ca urmare zic că o persoană îmbie mintea spre cele bune, iar cealaltă îndată spre cele dimpotrivă. Eu însă am înţeles din dumnezeieştile Scripturi şi din însăşi simţirea minţii că înainte de Sfântul Botez harul îndeamnă sufletul din afară spre cele bune, iar Satana foieşte în adâncurile lui, încercând să stăvilească toate ieşirile dinspre dreapta ale minţii. Dar din ceasul în care renăştem, diavolul e scos afară, iar harul intră înăuntru. Ca urmare aflăm că precum odinioară stăpânea rătăcirea asupra sufletului, aşa după Botez stăpâneşte adevărul asupra lui. Lucrează desigur Satana asupra sufletului şi după aceea ca şi mai-nainte, ba de multe ori chiar mai rău. Dar nu ca unul ce se află de faţă împreună cu harul (să nu fie!), ci învăluind prin mustul trupului mintea, ca într-un fum, în dulceaţa poftelor neraţionale. Iar aceasta se face din îngăduirea lui Dumnezeu, ca trecând omul prin furtună, prin foc şi prin cercare, să ajungă astfel la bucuria binelui. Căci am trecut, zice, prin foc şi apă, şi ne-ai scos pe noi la odihnă. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Harul se ascunde, cum am zis, din însăşi clipa în care ne-am botezat în adâncul minţii. Dar îşi acoperă prezenţa faţă de simţirea minţii. Din moment ce începe însă cineva să iubească pe Dumnezeu cu toată hotărârea, o parte din bunătăţile harului intră într-un chip negrăit în comunicare cu sufletul prin simţirea minţii. Prin aceasta, cel ce vrea să ţină cu tărie lucrul pe care l-a aflat, vine la dorinţa să vândă cu multă bucurie toate bunurile cele de aici, ca să cumpere cu adevărat ţarina în care a aflat ascunsă comoara vieţii. Căci când va vinde cineva toată bogăţia lumească, va afla locul în care stătea ascuns harul lui Dumnezeu. Fiindcă pe măsura înaintării sufletului, îşi descoperă şi darul dumnezeiesc bunătatea lui în minte. Dar atunci îngăduie Domnul şi dracilor să supere sufletul, ca să-l înveţe să facă deosebirea între bine şi rău şi să-l facă mai smerit prin aceea că pe măsură ce se curăţeşte simte tot mai multă ruşine de urâciunea gândurilor drăceşti. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Precum am zis, Satana prin Sfântul Botez e scos afară din suflet. Dar i se îngăduie, pentru pricinile mai-nainte pomenite, să lucreze în el prin trup. Căci harul lui Dumnezeu se sălăşluieşte în însuşi adâncul sufletului, adică în minte. Pentru că toată slava fiicei împăratului, zice, e dinăuntru, nearătată dracilor. De aceea din adâncul inimii însuşi simţim oarecum izvorând dragostea dumnezeiască, când ne gândim fierbinte la Dumnezeu. Iar duhurile rele de aici înainte se mută şi se încuibează în simţurile trupului, lucrând prin natura uşor de influenţat a trupului asupra celor ce sunt încă prunci cu sufletul. Astfel mintea noastră se bucură pururi, cum zice dumnezeiescul Apostol, de legea Duhului, iar simţurile trupului sunt atrase de lunecuşul plăcerilor. De aceea harul, lucrând prin simţirea minţii, înveleşte trupul celor ce sporesc în cunoştinţă cu bucurie negrăită, iar dracii, lucrând prin simţurile trupului, robesc sufletul, îmbiindu-l, ucigaşii, cu sila spre cele ce nu vrea, mai ales când ne află umblând fără grijă şi cu nepăsare pe calea credinţei. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Cuvântul cunoştinţei ne învaţă că sunt două feluri de duhuri rele. Unele dintre ele sunt oarecum mai subţiri, iar altele mai materiale. Cele mai subţiri războiesc sufletul. Celelalte obişnuiesc să ducă trupul în robie prin anumite îmboldiri stăruitoare. De aceea dracii care războiesc sufletul şi cei care războiesc trupul îşi sunt mereu potrivnici, cu toate că au acelaşi scop de-a vătăma pe oameni. Când deci harul nu locuieşte în om, aceştia foiesc ca nişte şerpi în adâncurile inimii, neîngăduind câtuşi de puţin sufletului să caute spre dorinţa binelui. Dar când harul e ascuns în minte, se strecoară ca nişte nouri întunecoşi prin părţile inimii, spre patimile păcatului, sau iau chipul feluritelor împrăştieri ca, furând mintea de la pomenirea lui Dumnezeu, să o desfacă de convorbirea cu harul. Când deci dracii, care supără sufletul nostru, ne aprind spre patimile sufleteşti şi mai ales spre înalta părere de sine, care este maica tuturor relelor, să ne gândim la moartea trupului nostru şi vom ruşina umflarea iubirii de slavă. Dar acelaşi lucru trebuie să-l facem şi când dracii, care ne războiesc trupul, ne împing inima să se aprindă spre pofte de ruşine. Căci singur acest gând, însoţit cu pomenirea de Dumnezeu, poate opri feluritele lucrări ale duhurilor rele. Dar dacă dracii, care războiesc sufletul, vor să se folosească şi de acest gând, punându-ne în minte nimicnicia nemărginită a firii omeneşti, ca neavând nici un preţ din pricina trupului (căci aceasta iubesc să o facă, dar vrea cineva să-l chinuiască cu acest gând), să ne amintim de cinstea şi de slava Împărăţiei Cereşti, netrecând cu vederea nici amărăciunea şi întunecimea osândei veşnice, ca printr-una să ne mângâiem tristeţea, iar prin cealaltă să întristăm uşurătatea inimii noastre. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Deci Satana, fiindcă nu se poate încuiba în mintea celor ce se nevoiesc, ca mai-nainte, dată fiind prezenţa harului, călăreşte pe mustul cărnii, ca unul ce a cuibărit în trup, ca prin firea uşor de mânuit a acestuia să amăgească sufletul. De aceea trebuie să uscăm trupul cu măsură, ca nu cumva prin mustul lui să se rostogolească mintea pe lunecuşul plăcerilor. Deci se cuvine ca din însuşi cuvântul Apostolului să ne încredinţăm că mintea celor ce se nevoiesc stă sub lucrarea luminii dumnezeieşti; de aceea şi slujeşte legii dumnezeieşti şi se veseleşte cu ea. Iar trupul primeşte cu plăcere, pentru firea lui uşor de mânuit, duhurile rele; de aceea şi alege să slujească răutăţilor. De aici se vede şi mai mult că mintea nu este un sălaş comun al lui Dumnezeu şi al diavolului. Căci cum ar zice atunci Pavel: Slujesc cu mintea legii lui Dumnezeu, iar cu trupul legii păcatului? De aici iarăşi se vede că mintea mea stă întru toată libertatea în luptă cu dracii, slujind cu bucurie bunătăţii harului, iar trupul primeşte aburul dulce al plăcerilor neraţionale, pentru faptul că îngăduie, cum am zis, duhurilor rele să stea cuibărite în el. Căci ştiu, zice, că nu locuieşte în mine, adică în trupul meu, binele. E vorba de cei ce se împotrivesc păcatului, dar se află pe la mijlocul nevoinţelor. Căci nu spune despre sine aceasta. Deci cu mintea se războiesc dracii, iar trupul încearcă să-l povârnească spre lunecuşul plăcerilor prin îmboldiri stăruitoare. Căci li se îngăduie, după o dreaptă judecată, să petreacă în adâncurile trupului, chiar şi ale celor ce luptă întins împotriva păcatului, pentru faptul că voia slobodă a cugetului omenesc este pururi sub cercare. Iar dacă cineva poate să moară prin osteneli încă pe când trăieşte, ajunge în întregime locaşul Duhului Sfânt. Căci unul ca acesta a înviat, încă înainte de a muri. Aşa a fost cu fericitul Pavel şi cu toţi cei ce s-au luptat sau se luptă în chip desăvârşit împotriva păcatului. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ E drept că inima izvorăşte şi din sine gânduri bune şi rele. Dar nu rodeşte prin fire cugetările rele, ci amintirea răului i s-a făcut ca un fel de deprindere din pricina rătăcirii dintâi. Însă cele mai multe şi mai rele dintre gânduri le zămisleşte din răutatea dracilor. Dar noi le simţim pe toate ca ieşind din inimă. Şi de aceea au bănuit unii că în minte se află împreună cu harul şi păcatul. De aceea socotesc ei că a zis şi Domnul că cele ce ies din gură purced din inimă şi acelea spurcă pe om. Căci din inimă purced gânduri rele, curvii şi cele următoare. Ei nu ştiu însă că mintea noastră, având o simţire foarte fină, îşi însuşeşte lucrarea gândurilor şoptite ei de duhurile rele, oarecum prin trup, dat fiind că firea lunecoasă a acestuia duce prin starea lui umorală şi mai mult sufletul la această stare, într-un chip în care nu ştim. Numai fiindcă trupul iubeşte pare că şi gândurile semănate de draci în suflet purced din inimă. Fapt e că noi ni le însuşim atunci când vrem să ne îndulcim cu ele. Acest lucru l-a osândit Domnul când a spus cuvântul de mai înainte. Căci cel ce se îndulceşte cu gândurile suflate lui de răutatea Satanei şi înscrie oarecum amintirea lor în inima sa, e vădit că de aici înainte le rodeşte din cugetul său. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Domnul zice în Evanghelii că nu poate fi scos cel tare din casa Sa, dacă nu-l va scoate unul şi mai tare, după ce l-a legat şi jefuit. Cum poate deci cel scos cu atâta ruşine să intre iarăşi şi să petreacă împreună cu Stăpânul adevărat, care se odihneşte în casa Sa cum vrea? Căci nici împăratul nu se va gândi să lase împreună cu el în curţile împărăteşti pe tiranul, care i-a stat cândva împotrivă şi pe care l-a biruit. Mai de grabă îl va omorî îndată, sau îl va lega pentru o lungă pedeapsă şi-l va preda oştilor sale spre o moarte de ocară. (Diadoh al Foticeii)43

ˇ Dacă cineva presupune, din pricină că gândim împreună atât cele bune cât şi cele rele, că Duhul Sfânt şi diavolul locuiesc laolaltă în minte să afle că aceasta se întâmplă pentru aceea că încă n-am gustat şi n-am văzut că bun este Domnul. Căci la început, precum am spus şi mai înainte, harul îşi ascunde prezenţa sa în cei botezaţi, aşteptând hotărârea sufletului, ca, atunci când omul se va întoarce cu totul spre Domnul, să-şi arate, printr-o negrăită simţire, prezenţa în inimă. Pe urmă iarăşi aşteaptă mişcarea sufletului, îngăduind săgeţilor drăceşti să ajungă până în adâncul acestei simţiri, ca printr-o hotărâre şi mai caldă şi prin cuget smerit să caute pe Dumnezeu. Deci dacă omul va începe de aici înainte să sporească în păzirea poruncilor şi să cheme neîncetat pe Domnul Iisus, focul sfântului har se va revărsa şi peste simţurile mai de dinafară ale inimii, arzând cu totul neghina pământului omenesc. Drept urmare cursele diavoleşti se vor depărta de acest loc, înţepând de aici înainte mai domol partea pătimitoare a sufletului. Iar când nevoitorul se va îmbrăca cu toate virtuţile şi mai ales cu desăvârşita sărăcie, atunci harul îi va lumina toată firea printr-o oarecare simţire mai adâncă, încălzindu-l spre mai multă dragoste de Dumnezeu. Din această pricină săgeţile drăceşti se vor stinge în afară de simţirea trupului. Căci adierea Duhului Sfânt, mişcând inima spre suflarea păcii, stinge săgeţile dracului purtător de foc, încă pe când sunt în are. Dar şi pe cel care a ajuns la această măsură îl părăseşte Dumnezeu uneori în mâna răutăţii dracilor, lăsând mintea lui neluminată, ca voia noastră slobodă să nu fie câtuşi de puţin legată de lanţurile harului. Aceasta nu numai pentru că păcatul se biruieşte prin lupte, ci şi pentru că omul e dator să mai sporească încă în experienţa duhovnicească. Căci ceea ce pare lucru desăvârşit celui povăţuit, este încă nedesăvârşit faţă de bogăţia lui Dumnezeu, care povăţuieşte cu dragoste largă, chiar dacă ar putea cineva sui toată scara arătată lui Iacov. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Părăsirea povăţuitoare aduce sufletului întristare multă; de asemenea o anumită smerenie şi deznădejde măsurată. Aceasta pentru ca partea lui iubitoare de slavă şi fricoasă să ajungă, după cuviinţă, la smerenie. Ea produce în inimă îndată frica de Dumnezeu şi lacrimi de mărturisire, precum şi multă dorinţă de tăcere. Dar părăsirea în sens de lepădare lasă sufletul să se umple de deznădejde, de necredinţă, de fumul mândriei şi de mânie. Deci având noi experienţa ambelor părăsiri suntem datori să ne apropiem de Dumnezeu după cum o cere fiecare. În cazul celei dintâi suntem datori să-l aducem mulţumire însoţită de rugăciuni de iertare, ca unuia ce ne pedepseşte neînfrânarea voii noastre cu certarea acestei părăsiri, ca să ne înveţe, asemenea unui Tată bun, deosebirea dintre virtute şi păcat. În cazul celei din urmă, trebuie să-l aducem mărturisirea neîncetată a păcatelor şi lacrimi nelipsite şi retragere şi mai multă, că doar vom putea astfel, prin sporirea ostenelilor, să ni-L facem pe Dumnezeu milostiv, ca să caute ca mai înainte la inimile noastre. Dar trebuie să ştim că atunci când se dă lupta între suflet şi Satana, ciocnindu-se ca două fiinţe, datorită părăsirii povăţuitoare, harul se ascunde pe sine, precum am mai spus, ca să arate vrăjmaşilor sufletului, că biruinţa este numai a lui. (Diadoh al Foticeii)9

ˇ Când cineva stă în vreme de iarnă într-un loc oarecare sub cerul liber, privind la începutul zilei întreg spre Răsărit, partea de dinainte a sa se încălzeşte de soare, iar cea din spate rămâne nepărtaşă de căldură, dat fiind că soarele nu se află deasupra capului său. Tot aşa şi cei ce sunt la începutul lucrării duhovniceşti îşi încălzesc în parte inima prin harul sfânt, din care pricină şi mintea începe să rodească cugetări duhovniceşti; dar părţile de dinafară ale ei rămân de cugetă după trup, deoarece încă nu sunt luminate de sfânta lumină, printr-o simţire adâncă, toate mădularele inimii. Neînţelegând unii aceasta, au socotit că în mintea celor ce se nevoiesc sunt două ipostasuri ce se împotrivesc unul altuia. Dar dacă în aceeaşi clipă se nimereşte ca sufletul să gândească şi bune şi rele, aceasta se întâmplă în chipul în care omul dat mai înainte ca pildă simte totodată şi gerul şi căldura. Căci de când mintea noastră s-a rostogolit la chipul îndoit al cunoştinţei, e silită, chiar dacă nu vrea, să poarte în aceeaşi clipă şi gânduri bune şi gânduri rele, mai ales la cei ce ajung la o subţirime a puterii de deosebire. Căci cum se grăbeşte să înţeleagă binele, îndată îşi aminteşte şi de rău. Fiindcă la neascultarea lui Adam ţinerea de minte a omului s-a sfâşiat în două. Când vom începe însă să împlinim cu râvnă fierbinte poruncile lui Dumnezeu, harul, luminând toate simţurile noastre printr-o adâncă simţire, va arde pe de o parte amintirile noastre, iar pe de alta, îndulcind inima noastră cu pacea unei iubiri statornice, ne va face să izvorâm gânduri duhovniceşti, nu după trup. Iar aceasta se întâmplă foarte des celor ce s-au apropiat cu desăvârşire, având în inimă neîntreruptă pomenirea Domnului. (Diadoh al Foticeii)28

ˇ Două bunuri ne aduce nouă harul cel sfânt prin Botezul renaşterii, dintre care unul covârşeşte nemărginit pe celălalt. Cel dintâi ni se dăruieşte îndată, căci ne înnoieşte în apa însăşi şi luminează toate trăsăturile sufletului, adică chipul nostru, spălând orice zbârcitură a păcatului nostru. Iar celălalt aşteaptă să înfăptuiască împreună cu noi ceea ce este asemănarea. Deci când începe mintea să guste întru multă simţire din dulceaţa Preasfântului Duh, suntem datori să ştim că începe harul să zugrăvească, aşa zicând, peste chip, asemănarea. Căci precum zugravii desemnează întâi cu o singură culoare figura omului, apoi, înflorind puţin câte puţin culoarea prin culoare, scot la arătare chipul viu al celui zugrăvit până la firele părului, aşa şi sfântul har al lui Dumnezeu readuce întâi prin Botez chipul omului la forma în care era când a fost făcut, iar când ne vede dorind cu toată hotărârea frumuseţea asemănării şi stând goi şi fără frică în atelierul lui, înfloreşte o virtute prin alta şi înalţă chipul sufletului din strălucire în strălucire, dăruindu-i pecetea asemănării. Aşa încât simţirea ne arată cum ia formă în noi asemănarea, dar desăvârşirea asemănării o vom cunoaşte abia din iluminare. Căci toate virtuţile le primeşte mintea prin simţire, înaintând după o măsură şi rânduială negrăită. Dar dragostea duhovnicească nu o poate câştiga cineva până ce nu va fi iluminat întru toată încredinţarea de Duhul Sfânt. Căci până ce nu primeşte mintea în chip desăvârşit asemănarea prin lumina dumnezeiască, poate avea aproape toate celelalte virtuţi, dar este încă lipsită de dragostea desăvârşită. Iar când se va asemăna cu virtutea lui Dumnezeu ( vorbesc de asemănare, cât e cu putinţă omului), atunci va purta şi asemănarea dragostei dumnezeieşti. Căci precum în cazul portretelor pictate, dacă se adaugă chipului culoarea cea mai vie, se scoate la iveală până şi asemănarea zâmbetului celui pictat, aşa şi la cei zugrăviţi după asemănarea dumnezeiască de către harul dumnezeiesc, dacă se adaugă lumina dragostei, chipul, e ridicat cu totul la frumuseţea asemănării. Nici nepătimirea nu poate dărui sufletului altă virtute; fără numai dragostea. Căci dragostea este plinirea legii, încât omul nostru cel dinăuntru se înnoieşte zi de zi în gustarea dragostei, dar se împlineşte abia întru desăvârşirea ei. (Diadoh al Foticeii)43

ˇ La începutul înaintării, dacă iubim cu căldură virtutea lui Dumnezeu, Preasfântul Duh face sufletul să guste cu toată simţirea şi încredinţarea din dulceaţa lui Dumnezeu, ca mintea să afle printr-o cunoştinţă exactă răsplata desăvârşită a ostenelilor iubitorilor de Dumnezeu. Dar pe urmă ascunde pentru multă vreme bogăţia acestui dar de viaţă făcător, ca chiar de vom împlini toate celelalte virtuţi, să ne socotim că nu suntem nimic, întrucât nu avem încă dragostea sfântă ca o deprindere. Drept aceea dracul urii tulbură atunci sufletele celor ce se nevoiesc, încât îi face să vorbească de rău chiar şi pe cei ce-i iubesc pe ei şi să ducă lucrarea stricăcioasă a urii până la a-şi face din ea aproape o îndeletnicire plăcută. Din pricina aceasta, sufletul se întristează şi mai mult, purtând în el amintirea dragostei dumnezeieşti, dar neputând-o dobândi în simţire, pentru lipsa ostenelilor celor mai desăvârşite. E trebuinţă deci ca să o împlinim totuşi măcar de silă, ca să ajungem la gustarea ei întru toată simţirea şi încredinţarea. Căci desăvârşirea ei nimeni nu o poate câştiga până ce se află în trupul acesta, decât numai Sfinţii care au ajuns până la mucenicie şi la mărturisirea desăvârşită. Fiindcă el ce ajunge la ea se preface întreg şi nu mai doreşte cu uşurinţă nici măcar hrană. Căci ce poftă va mai avea de bunătăţile lumii cel ce e hrănit de dragostea dumnezeiască? De aceea prea Înţeleptul Pavel, marele vas al cunoştinţei, binevestindu-ne din convingerea sa deplină, zice: Împărăţia Cerurilor nu este mâncarea şi băutura, ci dreptate, pace şi bucurie în Duhul Sfânt, care sunt roada dragostei desăvârşite. Aşa încât cei ce înaintează până la desăvârşire pot să guste aici des din ea, dar desăvârşit nimeni nu o poate câştiga, decât numai când  se va înghiţi desăvârşit ce este muritor de viaţă. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Faza de mijloc din lucrarea sfintei cunoştinţe ne pricinuieşte nu puţină întristare când, ocărându-l pe cineva dintr-o întărâtare oarecare, ni l-am făcut duşman. Fiindcă ea nu încetează de-a împunge conştiinţa noastră, până ce, prin multă rugare de iertare, nu aducem pe cel ocărât la cugetul de odinioară. Dar cea mai desăvârşită înţelegere nu face foarte multă grijă şi mustrare chiar când careva dintre oamenii lumii s-ar mânia pe noi pe nedreptul, pentru faptul că suntem tot sminteală cuiva din veacul acesta. Atunci mintea e stingherită şi de la contemplarea lui Dumnezeu şi de la cuvântarea despre El. Căci temeiul cunoştinţei fiind dragostea, nu lasă cugetarea să se lărgească în zămislirea de contemplaţii dumnezeaeşti, până nu vom recâştiga mai întâi în dragoste şi pe cel ce s-a mâniat în deşert pe noi. Iar dacă acela nu vrea să se întâmple aceasta, sau s-a depărtat de locul unde vieţuim noi, se cuvine ca, aşezându-i chipul feţei lui în afecţiunea largă a sufletului, să plinim astfel în adâncul inimii legea dragostei. Căci cei ce vor să aibă cunoştinţa lui Dumnezeu trebuie să privească spiritul şi feţele celor ce s-au mâniat fără temei, cu un cuget nemânios. Împlinindu-se aceasta, mintea noastră nu numai că se va mişca fără greşeală spre contemplarea lui Dumnezeu, ci se va înălţa şi spre dragostea Lui cu multă îndrăznire, ca una ce se zoreşte neîmpiedicată de la treapta a doua la cea dintâi. (Diadoh al Foticeii)3 10 11

ˇ Calea virtuţii li se arată celor ce încep să iubească evlavia, aspră şi posomorâtă. Nu fiindcă aşa este ea, ci fiindcă firea omenească îndată ce-a ieşit din pântece la larg se dă în tovărăşia plăcerilor. Căci obişnuinţele rele, fiind supuse celor bune prin împlinirea binelui, s-au pierdut deodată cu amintire plăcerilor nesocotite. Drept urmare sufletul umblă de aici înainte cu bucurie pe toate cărările virtuţilor. Pentru aceasta Domnul. Aducându-ne la începutul căii mântuirii, zice: Strâmtă şi anevoioasă este calea care duce la viaţă şi puţini umblă pe ea. Iar către cei ce vreau să se apuce cu multă hotărâre de păzirea sfintelor Sale porunci, zice: Jugul Meu este blând şi sarcina mea uşoară. Deci la începutul nevoinţelor trebuie să împlinim sfintele porunci ale lui Dumnezeu cu o voinţă oarecum silită, ca, văzând Domnul cel bun scopul şi osteneala noastră, să ne trimită voia Lui cea gata de ajutor, ca să slujim apoi cu multă plăcere poruncilor Sale slăvite. Căci atunci ni se întăreşte de la Domnul voinţa, ca să facem cu multă bucurie, neîncetat, binele. Atunci vom simţi cu adevărat că Dumnezeu este Cel ce lucrează în noi şi să vrem şi să lucrăm pentru bunăvoinţă. (Diadoh al Foticeii)38

ˇ Precum ceara, dacă nu e încălzită şi înmuiată multă vreme, nu poate primi pecetea întipărită în ea, aşa şi omul nu poate primi pecetea virtuţii lui Dumnezeu, dacă nu e cercat prin dureri şi neputinţe. De aceea zice Domnul către dumnezeiescul Pavel: Îţi este de ajuns harul Meu. Căci puterea Mea în neputinţe se desăvârşeşte. Dar însuşi Apostolul se laudă zicând: Cu mare plăcere, deci, mă voi lăuda întru neputinţele mele, ca să se sălăşluiască întru mine puterea lui Hristos. Dar şi în Proverbe s-a scris: Pe care-l iubeşte Domnul, îl ceartă, şi bate pe tot fiul pe care-l primeşte. Apostolul numeşte neputinţe năpustirile vrăjmaşilor crucii, care se întâmplau necontenit lui şi tuturor Sfinţilor, ca să nu se înalţe, cum însuşi zice, de bogăţia covârşitoare a descoperirii, păzind prin desele umiliri, cu evlavie, darul dumnezeiesc. Iar noi numim neputinţe gândurile rele şi slăbiciunile trupeşti. Căci atunci trupurile Sfinţilor ce se nevoiau împotriva păcatului, fiind predate bătăilor aducătoare de moarte şi altor felurite chinuri, erau cu mult deasupra patimilor intrate în firea omenească prin păcat. Dar acum bisericile având pace multă din mila Domnului, trebuie să fie cercat trupul celor ce se nevoiesc pentru evlavie cu multe slăbiciuni, iar sufletul cu gânduri rele. Aceasta se întâmplă mai ales celor în care cunoştinţa lucrează întru multă simţire şi încredinţare, ca să fie feriţi de toată slava deşartă şi mândria, şi să poată primi, cum am zis, cu multă smerenie, pecetea frumuseţii dumnezeieşti, după Sfântul care zice:  însemnatu-s-a peste noi lumina feţei Tale, Doamne. Deci trebuie să răbdăm cu mulţumire voia Domnului. Căci în felul acesta ni se va socoti drept a doua mucenicie necontenita supărare din partea bolilor şi lupta cu gândurile drăceşti. Căci cel ce zicea atunci sfinţilor mucenici prin acele căpetenii nelegiuite să se lepede de Hristos şi să dorească slava lumească spune şi acum neîncetat aceleaşi lucruri robilor lui Dumnezeu. Cel ce aducea atunci chinuri peste trupurile drepţilor şi ocăra cumplit pe cinstiţii dascăli prin cei ce slujeau socotinţelor sale diavoleşti, aduce şi acum felurite pătimiri mărturisitorilor evlaviei, împreună cu multe ocări şi umiliri, mai ales când aceştia ajută cu multă putere săracilor ce suferă pentru slava Domnului. De aceea trebuie să ne împlinim mucenicia conştiinţei noastre cu multă hotărâre şi răbdare, înaintea lui Dumnezeu. Căci răbdând, zice, am aşteptat pe Domnul, şi a căutat spre mine. (Diadoh al Foticeii)39

ˇ Smerita cugetare este un lucru greu de câştigat. Cu cât este mai mare, cu atât se cer mai multe strădanii pentru dobândirea ei. Ea se iveşte în cei părtaşi de sfânta cunoştinţă în două cazuri şi chipuri: când luptătorul pentru evlavie se află în mijlocul drumului experienţelor duhovniceşti, el are un cuget mai smerit din pricina neputinţei trupului, sau a celor ce duşmănesc fără temei pe cei ce se îngrijesc de dreptate, sau a gândurilor rele; apoi când mintea e luminată de harul dumnezeiesc întru simţire şi siguranţă multă, sufletul are smerita cugetare ca pe o însuşire firească, întrucât, fiind plin de bunătate dumnezeiască, nu mai poate să se umple de slavă deşartă, chiar dacă ar împlini neîncetat poruncile Domnului, ci se socoteşte pe sine mai smerit decât toţi, în urma împărtăşirii de bunăvoinţa dumnezeiască. Cea dintâi smerită cugetare cuprinde de multe ori întristare şi descurajare. Iar cea din urmă cuprinde bucurie împreunată cu o sfială plină de înţelepciune. Fiindcă cea dintâi se iveşte, cum am zis, în cei ce se află la mijlocul nevoinţelor, iar cea de-a doua se trimite celor ce s-au apropiat cu desăvârşire. Cea dintâi se întristează adeseori când e lipsită de fericirile pământeşti. Cea de-a doua, chiar dacă i-ar oferi cineva toate împărăţiile pământului, nu se impresionează şi nu simte săgeţile cumplite ale păcatului. Căci fiind cu totul duhovnicească, nu mai cunoaşte de loc slava trupească. Dar tot cel ce se nevoieşte a trebuit să treacă prin cea dintâi ca să ajungă la cea de-a doua. Căci dacă nu ne-ar înmuia harul, aducând asupra noastră pătimirile povăţuitoare, ca să lămurească voia noastră cea slobodă, nu ne-ar dărui strălucirea smereniei de pe urmă. (Diadoh al Foticeii)45

ˇ Cei ce iubesc plăcerile vieţii de aici trec de la gânduri la greşeli. Căci fiind purtaţi de o judecată nesocotită, doresc să prefacă aproape toate gândurile lor pătimaşe în cuvinte nelegiuite şi în fapte necuviincioase. Iar cei ce încearcă să ducă o viaţă de nevoinţe, scăpând de greşeli, trec uşor la gânduri rele, sau la cuvinte rele şi vătămătoare. Căci dacă dracii văd pe aceştia ţinându-se cu plăcere de ocări, sau grăind lucruri deşarte şi nelalocul lor, sau râzând cum nu trebuie, sau mâniindu-se fără măsură, sau poftind slava goală şi deşartă, se înarmează cu grămada împotriva lor. Pentru că luând mai ales iubirea de slavă ca prilej pentru răutatea lor şi sărind prin ea înăuntru, ca printr-o oarecare portiţă întunecoasă, ei izbutesc să răpească sufletele. Deci cei ce vreau să vieţuiască la un loc cu mulţimea virtuţilor sunt datori să nu dorească nici slavă, nici întâlniri multe, nici să facă ieşiri dese, sau să defaime pe cineva, chiar dacă ar fi vrednic de defăimare, nici să vorbească multe, chiar dacă ar putea să le spună toate bune; căci vorba multă împrăştiind fără măsură mintea, nu numai că o opreşte de la lucrarea duhovnicească, ci o şi predă dracului trândăviei, care, slăbind-o peste măsură, o predă apoi dracului întristării şi pe urmă celui al mâniei. Deci se cuvine ca mintea să se ocupe pururi cu păzirea sfintelor porunci şi cu pomenirea adâncă a Domnului slavei. Căci cel ce păzeşte, zice, porunca, nu va cunoaşte cuvânt rău, adică nu se va abate la gânduri sau la cuvinte rele. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Când inima primeşte cu o oarecare durere fierbinte săgetăturile dracilor  încât îi pare celui războit că primeşte chiar săgeţile înseşi,- sufletul urăşte cu amar patimile, ca unul ce se află la începutul curăţirii. Căci dacă nu s-ar îndurera mult de neruşinarea păcatului, nu ar putea să se bucure îmbelşugat de bunătatea dreptăţii. Cel ce vrea prin urmare să-şi curăţească inima să o încălzească necontenit cu pomenirea Domnului Iisus, neavând decât acest cuget şi acest lucru, fără încetare. Căci cei ce vreau să se lepede de putreziciunea lor nu se cade ca uneori să se roage, iar alteori nu, ci pururi să petreacă cu rugăciune în păzirea minţii, chiar dacă s-ar afla undeva afară de casa de rugăciune. Căci precum cel ce vrea să curăţească aurul, dacă lasă să înceteze oricât de scurtă vreme focul din cuptor, face să se aşeze iarăşi zgura pe aurul curăţit, aşa şi cel ce uneori pomeneşte pe Dumnezeu, alteori nu, pierde prin întrerupere ceea ce se socoteşte să câştige prin rugăciune. E propriu bărbatului iubitor de virtute să ţină pururi pământul inimii în focul pomenirii lui Dumnezeu, ca aşa, curăţindu-se răul puţin câte puţin sub dogoarea bunei pomeniri, sufletul să se întoarcă cu desăvârşire la strălucirea sa firească, spre şi mai multă slavă. (Diadoh al Foticeii)40

ˇ Când va birui omul lui Dumnezeu aproape toate patimile, rămân să-l mai războiască doi draci. Dintre aceştia, unul supără sufletul, ducându-l de la multa iubire de Dumnezeu la o râvnă nelalocul ei, încât acesta nu mai vrea să placă şi altul lui Dumnezeu, afară de el. Iar celălalt supără trupul, stârnindu-l printr-o anumită aprindere spre pofta împreunării. Aceasta se întâmplă trupului din pricină că o atare plăcere e proprie firii în scopul naşterii de prunci şi de aceea e uşor de biruit; dar şi din pricina îngăduinţei (părăsirii) din partea lui Dumnezeu. Căci când vede Domnul pe vreun nevoitor înflorind bogat în mulţimea virtuţilor, îl lasă să fie întinat de acest drac, ca să se socotească pe sine mai nevrednic decât toţi oamenii din viaţă. Supărarea din partea acestei patimi sau urmează isprăvilor de vrednicie, sau chiar le premerge uneori, ca fie într-un fel, fie într-altul, să dea sufletului părerea că e netrebnic, oricât de mari ar fi isprăvile lui. Cu primul drac ne vom lupta folosind multă smerenie şi dragoste, iar cu al doilea, prin înfrânare, nemâniere şi gândire adâncă la moarte. Simţind astfel neîncetat lucrarea Duhului Sfânt, ne vom ridica şi deasupra acestor patimi, întru Domnul. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Câţi ne facem părtaşi de sfânta cunoştinţă vom avea parte fără îndoială şi de împrăştierile fără de voie. Am însemnat, zice dumnezeiescul Iov, şi ceea ce am greşit fără voie. Şi a făcut aşa cu dreptate. Căci dacă nu ar înceta cineva de-a pomeni pururi pe Dumnezeu şi dacă n-ar uita uneori sfintele lui porunci, nu ar cădea în greşeala de voie sau fără de voie. Trebuie prin urmare să aducem îndată Stăpânului mărturisire întinsă şi despre greşelile fără de voie, adică să împlinim cu prisosinţă canonul obişnuit (căci nu este om care să nu facă greşeli omeneşti), până se va încredinţa conştiinţa noastră prin lacrimile dragostei despre iertarea acestora. Căci de vom mărturisi, zice, păcatele noastre, credincios este şi drept ca să ne ierte păcatele noastre şi să ne curăţească de toată nedreptatea. Trebuie să luăm aminte la simţirea cu care facem mărturisirea, ca nu cumva conştiinţa noastră să se mintă pe sine, cugetând că s-a mărturisit de ajuns lui Dumnezeu. Fiindcă judecata lui Dumnezeu este cu mult mai bună decât conştiinţa noastră, chiar dacă ar fi cineva deplin încredinţat că nu mai ştie nimic necurăţit în sine. Prea Înţeleptul Pavel ne învaţă zicând: Dar nici pe mine nu mă judec. Căci deja nu ştiu nimic întru mine, dar nu mă îndreptez întru aceasta. Iar Cel ce mă judecă pe mine este Domnul. Dacă deci nu ne vom mărturisi cum trebuie şi pentru greşelile fără voie, vom afla în noi în vremea ieşirii noastre o oarecare frică nelămurită. Trebuie să ne rugăm şi noi cei ce iubim pe Domnul, ca să ne aflăm atunci în afară de orice frică. Căci cel ce va fi atunci în frică nu va trece slobod peste căpeteniile iadului. Fiindcă are, ca şi aceia, în frica sufletului o mărturie a păcatului său. Dar sufletul ce se veseleşte în dragostea lui Dumnezeu, în ceasul dezlegării, se înalţă atunci cu îngerii păcii deasupra oştilor întunecate. Căci dragostea duhovnicească parcă îl într-aripează, dat fiind că a împlinit fără lipsuri legea. De aceea cei ce ies cu o astfel de îndrăznire din viaţă vor fi răpiţi până în prezenţa Domnului împreună cu toţi Sfinţii. Iar cei ce se tem chiar şi numai puţin în ceasul morţii vor fi lăsaţi în grămada celorlalţi oameni, ca unii ce se află sub judecată; căci ei vor trebui să fie cercaţi prin focul judecăţii şi aşa să primească partea ce li se cuvine după faptele lor, de la Bunul nostru Dumnezeu şi împăratul Iisus Hristos. Fiindcă El este Dumnezeul dreptăţii şi a Lui este bogăţia bunătăţii Împărăţiei, de care ne va face parte nouă celor ce-L iubim pe El, în veac şi în toţi vecii vecilor. Amin. (Diadoh al Foticeii)33

ˇ Cei ce au câştigat dragostea desăvârşită faţă de Dumnezeu şi şi-au înălţat aripile sufletului prin virtuţi se răpesc în nori şi la judecată nu vin, cum zice Apostolul. Iar cei ce n-au câştigat cu totul desăvârşirea, ci au păcate şi isprăvi bune laolaltă, vin la locul judecăţii şi acolo, fiind oarecum arşi prin cercetarea faptelor bune şi rele, dacă va îngreuia cumpăna celor bune se vor izbăvi de munci. (Diadoh al Foticeii)19

Isaia Pustnicul

ˇ Este în firea minţii mânia împotriva patimilor. Căci dacă nu se mânie omul împotriva tuturor celor semănate de vrăjmaşul într-însul, nu va vedea nici curăţie întru sine. Când a aflat Iov lucrul acesta, a blestemat pe vrăjmaşii săi zicând: Necinstiţilor şi defăimaţilor, lipsiţi de tot binele, nu v-am socotit vrednici nici de câinii turmelor mele! Iar cel ce vrea să ajungă la mânia cea firească taie toate voile sale, până când întăreşte în sine voia cea după fire a minţii.(Isaia Pustnicul)3

ˇ Când, împotrivindu-te, vei birui oastea vrăjmaşilor şi o vei vedea că fuge de la tine slăbită, să nu ţi se bucure inima. Căci răutatea duhurilor este în urma lor. Ei pregătesc un război şi mai rău decât cel dintâi şi adună forţe înapoia cetăţii, poruncindu-le să nu se mişte din loc. Dacă te vei împotrivi lor mai departe, luptându-te, vor fugi de la faţa ta întru slăbiciune. Dar dacă te vei înălţa întru inima ta, pe motiv că i-ai izgonit şi vei părăsi cetatea, se vor ridica unii de la spate, alţii din faţă şi bietul suflet se va pomeni împresurat de ei fără scăpare. Cetatea este rugăciunea; lupta este împotrivirea prin Iisus Hristos; iar baza de unde pornim lupta noastră este mânia. (Isaia Pustnicul)27

ˇ Să stăm deci, fraţilor, întru frica lui Dumnezeu, păzind şi supraveghind lucrarea virtuţilor. Să nu dăm pricină de sminteală cunoştinţei noastre, ci să luăm aminte la noi înşine întru frica lui Dumnezeu, până când se va dezrobi şi ea dimpreună cu noi, ca să se facă între noi ei ea unire deplină. Ea va fi atunci paznica noastră, arătându-ne fiecare lucru de care trebuie să ne ferim. Dacă însă nu o vom asculta, se va depărta de la noi şi ne va părăsi şi vom cădea în mâinile vrăjmaşilor, care nu vor mai avea milă de noi. Căci iată cum ne-a învăţat Stăpânul nostru, zicând: Împacă-te cu pârâşul tău, până eşti încă pe cale cu el şi cele următoare. Pârâşul este conştiinţa, fiindcă se împotriveşte omului ce vrea să facă voia trupului, iar dacă acesta nu vrea să o asculte îl dă pe mâna vrăjmaşilor săi. (Isaia Pustnicul)33

ˇ Când vede Dumnezeu că mintea I s-a supus Lui din toată puterea şi nu are alt ajutor fără numai pe El singur, o întăreşte zicând: Nu te teme, fiul meu Iacob, prea micule la număr Israel; şi iarăşi: Nu te teme că te-am răscumpărat; te-am numit cu numele Meu şi al Meu eşti tu. De va fi să treci prin apă, cu tine voi fi şi puhoaiele nu te vor înghiţi. Iar de va fi să treci prin foc, nu vei fi ars, iar flacăra nu te va mistui. Căci Eu sunt Domnul Dumnezeul tău, Sfântul lui Israel, cel ce te mântuieşte. De va auzi mintea această încurajare, va îndrăzni împotriva vrăjmaşului, zicând: Cine vrea să bată război cu mine? Să vie de faţă! Cine este protivnicul meu? Să se apropie de mine! Iată, Domnul este ajutorul meu, cine mă va asupri? Voi toţi ca o haină vă veţi învechi şi veţi fi mâncaţi de molii. (Isaia Pustnicul)28

ˇ Dracii se învăluie şi se acoperă pentru o vreme în vicleşugul lor, că doar îşi va lăsa omul slobodă inima, socotind că s-a izbăvit de luptă. Iar dacă se întâmplă aceasta, sar dintr-o dată asupra bietului suflet şi îl răpesc ca pe o vrabie. Şi dacă se află mai puternici decât bietul suflet, îl prăvălesc fără milă în păcate mai grele ca cele de la început, pentru care s-a rugat să fie iertat. Să stăm deci cu frica lui Dumnezeu şi să străjuim inima, desăvârşind lucrarea noastră. Căci păzind virtuţile, împiedicăm răutatea vrăjmaşilor. Iisus Hristos, învăţătorul nostru, ştiind vrăjmaşa lor neîndurare şi milostivindu-se de neamul omenesc, ne-a poruncit să păzim inima cu stricteţe, zicând: Fiţi gata în tot ceasul, că nu ştiţi în care ceas vine furul; deci nu cumva venind să vă găsească dormind; şi iarăşi: Vedeţi să nu se îngreuieze inima voastră întru desfrânare, beţie şi griji lumeşti şi să vie peste voi fără de veste ceasul acela. Deci ia seama la inima ta, fiind cu luare aminte la simţurile tale. Şi dacă se va întovărăşi cu tine pomenirea lui Dumnezeu, vei prinde pe tâlharii care te pradă de ea. Căci cel ce se deprinde să deosebească precis gândurile recunoaşte pe cele ce vor să intre şi să-l spurce, fiindcă acestea tulbură mintea ca să se facă mândră şi trândavă. Dar cei ce cunosc răutatea lor rămân netulburaţi, rugându-se Domnului. (Isaia Pustnicul)27

ˇ Rogu-te, câtă vreme eşti în trup, să nu laşi slobodă inima ta. Căci precum plugarul nu se poate bizui pe vreo roadă ce se arată în ţarina sa, mai înainte de a o aduna în hambarele sale, fiindcă nu ştie ce i se poate întâmpla, tot aşa nu poate omul da drumul inimii sale câtă vreme are suflare în nările sale. Şi precum omul nu ştie ce patimă îl va întâmpina până la cea din urmă suflare, tot aşa nu poate slobozi inima sa până are răsuflare; ci trebuie să strige totdeauna către Dumnezeu, după ajutorul şi mila Lui. (Isaia Pustnicul)28

ˇ Cercetează-te, frate, în fiecare zi, ca să-ţi cunoşti inima şi să vezi ce patimi se află în ea înaintea lui Dumnezeu; şi leapădă-le din inima ta, ca să nu vie osânda rea asupra ta. (Isaia Pustnicul)28

ˇ Împrejurările cer de la noi rugăciune, precum valurile, vijeliile şi furtunile cer cârmaci. Căci suntem supuşi la atacul gândurilor, atât ale virtuţii, cât şi ale păcatului. Iar stăpân peste patimi se zice că este gândul cel evlavios şi iubitor de Dumnezeu. Deci ni se cade nouă, celor ce râvnim liniştea, să deosebim şi să despărţim cu luare aminte şi cu înţelepciune virtuţile şi păcatele, şi să aflăm pe care virtute trebuie să o cultivăm când sunt de faţă părinţii şi fraţii şi pe care s-o lucrăm când suntem singuri. Trebuie să mai ştim care este virtutea primă, care a doua, a treia; şi care patimă este sufletească şi care trupească; şi din care virtute ne răpeşte mândria, mintea, din care se iveşte lăcomia pântecelui. Căci datori suntem să curăţim gândurile, precum şi orice înălţare ce ar creşte împotriva cunoştinţei de Dumnezeu. (Isaia Pustnicul)10

ˇ Cea dintâi virtute este nepurtarea de grijă, adică moartea faţă de orice om şi de orice lucru. Din aceasta se naşte dorul de Dumnezeu. Iar aceasta naşte mânia cea după fire, care se împotriveşte oricărui atac încercat de vrăjmaşul. Atunci găseşte sălaş în om frica lui Dumnezeu, iar prin frică se face arătată dragostea. (Isaia Pustnicul)22

ˇ Trebuie să alungăm din inimă momeala gândului, prin împotrivire cucernică în vremea rugăciunii, ca să nu ne aflăm cu buzele vorbind cu Dumnezeu, iar cu inima cugetând cele necuvenite. Căci nu primeşte Dumnezeu rugăciune tulbure dispreţuitoare de la cel ce se îndeletniceşte cu liniştea. Scriptura ne îndeamnă pretutindeni să păzim simţurile sufletului. De se va supune voia monahului legii lui Dumnezeu şi după legea Lui va ocârmui mintea cele supuse ei (înţeleg toate mişcările sufletului, dar mai ales mânia şi pofta, căci acestea sunt supuse puterii raţiunii), am săvârşit virtutea şi am împlinit dreptatea, îndreptând pofta spre Dumnezeu şi voia spre voile Lui, iar mânia împotriva diavolului şi a păcatului. Spre ce lucrare năzuim prin urmare? Spre meditaţia cea ascunsă. (Isaia Pustnicul)23

ˇ De se va semăna vreun gând urât în inima ta, şezând în chilia ta priveşte şi împotriveşte-te păcatului, ca nu cumva să te biruie. Sârguieşte-te să-ţi aduci aminte de Dumnezeu, gândind că îţi poartă de grijă şi că cele ce le grăieşti întru inima ta sunt descoperite înaintea Lui. Zi deci sufletului tău: Dacă te temi ca păcătoşii, cari-s ca şi tine, să nu vadă păcatele tale, cu cât mai mult trebuie să te temi de Dumnezeu, care ia aminte la toate? Iar din sfătuirea aceasta cu tine însuţi vine în sufletul tău frica lui Dumnezeu. Şi dacă rămâi în ea, rămâi neclintit de patimi, precum este scris: Cei ce nădăjduiesc spre Domnul sunt ca muntele Sionului; nu se va clăti în veac cel ce locuieşte în Ierusalim. Şi la tot lucrul pe care-l faci, să ai pe Dumnezeu înainte şi să cugeţi că vede orice gând al tău, şi nu vei păcătui niciodată. (Isaia Pustnicul)23

Maxim Mărturisitorul

Cuvânt Ascetic Prin întrebări şi răspunsuri Fratele-Bătrânul

ˇ Omul fiind făcut la început de Dumnezeu şi aşezat fiind în Rai, a călcat porunca şi prin aceasta a căzut în stricăciunea morţii. Pe urmă, fiind cârmuit prin Providenţa felurită a lui Dumnezeu generaţie după generaţie, a stăruit totuşi să sporească în rău, fiind dus de feluritele patimi ale trupului, până la deznădejdea de viaţă. Din această pricină Fiul cel unul născut al lui Dumnezeu, Cuvântul cel mai dinainte de veci, care este Dumnezeu Tatăl, izvorul vieţii şi al nemuririi, ni s-a arătat nouă celor ce şedeam în întunericul şi în umbra morţii. Întrupându-se din Duhul Sfânt şi din Fecioara Maria, ne-a arătat chipul unei vieţuiri de formă dumnezeiască.

ˇ Domnul a spus după înviere Apostolilor: mergând învăţaţi toate neamurile, botezându-i pe ei în numele Tatălui şi al Fiului şi al Sfântului Duh, învăţându-i să păzească toate cânte v-am poruncit vouă. Prin urmare tot omul, care s-a botezat în numele Treimii Dumnezeieşti şi de viaţă făcătoare, trebuie să ţină toate câte a poruncit Domnul. Din această pricină Domnul a împreunat păzirea tuturor poruncilor cu dreapta credinţă, ştiind că nu e cu putinţă să-i aducă omului mântuirea numai una dintre ele, despărţită de celelalte. De aceea şi David, având credinţa cea dreaptă, a zic către Dumnezeu: Spre toate poruncile Tale m-am îndreptat; toată calea cea nedreaptă am urât-o. Căci toate poruncile Domnului ni s-au dăruit nouă împotriva a toată calea cea nedreaptă. De vom nesocoti aşadar fie şi numai una, ni se va deschide îndată calea păcatului, opusă ei.

ˇ Nimeni din cei robiţi de materia lumii nu poate să imite pe Domnul. Dar cei ce pot zice: Iată noi am lăsat toate şi am urmat Ţie, aceştia primesc puterea să-L imite pe El şi să împlinească toate poruncile Lui. Zice fratele: Toată puterea? Răspunse bătrânul: Auzi-L pe El zicând: Iată v-am dat vouă puterea să călcaţi peste şerpi şi scorpii şi peste toată puterea vrăjmaşului; şi nimic nu vă va vătăma pe voi. Această putere şi stăpânire primind-o, Pavel zice: Faceţi-vă următorii mei precum şi eu al lui Hristos. Sau iarăşi: Nu este acum osândă asupra celor ce sunt în Hristos, care nu umblă după trup, ci după duh. Sau iarăşi: Iar de sunt ai lui Hristos, au răstignit trupul împreună cu patimile şi cu poftele lui. Şi iarăşi: Mie lumea mi s-a răstignit, ca şi eu lumii. Despre această stăpânire şi ajutor proorocind David a zis: Cel ce locuieşte întru ajutorul Celui Preaînalt se va odihni sub acoperământul Dumnezeului cerului. Şi va zice Domnul: ajutorul meu eşti şi scăparea mea, Dumnezeul meu, şi întru El voi nădăjdui. Iar puţin după aceea: Peste aspidă şi vasilisc vei păşi şi vei călca peste leu şi balaur, căci va porunci îngerilor Săi pentru tine, ca să te păzească pe tine în toate cărările tale. Iar cei ce se lipesc de trup şi iubesc materia lumii, ascultă, ce aud de la Acela: Cel ce iubeşte pe tatăl său, sau pe mama sa, mai mult decât pe Mine, nu este vrednic de Mine! Iar după puţin: Cel ce nu ia crucea sa ca să-mi urmeze Mie nu este vrednic de Mine. Şi: Cel ce nu se va lepăda de toate avuţiile sale nu poate să îmi fie ucenic. Aşadar cel ce vrea să se facă ucenicul Lui şi să se afle vrednic de El şi să primească de la El putere împotriva duhurilor răutăţii se desface de toată legătura trupească şi se goleşte de toată împătimirea după cele materiale şi aşa ia lupta cu vrăjmaşii nevăzuţi pentru poruncile Lui, precum însuşi Domnul ni S-a făcut pe Sine pildă, ispitit fiind în pustie de către căpetenia lor, iar după ce a venit în lume, de către cei stăpâniţi de acela.

ˇ De aceea aş vrea să aud un cuvânt scurt ca, ţinându-mă de el, să mă mântuiesc prin el. Şi a răspuns bătrânul: Cu toate că sunt multe, frate, ele sunt cuprinse într-un singur cuvânt: Să iubeşti pe Domnul Dumnezeu tău din toată puterea ta şi din tot cugetul tău; şi pe aproapele tău ca pe tine însuţi. Cel ce se străduieşte să ţină acest cuvânt împlineşte toate poruncile. Dar cel ce nu s-a desfăcut, precum s-a zis mai-nainte, de împătimirea după cele materiale, nu poate să iubească cu adevărat, nici pe Dumnezeu, nici pe aproapele. căci este cu neputinţă ca cineva să se lipească şi de cele materiale şi să iubească şi pe Dumnezeu. aceasta este ceea ce zice Domnul: Nimeni nu poate să slujească la doi Domni! Sau: Nimeni nu poate să slujească lui Dumnezeu şi lui Mamona. Căci în măsura în care mintea noastră se alipeşte de lucrurile lumii, e robită de ele şi nesocoteşte porunca lui Dumnezeu, călcând-o.

ˇ Şi zise fratele: Iată, Părinte, eu am lăsat toate, familie, avuţie, desfătări şi slava lumii, şi nu mai am nimic în viaţă decât trupul. Dar pe fratele care mă urăşte şi mă ocoleşte nu-l pot iubi, deşi mă silesc în fapt să nu răsplătesc răul cu rău. Spune-mi deci ce trebuie să fac, ca să pot să-l iubesc din inimă, chiar dacă mă necăjeşte şi-mi întinde tot felul de curse. Răspunse bătrânul: Este cu neputinţă să iubească cineva pe cel ce-l necăjeşte, chiar dacă se arată a se fi lepădat de materia lumii, dacă nu cunoaşte cu adevărat scopul Domnului. Iar dacă din darul Domnului va putea să-l cunoască şi se va sili să umble potrivit cu el, va putea să iubească din inimă pe cel ce-l urăşte şi-l necăjeşte, precum şi Apostolii, cunoscându-l, l-au iubit.

ˇ Ştiind aşadar Domnul că toată legea şi prorocii atârnă în aceste două porunci ale legii: Să iubeşti pe Domnul Dumnezeul tău din toată inima ta şi pe aproapele tău ca pe tine însuţi, s-a grăbit să le păzească întocmai ca un om de la început până la sfârşit. Dar diavolul, care a amăgit de la început pe om şi avea de aceea stăpânirea morţii, văzându-L mărturisit la botez de Tatăl şi primind ca om pe Duhul înrudit din ceruri şi mergând în pustie ca să fie ispitit de el, a pornit împotriva Lui tot războiul, doar va putea cumva să-L facă şi pe El să pună materia lumii mai presus de iubirea lui Dumnezeu. Ştiind prin urmare diavolul că trei sunt lucrurile în jurul cărora se învârteşte tot ce-i omenesc, adică mâncările, avuţia şi slava, prin care a prăvălit totdeauna pe om în prăpastia pierzării, cu aceste trei l-a ispitit şi pe El în pustie. Dar Domnul nostru, arătându-se mai presus ca ele, a poruncit diavolului să plece îndărăt.

ˇ Diavolul îndemna pe nelegiuiţii Farisei şi Cărturari la feluritele meşteşugiri împotriva Lui, ca neputând răbda încercările, cum credea el, să înceapă a urî pe cei ce-i întindeau viclenii şi aşa să-şi ajungă ticălosul scopul lui, făcându-L să calce porunca iubirii de-aproapelui.
Dar Domnul, ca un Dumnezeu, cunoscând gândurile lui, nu a urât pe Fariseii puşi la lucru de el (căci cum ar fi făcut-o, fiind prin fire bun?), ci prin iubirea faţă de ei, bătea pe cel ce lucra prin ei, iar pe cei purtaţi de el nu înceta să-i sfătuiască, să-i mustre, să-i osândească, să-i plângă ca pe unii ce puteau să nu se lase purtaţi de el, ci răbdau de bunăvoie să fie purtaţi din pricina nepăsării. Blestemat de ei se purta cu îndelungă răbdare, pătimind se arăta îngăduitor şi le arăta toate faptele iubirii. Iar pe cel ce lucra prin ei îl bătea cu iubirea de oameni faţă de cei purtaţi de el. O, minunat război! În loc de ură arată iubirea şi răpune pe tatăl răutăţii prin bunătate. În acest scop, răbdând atâtea rele de la ei, sau mai adevărat vorbind pentru ei, s-a străduit până la moarte în chip omenesc pentru porunca iubirii şi, dobândind biruinţa deplină împotriva diavolului, a primit cununa învierii pentru noi. Astfel noul Adam a înnoit pe cel vechi. Acestea este ceea ce zice dumnezeiescul Apostol: Aceasta să o cugetaţi întru voi, ceea ce şi în Hristos Iisus ş.a.m.d. Acesta a fost aşadar scopul Domnului, ca pe de o parte să asculte de Tatăl până la moarte, ca un om, pentru noi, păzind porunca iubirii, iar pe de alta să biruiască pe diavol, pătimind de la el, prin Cărturarii şi Fariseii puşi la lucru de el. Astfel prin faptul că s-a lăsat de bunăvoie învins, a învins pe cel ce nădăjduia să-L învingă, şi a scăpat lumea de stăpânirea lui. În felul acesta Hristos a fost răstignit din neputinţă, neputinţă prin care a omorât moartea şi a surpat pe cel ce avea stăpânirea morţii, în ţelul acesta era şi Pavel slab prin el însuşi şi se lăuda întru neputinţele, ca să se sălăşluiască în el puterea lui Hristos. Cunoscând chipul acestei biruinţe, el zicea scriind Efesenilor: nu este lupta noastră împotriva sângelui şi a trupului, ci împotriva începătoriilor, stăpâniilor  ş. a. m. d.  Şi le porunceşte să îmbrace platoşa dreptăţii, coiful nădejdii, pavăza credinţei şi sabia Duhului, ca cei ce poartă războiul cu vrăjmaşii nevăzuţi să poată atinge toate săgeţile cele aprinse ale vicleanului. Arătând cu fapta chipul războirii zice: Eu deci aşa alerg şi nu orbeşte. Aşa mă lupt, nu bătând văzduhul, ci strunesc şi supun trupul meu, ca nu cumva vestind altora, eu însumi să ajung de lepădat. Şi iarăşi: Până în ceasul de faţă, flămânzim şi însetoşăm, goi umblăm şi primim bătăi. Sau iarăşi: În osteneală şi în muncă, în privegheri prin adesea, în frig şi dezbrăcaţi, lăsând la o parte cele din afară. Astfel luptă împotriva dracilor, care lucrează în trup plăcerile, alungându-i prin neputinţa trupului său. El ne arată însă prin fapte şi chipul biruinţei împotriva dracilor care luptă ca să aducă pe credincioşi la ură şi de aceea stârnesc împotriva lor pe oamenii mai nebăgători de seamă, ca ispitiţi fiind prin aceştia, să-i urască şi să calce porunca iubirii. Zice aşadar Apostolul: Ocărâţi fiind, binecuvântăm; prigoniţi noi răbdăm; huliţi, noi mângâiem; ca nişte lepădături ale lumii ne-am făcut, ca gunoiul tuturor până astăzi. Dracii au pus la cale ocărârea, hulirea şi prigonirea lui, ca să-l mişte la ura celui ce-l ocărăşte, îl huleşte şi-l prigoneşte, având ca scop să-l facă să calce porunca iubirii. Iar Apostolul, cunoscând gândurile lor, binecuvânta pe cei ce-l ocărau, răbda pe cei ce-l prigoneau şi mângâia pe cei ce-l huleau, ca să depărteze pe dracii care lucrau acestea şi să se unească cu bunul Dumnezeu. iar pe dracii care lucrau acestea îi bătea prin acest chip al luptei, biruind pururi răul prin bine, după asemănarea Mântuitorului. Astfel a slobozit toată lumea de sub puterea dracilor şi a unit-o cu Dumnezeu el şi ceilalţi Apostoli, biruind prin înfrângerea lor pe cei ce nădăjduiau să învingă. Dacă deci şi tu, frate, vei urmări acest scop, vei putea să iubeşti pe cei ce te urăsc. Iar de nu, este cu neputinţă.

ˇ Dar te rog, Părinte, să-mi spui cum pot să dobândesc trezvia atenţiei? Şi răspunse bătrânul: Negrija totală de cele pământeşti şi ocuparea neîntreruptă cu Sfânta Scriptură aduce sufletul la frica lui Dumnezeu. Iar frica lui Dumnezeu aduce trezvia atenţiei. Atunci sufletul începe să vadă pe dracii care îl războiesc prin gânduri şi începe să se apere. Despre aceasta a zis David: Şi a străbătut ochiul meu în vrăjmaşii mei. Spre această faptă îndemnând şi Petru, corifeul Apostolilor, pe ucenici, le-a zis: Fiţi treji, privegheaţi, că potrivnicul vostru, diavolul, umblă răcnind ca un leu, căutând pe cine să înghită; căruia staţi-i împotrivă, vârtoşi în credinţă. De asemenea Domnul ne spune: Privegheaţi şi vă rugaţi, ca să nu intraţi în ispită. Ecleziastul încă zice: Dacă se va urca peste tine duhul stăpânitorului, să nu-ţi părăseşti locul tău. Iar locul minţii este virtutea, cunoştinţa şi frica lui Dumnezeu. Minunatul Apostol, luptând cu mare trezvie şi vitejie, zice: Umblând în trup, nu ne oştim trupeşte. Căci armele cu care luptăm nu sunt trupeşti, ci puternice înaintea lui Dumnezeu ca să dărâme întăriturile; noi surpăm cugetările şi orice înălţare care se ridică împotriva cunoştinţei lui Dumnezeu, şi tot gândul îl robim spre ascultarea lui Hristos; şi gata suntem să pedepsim orice neascultare. Dacă aşadar vei imita şi tu pe sfinţi şi desfăcându-te de toate vei sluji cu osteneală numai lui Dumnezeu, vei dobândi trezvia atenţiei.

ˇ Părinte, spune-mi ce însemnează a avea îndelungă răbdare? Şi răspunse bătrânul: A sta neclintit în împrejurări aspre şi a răbda relele; a aştepta sfârşitul încercării şi a nu da drumul iuţimii la întâmplare, a nu vorbi cuvânt neînţelept, nici a gândi ceva din cele ce nu se cuvin unui închinător al lui Dumnezeu. Căci zice Scriptura: Până la o vreme va răbda cel cu îndelungă răbdare şi pe urmă i se va răsplăti lui cu bucurie; până la o vreme va ascunde cuvintele lui, şi buzele multora vor spune înţelepciunea lui. Acestea sunt semnele îndelungii răbdări. Dar nu numai acestea, ci propriu îndelungii răbdări mai este şi a se socoti pe sine pricina încercării. Şi poate că aşa şi este de fapt. Fiindcă multe dintre cele ce ni se întâmplă, ni se întâmplă spre îndrumarea noastră sau spre stingerea păcatelor trecute, sau spre îndreptarea neatenţiei prezente, sau spre ocolirea păcatelor viitoare. Cel ce socoteşte aşadar că pentru una din acestea i-a venit încercarea, nu se răzvrăteşte când e lovit, mai ales dacă e conştient de păcatul său, nici nu învinovăţeşte pe acela prin care i-a venit încercarea, căci fie prin acela fie prin altul, şi a avut să bea paharul judecăţilor dumnezeieşti. Ci el priveşte spre Dumnezeu şi-I mulţumeşte Lui care a îngăduit încercarea, şi se învinovăţesc pe sine şi primeşte certarea cu inimă bună, purtându-se ca David cu Semei, sau ca Iov cu soţia sa. Nebunul însă roagă pe Dumnezeu să-l miluiască; dar mila nu o primeşte, fiindcă nu a venit precum a voit el, ci precum doftorul sufletelor socotit că e de folos. Şi de aceea se face nepăsător şi se tulbură şi uneori se războieşte aprins cu dracii, alteori huleşte pe Dumnezeu; astfel arătându-se nemulţumit, nu primeşte decât bâta.

ˇ Căci plăcerea şi săturarea de mâncări şi băuturi încălzeşte stomacul şi aprinde dorinţa spre poftă de ruşine, împingând întreg animalul spre amestecare nelegiuită. Acesta nu mai este atunci decât ochi neruşinaţi, mână desfrânată, limbă vorbitoare de lucruri care nu desfată auzul, ureche care primeşte cuvinte deşarte, minte dispreţuitoare de Dumnezeu şi suflet care desfrânează cu înţelegerea şi stârneşte trupul spre fapta neîngăduită.

ˇ Şi zise fratele: Dar cum poate mintea să se roage neîncetat? Căci cântând şi cetind, întâlnindu-ne mai mulţi şi slujind, o tragem spre multe gânduri şi vederi. Şi răspunse bătrânul: Dumnezeiasca Scriptură nu porunceşte nimic din cele cu neputinţă, căci şi Apostolul cânta, cetea şi slujea şi totuşi se ruga neîncetat. Rugăciunea neîntreruptă stă în a avea mintea alipită de Dumnezeu cu evlavie multă şi cu dor şi a atârna pururi cu nădejdea de El şi a te încrede în El în toate, orice ai face şi ţi s-ar întâmpla. Aflându-se în această dispoziţie, Apostolul zicea: Cine ne va despărţi pe noi de dragostea lui Hristos? Necazul sau strâmtorarea7 ş. a. m. d. Şi după puţin: Sunt încredinţat că nici moartea, nici viaţa, nici îngerii. Sau iarăşi: În toate obijduiţi, dar nu striviţi, în mare cumpănă, dar nu deznădăjduiţi, prigoniţi, dar nu năpăstuiţi, trântiţi jos, dar nu nimiciţi. Totdeauna purtăm în trup moartea Domnului Iisus, ca şi viaţa lui Iisus să se arate în trupul nostru muritor. În astfel de dispoziţie aflându-se Apostolul, neîncetat se ruga. Căci în toate cele ce făcea şi i se întâmpla, atârna cu nădejdea de Dumnezeu. De aceea toţi Sfinţii când se aflau în necazuri se rugau neîncetat, ca să dobândească aptitudinea dragostei. Şi de aceea zicea Apostolul: Deci cu dulceaţă mă voi lăuda întru neputinţele mele, ca să locuiască întru mine puterea lui Hristos. Iar puţin mai departe: Când sunt slab, atunci sunt tare. Dar vai nouă, netrebnicilor, că am părăsit calea Sfinţilor Părinţi şi de aceea suntem pustii de orice rod duhovnicesc.

ˇ Cel ce iubeşte pe Dumnezeu preţuieşte cunoştinţa Lui mai mult decât toate cele făcute de El şi stăruieşte pe lângă ea neîncetat cu mare dor.

ˇ Dacă viaţa minţii este lumina cunoştinţei, iar aceea e născută de dragostea către Dumnezeu, bine s-a zis că nimic nu este mai mare decât dragostea dumnezeiască.

ˇ Cel ce îşi păstrează trupul nesupus plăcerii şi sănătos îl are împreună slujitor spre lucrarea celor bune.

ˇ Cel ce fuge de toate poftele lumeşti se aşează pe sine mai presus de toată întristarea lumească.

ˇ Dragostea se face cunoscută nu numai prin dăruirea de bani, ci cu mult mai mult prin împărtăşirea cuvântului lui Dumnezeu şi prin slujirea trupească.

ˇ Cel ce s-a lepădat cu adevărat de lucrurile lumii şi slujeşte nefăţarnic aproapelui prin iubire se slobozeşte degrabă de orice patimă şi se face părtaş de iubirea şi cunoştinţa dumnezeiască.

ˇ Când vei fi ocărât de cineva, sau dispreţuit în vreo privinţă oarecare, fii cu luare aminte dinspre gândurile mâniei, ca nu cumva, despărţindu-te de dragoste din pricina supărării, să te aşezi în ţinutul urii.

ˇ Când vei suferi pentru vreo ocară sau necinste, să ştii că te alegi cu un folos. Căci prin ocară e alungată de la tine slava deşartă.

ˇ Nepătimirea este o stare paşnică a sufletului, care face ca sufletul să se mişte cu anevoie spre răutate.

ˇ Roadele iubirii sunt: a face bine aproapelui din toată inima, a răbda îndelung, a fi cu îngăduinţă şi a folosi lucrurile cu dreaptă judecată.

ˇ Cel ce iubeşte pe Dumnezeu nu întristează pe nimeni şi nu se întristează pentru cele vremelnice. Întristează şi se întristează însă cu singura întristare mântuitoare, cu care şi fericitul Pavel s-a întristat şi a întristat pe Corinteni.

ˇ Iar Eu zic vouă: să nu staţi împotriva celui rău, ci celui ce te va lovi peste obrazul drept, întoarce-i şi pe celălalt; şi celui ce vrea să se judece cu tine ca să-ţi ia haina, lasă-i lui şi cămaşa; şi celui ce te sileşte să mergi cu el o stadie, mergi cu el două de ce? Ca pe tine să te păzească nemânios, netulburat şi neîntristat, iar pe acela să-l îndrepteze prin răbdarea ta, şi pe amândoi să vă aducă, ca un Bun, sub jugul dragostei.

ˇ Lucrurile faţă de care am simţit vreodată vreo patimă ne fac să le purtăm după aceea închipuirile pătimaşe. Cel ce a biruit aşadar închipuirile pătimaşe dispreţuieşte desigur şi lucrurile ale căror închipuiri le purta. Căci lupta cu amintirile e cu atât mai anevoioasă, că lupta cu lucrurile înseşi, cu cât este mai uşoară păcătuirea cu cugetul, ca cea cu fapta.

ˇ Mai anevoie de biruit sunt patimile iuţimii decât ale părţii poftitoare. De aceea a şi dat Domnul, ca o doctorie mai tare împotriva ei, porunca dragostei.

ˇ Toate patimile ţin sau numai de iuţimea sufletului, sau numai de partea poftitoare a lui, sau de cea raţională, cum e uitarea sau neştiinţa. Dar moleşeala, făcându-se stăpână peste toate puterile patimile. De aceea este şi cea mai grea dintre toate celelalte patimi. Bine zice aşadar Domnul, când dă doctoria împotriva ei: întru răbdarea voastră veţi dobândi sufletele voastre.

ˇ Să nu loveşti vreodată pe vreunul dintre fraţi, mai ales fără pricină şi fără judecată, ca nu cumva, nerăbdând jignirea, să plece şi să nu mai scapi niciodată de mustrarea conştiinţei, aducându-ţi pururea întristare în vremea rugăciunii şi răpindu-ţi mintea de la dumnezeiasca îndrăznire.

ˇ Smerenia şi reaua pătimire slobozesc pe om de tot păcatul. Cea dintâi taie patimile sufletului, cea de-a doua pe ale trupului. Aceasta se arată făcând-o şi fericitul David, când se roagă lui Dumnezeu zicând: Priveşte la smerenia mea şi la osteneala mea, şi iartă poate păcatele mele.

ˇ Prin porunci Domnul face nepătimaşi pe cei ce le împlinesc; iar prin dumnezeieştile dogme le dăruieşte luminarea cunoştinţei.

ˇ Mai întâi amintirea aduce gândul simplu în minte; acesta zăbovind, se stârneşte patima. Aceasta, la rândul ei, nefiind scoasă afară, încovoaie mintea la învoire; întâmplându-se aceasta, se ajunge, în sfârşit, la păcatul cu fapta. Prea înţeleptul Apostol, scriind către cei din neamuri, porunceşte aşadar ca mai întâi să despărţim rezultatul păcatului, apoi, păşind pe rând spre început, să sfârşim cu pricina păcatului. Iar pricina este, cum s-a zis mai înainte, lăcomia, care naşte şi face să crească patima. Şi socot că aici este arătată lăcomia pântecelui, care este maica şi doica curviei. Căci lăcomia nu este rea numai când se îndreaptă spre avuţie, ci şi când se îndreaptă spre mâncări, precum şi înfrânarea nu e bună numai când se reţine de la mâncări, ci şi când se reţine de la avuţie.

ˇ Dacă mintea e curată când primeşte înţelesurile lucrurilor, acestea o stârnesc spre contemplarea duhovnicească a lor. Dar dacă din trândăvie s-a făcut necurată, rămâne simplu la înţelesuri, când e vorba de alte lucruri; iar când e vorba de oameni, le preface în gânduri spurcate şi viclene.

ˇ Când sufletul începe să-şi simtă sănătatea proprie, începe să vadă şi nălucirile din visuri ca nişte lucruri deşarte ce nu-l mai tulbură.

ˇ Mare lucru este să nu fii cuprins de patimă faţă de lucruri. Dar cu mult mai mare este să rămâi fără patimă şi faţă de nălucirile lor. Căci războiul dracilor împotriva noastră prin gânduri e mai cumplit ca războiul cel prin lucruri.

ˇ Cel ce a dobândit virtuţile şi s-a îmbogăţit în cunoştinţă, privind de aici înainte lucrurile în chip natural, pe toate le face şi le spune după dreapta jucată, nealunecând nicidecum de la aceasta. Căci după cum întrebuinţăm lucrurile cu dreaptă judecată sau fără judecată, devenim virtuoşi sau răi.

ˇ Prin împlinirea poruncilor, mintea se dezbracă de patimi; prin contemplarea duhovnicească a celor văzute, se dezbracă şi de înţelesurile pătimeşte ale lucrurilor. În sfârşit, prin cunoaşterea celor nevăzute, leapădă şi contemplarea celor văzute. Iar de acestea se dezbracă prin cunoştinţa Sfintei Treimi.

ˇ Precum soarele, răsărind şi luminând lumea, se arată şi pe sine şi arată şi lucrurile luminate de El, tot aşa şi Soarele dreptăţii, răsărind minţii curate, se arată şi pe sine, dar arată şi raţiunile tuturor celor ce au fost făcute sau vor fi făcute de El.

ˇ Semnul celei mai depline nepătimiri stă în aceea că totdeauna se urcă la inimă numai înţelesurile simple ale lucrurilor, fie în vremea de veghe a trupului, fie în vreme de somn.

ˇ Nu ajunge făptuirea morală pentru a se slobozi mintea cu desăvârşire de patimi, ca să poată să se roage neîmprăştiat, dacă nu vin în ea unele după altele contemplaţiile duhovniceşti. Căci aceea slobozeşte mintea numai de neînfrânare şi de ură, pe când contemplaţiile duhovniceşti o izbăvesc şi de uitare şi de neştiinţă. Şi numai aşa va putea să se roage cum trebuie.

ˇ Dacă pe unii îi urăşti, pe alţii nici nu-i iubeşti nici nu-i urăşti, pe alţii iarăşi îi iubeşti dar potrivit, şi în sfârşit pe alţii îi iubeşti foarte tare, din această neegalitate cunoaşte că eşti departe de dragostea desăvârşită, care cere să iubeşti pe tot omul dimpotrivă.

ˇ Fugi de rău şi fă binele, adică războieşte pe vrăjmaş ca să-ţi micşorezi patimile, apoi ţine-te treaz ca să nu crească. Şi iarăşi: luptă ca să dobândeşti virtuţile, şi după aceea ţine-te treaz, ca să le păstrezi. Aceasta înseamnă a lucra şi a păstra.

ˇ Cei ce ne ispitesc cu îngăduinţa lui Dumnezeu, sau încălzesc partea poftitoare, sau tulbură iuţimea, sau întunecă partea raţională, sau înveselesc trupul în dureri, sau ne jefuiesc de cele trupeşti.

ˇ Dracii sau ne ispitesc prin ei înşişi, sau înarmează împotriva noastră pe cei ce nu se tem de Domnul. Prin ei înşişi ne ispitesc când vieţuim despărţiţi de oameni, ca pe Domnul în pustie; prin oameni, când ne aflăm împreună cu oamenii, ca pe Domnul prin Farisei. Dar noi, căutând la Cel ce ne este pildă, să-i respingem din amândouă părţile.

ˇ Când începe mintea să înainteze în dragostea de Dumnezeu, atunci şi dracul hulirii începe să o ispitească, şi-i şopteşte astfel de gânduri, pe care nu le poate născoci nici un om, ci numai diavolul, tatăl lor. Iar aceasta o face pentru că pizmuieşte pe cel iubitor de Dumnezeu. El vrea ca aceasta, venind la deznădejde, pentru că a cugetat unele ca acestea, să nu mai îndrăznească să se avânte către Dumnezeu prin rugăciunea obişnuită. Dar cu nici un folos nu se alege din aceasta ticălosul pentru scopul său, ci şi mai tari ne face. Căci războiţi fiind de el şi războindu-ne împotriva lui, ne aflăm mai cercaţi şi mai adevăraţi în dragostea lui Dumnezeu Iar sabia lui va intra în inima lui şi săgeţile lui se vor zdrobi.

ˇ Sau iarăşi păcătoşenia este o judecată greşită cu privire la înţelesurile lucrurilor, căreia îi urmează reaua întrebuinţare a lucrurilor (abuzul de lucruri). De pildă când e vorba de femeie, judecata dreaptă cu privire la împreunare trebuie să vadă scopul ei în naşterea de prunci. Deci cel ce urmăreşte plăcerea greşeşte în judecată, socotind ceea ce nu e bine ca bine. Aşadar unul ca acesta face rea întrebuinţare (abuzează) de femeie, împreunându-se cu ea. Tot aşa este cu celelalte lucruri şi înţelesuri.

ˇ Când dracii scot mintea ta din neprihănire, învăluind-o în gânduri de curvie, strigă cu lacrimi către Domnul: Scoţându-mă afară, acum m-au înconjurat. Făcând aşa, vei fi mântuit.

ˇ Apăsător este dracul curviei şi năpraznic năvăleşte asupra celor ce luptă împotriva patimii, mai ales când nu sunt cu băgare de seamă la felul de hrană şi în întâlnirile cu femeile. Furând pe nebăgate de seamă mintea prin vraja plăcerii, pe urmă năvăleşte prin amintire asupra isihastului, aprinzându-i trupul şi înfăţişând minţii felurite forme, îndemnându-l astfel să consimtă la păcat. Dacă nu vrei să zăbovească acestea în tine, apucă-te de post, de osteneală, de priveghere şi de bună isihie unită cu rugăciune stăruitoare.

ˇ Slujbă de diacon împlineşte cel ce-şi găteşte mintea pentru luptele sfinte şi depărtează cugetările pătimaşe de la ea; slujbă de preot cel ce o luminează spre cunoaşterea lucrurilor şi alungă cunoştinţa mincinoasă; iar slujbă de episcop cel ce o desăvârşeşte prin sfântul Mir al cunoştinţei sfintei şi închinatei Treimi.

ˇ Vrând să cunoşti pe Dumnezeu, să nu cauţi raţiunile din El (căci nu le va afla vreo minte omenească), dar nici pe ale altei existenţe de după Dumnezeu, ci cercetează-le pe cele din jurul Lui, atât cât se poate; de pildă pe cele privitoare la veşnicie, nemărginire şi nehotărnicie, la bunătate şi înţelepciune, ca şi pe cele privitoare la puterea creatoare proniatoare şi judecătoare a făpturilor. Căci acela este între oameni mare teolog care află raţiunile acestora întrucâtva.

ˇ Dracii iau prilejurile de-a stârni în noi gândurile pătimaşe din patimile aflătoare în suflet. Pe urmă, războindu-ne mintea prin aceste gânduri, o silesc la consimţirea cu păcatul. Astfel biruitor fiind, o duc la păcatul cu cugetul. Iar acest păcat săvârşindu-se, o duc în sfârşit, ca pe o roabă, la faptă. După aceasta cei ce au pustiit sufletul prin gânduri se depărtează împreună cu ele şi rămâne în minte numai idolul păcatului, despre care zice Domnul: Când veţi vedea urâciunea pustiirii stând în locul cel sfânt, cel ce ceteşte să înţeleagă că loc sfânt şi biserică a lui Dumnezeu este mintea omului în care dracii, după ce au pustiit sufletul prin gânduri pătimaşe, au aşezat idolul păcatului. Iar că acestea s-au petrecut şi istoriceşte, cred că nu se va îndoi nici unul dintre cei ce au cetit cărţile lui Iosif. Unii însă zic că acestea se vor întâmpla şi pe timpul lui Antihrist.

ˇ Trei sunt iarăşi cele ce ne mişcă spre cele rele: Patimile, dracii şi hotărârea cea rea. Patimile, atunci când dorim vreun lucru împotriva raţiunii, de pildă mâncare fără vreme şi fără trebuinţă, femeie fără scopul naşterii de prunci, sau nelegitimă; sau iarăşi când ne mâniem sau ne supărăm fără să se cuvină, ca de pildă atunci când, din neatenţia noastră, folosind prilejul, stârnesc deodată cu multă furie patimile pomenite şi cele asemenea lor. Iar hotărârea cea rea când, cunoscând binele, alegem răul.

ˇ Dracul mândriei e plin de o îndoită răutate: căci sau înduplecă pe monah să pună în socoteala sa isprăvile şi nu în ale lui Dumnezeu, este şi dătătorul celor bune şi ajutătorul spre izbutirea în ele, sau, neputându-l îndupleca la aceasta, îi insuflă gândul să dispreţuiască pe cei mai puţin desăvârşiţi dintre fraţi. Iar cel ce primeşte acest gând nu-şi dă seama că şi pe el îl face să se lepede de ajutorul lui Dumnezeu. Căci dacă dispreţuieşte pe aceia, ca pe unii ce nu sunt în stare de isprăvile lui, vădit este că se socoteşte pe sine ca unul ce-a înfăptuit asemenea isprăvi din proprie putere. Dar aceasta n-o poate nimeni, căci însuşi Domnul a zis: Fără de Mine, nu puteţi face nimic!. Fiindcă slăbiciunea noastră, mişcată spre cele bune nu poate ajunge la ţintă, fără Dătătorul celor bune.

ˇ Numai cine a cunoscut slăbiciunea firii omeneşti a făcut experienţa puterii dumnezeieşti. Iar unul ca aceasta  izbutind prin ea în unele lucruri, iar în altele silindu-se să izbutească, nu va dispreţui niciodată pe nici un om. Căci ştie că precum i-a ajutat lui şi l-a slobozit din multe şi grele patimi, poate să ajute tuturor dacă vrea, şi mai ales celor ce se nevoiesc de dragul Lui, deşi pentru anumite judecăţi nu izbăveşte pe toţi deodată de patimi, ci, ca un doctor bun şi de oameni iubitor, vindecă pe fiecare dintre cei ce se străduiesc, la timpul său.

ˇ Când patimile îşi încetează lucrarea, fie pentru că se ascund pricinile lor, fie pentru că se depărtează dracii în chip viclean, se strecoară mândria.

ˇ Aproape tot păcatul se face dragul plăcerii. Iar desfiinţarea lui se face prin reaua pătimire şi întristare, fie de bunăvoie, fie fără de voie, prin pocăinţă, sau prin vreo certare adusă de Providenţa dumnezeiască. Căci dacă ne-am judeca pe noi înşine, n-am fi judecaţi; iar judecaţi fiind de Domnul ne pedepsim ca să nu fim osândiţi împreună cu ea.

ˇ Când îţi va veni vreo încercare pe neaşteptate, nu învinovăţi pe cel prin care a venit; ci întreabă pentru ce a venit? Şi vei afla îndreptare. Deoarece fie prin acela, fie prin altul, trebuie să bei amărăciunea judecăţii lui Dumnezeu.

ˇ Dacă ai purtări rele, nu ocoli reaua pătimire, ca smerindu-te prin ea, să verşi trufia din tine.

ˇ Unele ispite aduc oamenilor plăceri, altele întristări, şi iarăşi altele dureri trupeşti. Căci după pricina patimilor aflătoare în suflet, aduce şi doctorul sufletelor prin judecăţile Lui.

ˇ Necazurile încercărilor sunt aduse peste unii pentru ştergerea păcatelor săvârşite, peste alţii pentru oprirea celor ce vor avea să le facă. Dar afară de acestea mai sunt şi cele ce vin pentru dovedire, ca de pildă cele venite asupra lui Iov.

ˇ Omul cuminte, gândindu-se la puterea tămăduitoare a judecăţilor dumnezeieşti, poartă cu mulţumire necazurile care-i vin prin ele, nefăcând pe nimeni vinovat pentru ele decât păcatele sale. Iar cel nebun, necunoscând Providenţa atotînţeleaptă a lui Dumnezeu, păcătuieşte şi când e mustrat, socotind fie pe Dumnezeu, fie pe oameni ca pricinuitori ai relelor sale.

ˇ Sunt unele lucruri care opresc patimile din mişcarea lor şi nu le lasă să sporească în creştere; şi sunt altele care le împuţinează şi le duc spre micşorare. De pildă postul, osteneala şi privegherea nu lasă pofta să crească; iar singurătatea, contemplaţia, rugăciunea şi dragostea de Dumnezeu o împuţinează şi o sting cu totul. La fel se întâmplă cu mânia. De pildă îndelunga răbdare, nepomenirea răului şi blândeţea o opresc şi nu o lasă să crească; iar iubirea, milostenia, bunătatea şi iubirea de oameni o micşorează.

ˇ Dacă mintea cuiva caută pururi spre Dumnezeu, pofta lui de asemenea creşte covârşitor după dragostea dumnezeiască, iar iuţimea i se întoarce întreagă spre iubirea dumnezeiască. Căci prin însoţirea îndelungată cu strălucirea dumnezeiască, omul a ajuns întreg chip de lumină. Acela, strângând la sine partea pătimitoare a sa, s-a întors spre iubirea dumnezeiască neîncetată, mutându-se cu totul de la cele pământeşti spre cele dumnezeieşti.

ˇ Cel ce nu pizmuieşte şi nu se mânie pe cel ce l-a întristat şi nu ţine minte răul de la el, prin aceasta încă nu are şi dragoste faţă de acela. Căci poate să nu răsplătească răul cu rău chiar dacă nu are încă dragoste, pentru că aşa e porunca. Dar încă nu poate răsplăti răul cu bine fără silă. Căci a face bine din îndemn lăuntric celor ce ne urăsc este propriu numai dragostei duhovniceşti desăvârşite.

ˇ Când vezi mintea ta ocupându-se cu plăcere cu cele materiale şi zăbovind pe lângă chipurile lor, cunoaşte că le iubeşti pe acestea mai mult decât pe Dumnezeu. Căci unde este comoara ta, acolo e şi inima ta, zice Domnul.

ˇ Dragostea către Dumnezeu înduplecă pe cel ce se împărtăşeşte de ea să dispreţuiască toată plăcerea trecătoare şi toată osteneala şi întristarea. Convingă-te despre acestea toţi sfinţii, care au pătimit atâtea pentru Hristos.

ˇ Patima iubirii de sine insuflă monahului gândul să-şi miluiască trupul şi să îndrăznească la bucate peste ceea ce se cuvine. Şi o face aceasta aducând ca motiv buna grijă şi chivernisire ca, atrăgându-l puţin câte puţin, să-l facă să cadă până la urmă în prăpastia iubirii de plăceri. Iar mireanului îi insuflă ca grija de trup să şi-o prefacă în poftă.

ˇ Precum nopţile urmează zilelor şi iernile verilor, la fel şi întristările şi durerile urmează slavei deşarte şi plăcerii, fie în timpul de faţă, fie în cel viitor.

ˇ Precum minţii celui flămând i se năluceşte numai pâine, iar celui însetat numai apă, la fel celui lacom i se nălucesc tot felul de mâncări, iubitorului de plăceri forme de femei, iubitorului de slavă deşartă cinstiri de la oameni, iubitorului de argint câştiguri, celui ce ţine minte răul răzbunare asupra celui ce l-a supărat, pizmaşului necazuri venite asupra celui pizmuit, şi aşa mai departe în toate celelalte patimi. Căci mintea tulburată de patimi primeşte cugetări pătimaşe, fie că veghează trupul, fie că doarme.

ˇ Partea poftitoare a sufletului, întărită mai des, aşează în suflet deprinderea anevoie de clintit a iubirii de plăcere; iar iuţimea tulburată continuu face mintea fricoasă şi fără bărbăţie. Pe cea dintâi dintre acestea o tămăduieşte nevoinţa statornică cu postul, privegherea şi cu rugăciunea; pe cea de-a doua bunătatea, iubirea de oameni şi mila.

ˇ Lucrurile sunt afară de minte, dar ideile lor stau înăuntru. În minte este prin urmare puterea de-a se folosi bine sau rău de ele. Căci folosirea greşită a ideilor este urmată de reaua întrebuinţare a lucrurilor.

ˇ Prin acestea trei primeşte mintea înţelesuri pătimaşe: prin simţire, prin schimbări în starea organică şi prin amintire. Prin simţire, când lucrurile de care suntem împătimiţi, venind în atingere cu ea, o mişcă spre gânduri pătimaşe. Prin schimbări în starea organică, când mustul trupului, schimbându-şi amestecarea printr-o hrană neînfrânată, sau prin lucrarea dracilor, sau prin vreo boală, mişcă mintea iarăşi spre gânduri pătimaşe sau împotriva Providenţei. Iar prin amintire, când aceasta, aducând în legătură cugetările sale cu lucrurile faţă de care am simţit vreo patimă, de asemenea mişcă mintea spre gânduri pătimaşe.

ˇ Nu întrebuinţa rău ideile, ca să nu fii silit să întrebuinţezi rău şi lucrurile. Căci de nu păcătuieşte cineva mai întâi cu mintea, nu va păcătui nici cu lucrul.

ˇ De vrei să afli calea ce duce la viaţă, caut-o în Cale şi acolo o vei afla pe ea, adică în Calea care a zis: Eu sunt Calea, viaţa şi adevărul. Dar caut-o cu mare osteneală, căci puţini sunt care o află pe ea; şi nu cumva rămânând pe din afara celor puţini, să te afli cu cei mulţi.

ˇ Unele dintre gânduri sunt simple, altele complicate. Simple sunt cele nepătimaşe. Iar compuse sunt cele pătimaşe, ca unele ce constau din patimă şi idee. Aşa fiind, se pot vedea multe din cele simple urmând celor compuse, când încep să fie mişcate spre păcatul cu mintea. Să luăm de pildă aurul. În amintirea cuiva s-a iscat gând pătimaş despre aur, iar acest fapt l-a dus cu mintea la furt şi la săvârşirea păcatului în cuget. Amintirii aurului i-a urmat deci îndată amintirea pungii, a lădiţei, a vistieriei şi cele următoare. Amintirea aurului era compusă, căci avea în ea patima. Dar a pungii, a lădiţei şi a celor următoare era simplă. Căci mintea nu nutrea nici o patimă faţă de ele. La fel stau lucrurile cu orice gând, cu slava deşartă, cu femeia şi cu celelalte. Căci nu toate gândurile care urmează gândului pătimaş sunt şi ele pătimaşe, cum am arătat mai sus. Din acestea putem cunoaşte care sunt înţelesurile pătimaşe şi care cele simple.

ˇ Unii spun că dracii, atingându-se în somn de anumite părţi ale trupului, stârnesc patima curviei. Pe urmă patima stârnită aduce în minte forma femeii, prin amintire. Iar alţii zic că aceia se arată minţii în chip de femeie şi atingând părţile trupului, stârnesc dorinţa, şi aşa se ivesc nălucirile. Alţii iarăşi spun că patima, care domneşte în dracul ce se apropie, stârneşte patima şi aşa se aprinde sufletul spre gânduri, aducând înainte formele prin amintiri. De asemenea despre alte năluciri pătimaşe, unii spun că se produc într-un fel, alţii într-alt fel. Dar în nici unul din modurile amintite nu pot dracii să mişte nici un fel de patimă, dacă se găsesc în suflet iubirea şi înfrânarea, fie că se află trupul în stare de veghe, fie în stare de somn.

ˇ Unele dintre poruncile legii trebuie păzite şi trupeşte şi duhovniceşte; altele numai duhovniceşte. De pildă: să nu curveşti, să nu ucizi, să nu furi şi cele asemenea, trebuie păzite şi trupeşte şi duhovniceşte. Iar duhovniceşte în chip întreit. Dar tăierea împrejur, păzirea Sâmbetei, junghierea mielului şi mâncarea azimei cu lăptuci amare şi cele asemenea, numai duhovniceşte.

ˇ Trei sunt stările morale cele mai generale la monahi. Cea dintâi stă în a păcătui cu lucrul. A doua, în a nu zăbovi în suflet gândurile pătimaşe. Iar a treia, în a privi cu mintea formele femeilor şi ale celor ce i-au întristat, fără patimă.

ˇ Sărac este cel ce s-a lepădat de toate avuţiile şi nu mai are nimic pe pământ afară de trup; iar de acesta nu-l mai leagă nici o afecţiune, ci toată grija de sine a încredinţat-o lui Dumnezeu şi creştinilor evlavioşi.

ˇ În ce priveşte lucrurile posedate, unii le posedă fără patimă; de aceea când le pierd nu se întristează. Aşa sunt cei ce primesc cu bucurie răpirea bunurilor lor. Alţii le posedă cu patimă; de aceea la gândul că le vor pierde se întristează, ca bogatul din Evanghelie, care a plecat întristat; iar când le pierd de fapt, se întristează până la moarte. Prin urmare pierderea lor dă pe faţă atât dispoziţia celui fără patimă cât şi a celui pătimaş.

ˇ Dracii războiesc pe cei ce se ridică pe cea mai înaltă treaptă a rugăciunii, ca să nu primească simple înţelesurile (chipurile) lucrurilor sensibile; pe cei ce se îndeletnicesc cu cunoaşterea, ca să zăbovească în ei gândurile pătimaşe; iar pe cei ce se nevoiesc cu făptuirea, ca să-i înduplece să păcătuiască cu lucrul. În tot felul îi războiesc pe toţi, ca să îi despartă, nemernicii pe oameni de Dumnezeu.

ˇ Cei ce se nevoiesc în viaţa acestora spre evlavie sub îndrumarea Providenţei dumnezeieşti sunt probaţi prin aceste trei ispite: sau li se dăruiesc cele plăcute, ca sănătate, frumuseţe, belşug de prunci, bogăţie, slavă şi cele asemenea; sau vin asupra lor pricini de întristare, ca lipsa de prunci, de avuţie şi de slavă; sau le vin pricini de dureri în trup, ca boli, chinuri şi cele asemenea. Către cei dintâi zice Domnul: De nu se va lepăda cineva de toate câte le are, nu va putea să fie ucenicul Meu. Iar către cei de-al doilea şi de-al treilea: Întru răbdarea voastră veţi dobândi sufletele voastre.

ˇ Acestea patru zic unii că schimbă starea organică a trupului şi dau minţii prin ea gânduri, fie pătimaşe, fie fără patimi: Îngerii, dracii, aerul şi hrana. Îngerii, zic, o schimă prin cuvânt, (raţiune); dracii prin atingere; aerul prin ardere (metabolism); iar hrana, prin felurite mâncărilor şi băuturi lor, prin înmulţirea sau împuţinarea lor. Mai sunt, apoi, schimbările care se ivesc prin amintire, auz şi vedere, când pătimeşte întâi sufletul din pricina unor lucruri de întristare sau de bucurie. Pătimind din pricina acestora mai întâi sufletul, schimbă starea organică a trupului. Cele mai înainte înşirate, însă, schimbă întâi starea organică, iar aceasta insuflă apoi minţii gândurile.

ˇ Moartea înseamnă propriu zis despărţirea de Dumnezeu. Iar boldul morţii este păcatul, pe care primindu-l Adam a fost izgonit şi de la pomul vieţii şi din Rai şi de la Dumnezeu. Acestei morţi i-a urmat în chip necesar şi moartea trupului. Căci viaţa este propriu zis Cel ce a zis: Eu sunt viaţa. Acesta coborându-se în moarte, l-a adus pe cel omorât iarăşi la viaţă.

ˇ Locul păşunii este virtutea lucrătoare; iar apa odihnei, cunoştinţa lucrurilor.

ˇ Umbra morţii este viaţa omenească. Dacă prin urmare cineva este cu Dumnezeu şi Dumnezeu este cu el, acela poate spune limpede: Chiar de voi umbla în mijlocul umbrei morţii, nu mă voi teme de rele, căci Tu cu mine eşti.

ˇ Mintea curată vede lucrurile drepte; raţiunea exercitată aduce cele văzute sub privire; iar auzul clar le primeşte. Cel lipsit însă de acestea trei ocărăşte pe cel ce îi vorbeşte de ele.

ˇ Toiagul spun unii că însemnează Judecata lui Dumnezeu; iar varga Providenţa. Cel ce s-a împărtăşit de cunoştinţa lor poate să zică: Toiagul şi varga Ta, acestea m-au mângâiat.

ˇ Folosindu-ne cu dreaptă judecată de înţelesurile lucrurilor, dobândim cumpătare, iubire şi cunoştinţă. Iar folosindu-ne fără judecată, cădem în necumpătare, ură şi neştiinţă.

ˇ Gătit-ai înaintea mea masă şi cele următoare. Masă aici însemnează virtutea lucrătoare. Căci aceasta ne-a fost gătită de Hristos împotriva celor ce ne necăjesc. Iar untul-de-lemnul care unge mintea este contemplaţia făpturilor. Paharul e cunoştinţa lui Dumnezeu. Iar mila Lui Cuvântul Său şi Dumnezeu. Căci acesta, prin întruparea Lui, ne urmăreşte în toate zilele, până ce ne va prinde pe toţi cei ce ne vom mântui, ca pe Pavel. Iar casa însemnează Împărăţia în care sunt reaŗezaţi toţi sfinţii. În sfârşit îndelungarea de zile este viaţa veşnică.

ˇ Păcatele ne vin prin reaua întrebuinţare a puterilor (facultăţilor) sufletului, a celei poftitoare, irascibile şi raţionale. Neştiinţa şi nechibzuinţa vin din reaua întrebuinţare a puterii raţionale. Ura şi necumpătare din reaua întrebuinţare a puterii irascibile (iuţimea) şi poftitoare. Iar din buna întrebuinţare a acestora ne vine cunoştinţa şi chibzuinţa, iubirea şi cumpătarea. Dacă e aşa, nimic din cele create şi cumpătarea. Dacă e aşa, nimic din cele create şi făcute de Dumnezeu nu este rău.

ˇ Răul din draci stă în acestea, zice fericitul Dionisie: în mânia fără judecată, în poftirea fără minte, în închipuirea pripită. Iar lipsa de judecată, lipsa de minte şi pripirea la fiinţele raţionale sunt scăderi ale raţiunii, ale minţii şi ale chibzuirii. Scăderile însă vin după aptitudini. Aşadar a fost odată când era în ei raţiune, minte şi chibzuială cuviincioasă. Iar dacă-i aşa, nici dracii nu sunt prin fire răi, ci prin reaua întrebuinţare a puterilor fireşti s-au făcut răi.

ˇ Unele dintre patimi pricinuiesc necumpătare; altele ură; şi iarăşi altele şi ură.

ˇ Multa mâncare şi mâncarea cu plăcere sunt pricini de necumpătare; iubirea de argint şi slava deşartă sunt pricini de ură faţă de aproapele. iar maica acestora: iubirea trupească de sine este pricină a amândoura.

ˇ Nimeni, zice Apostolul, nu şi-a urât trupul său, dar îl struneşte şi târăşte robit, nedându-i nimic mai mult afară de hrană şi îmbrăcăminte, iar din acestea numai atâta cât este de trebuinţă pentru a trăi. Aşa îşi iubeşte cineva fără patimă şi-l hrăneşte ca pe un slujitor al celor dumnezeieşti şi-l încălzeşte numai cu cele ce-i împlinesc cele de trebuinţă.

ˇ Dacă păzeşti deplin porunca dragostei faţă de aproapele, pentru ce laşi să ne nască în tine amărăciunea întristării? Vădit este că, făcând astfel, pui mai presus de dragoste lucrurile vremelnice şi pe acestea le cauţi, luptând împotriva fratelui.

ˇ Nu din trebuinţă e atât de râvnit aurul de către oameni, cât pentru faptul că mulţimea îşi împlineşte prin el plăcerile.

ˇ Trei sunt pricinile dragostei de bani: iubirea de plăcere, slava deşartă şi necredinţa. Cea mai rea dintre acestea este necredinţa.

ˇ Iubitorul de plăceri iubeşte argintul, ca să-şi procure dezmierdări printr-însul; iubitorul de slavă deşartă, ca să se slăvească printr-însul; iar necredinciosul, ca să-l ascundă şi să-l păstreze, temându-se de foamete, de bătrâneţe, de boală, sau de ajungerea între străini. Acesta nădăjduieşte mai mult în argint decât în Dumnezeu, Făcătorul tuturor lucrurilor şi Proniatorul tuturor, până şi al celor mai de pe urmă şi mai mici vietăţi.

ˇ Patru sunt oamenii care se îngrijesc de bani: cei trei de mai înainte şi cel econom. Dar numai acesta se îngrijeşte în chip drept, ca să nu înceteze adică niciodată de-a ajuta pe fiecare la trebuinţă.

ˇ Toate gândurile pătimaşe sau aţâţă partea poftitoare a sufletului, sau tulbură pe cea irascibilă (raţiunea), sau întunecă pe cea raţională. De aceea orbesc mintea, împleticind-o de la contemplarea duhovnicească şi de la călătoria prin rugăciune. Din această pricină monahul şi mai ales cel ce se linişteşte este dator să ia aminte la gânduri şi să cunoască şi să taie pricinile lor. Astfel poate cunoaşte, de pildă, cum partea poftitoare a sufletului e aţâţată de amintirile pătimaşe ale femeilor şi cum pricina acestora este necumpătarea la mâncări şi băuturi şi întâlnirea deasă şi neraţională cu femeile înseşi. Dar le taie pe acestea foamea, setea, privegherea şi retragerea în singurătate. Iuţimea e tulburată de amintirile pătimaşe ale celor ce ne-au supărat. Iar pricina acestora este iubirea de plăcere, slava deşartă şi iubirea de cele materiale. Căci pentru acestea se supără cel pătimaş, fie că le-a pierdut, fie că nu le-a dobândit. Şi le fac pe acestea dispreţuirea şi nesocotirea lor, pentru dragostea de Dumnezeu.

ˇ Necurăţia minţii constă întâi în a avea o cunoştinţă mincinoasă; al doilea, în a ignora ceva din cele universale (zic acestea despre mintea omenească, căci Îngerului îi e propriu să nu-i fie necunoscut nimic din cele particulare); al treilea, în a avea gânduri pătimaşe; iar al patrulea, în a consimţi cu păcatul.

ˇ Iubeşte liniştea şi singurătatea (isihia) cel ce nu se împătimeşte de lucrurile lumii. Iubeşte pe toţi oamenii cel ce nu iubeşte nimic omenesc. Şi are cunoştinţa lui Dumnezeu şi a celor dumnezeieşti cel ce nu se sminteşte de cineva, fie că greşeşte, fie că nutreşte gânduri bănuitoare.

ˇ Mare virtute este să nu te împătimeşti de lucruri. Dar cu mult mai mare decât aceasta este să rămâi fără patimă faţă de înţelesurile (chipurile) lor.

ˇ Mintea celui iubitor de Dumnezeu nu luptă împotriva lucrurilor, nici împotriva înţelesurilor acestora, ci împotriva patimilor împletite cu înţelesurile. De pildă nu luptă împotriva femeii, nici împotriva celui ce l-a supărat, nici împotriva chipurilor acestora, ci împotriva patimilor împletite cu ele.

ˇ Tot războiul monahului împotriva dracilor urmăreşte să despartă împletite cu ele.

ˇ Altceva este lucrul, altceva înţelesul lui, şi altceva patima. Lucrul este de pildă: bărbat, femeie, aur şi aşa mai departe. Înţelesul (chipul) este amintirea simplă a ceva din cele de mai sus. Iar patima este iubirea neraţională sau ura fără judecată a ceva din cele de mai înainte. Deci lupta monahului este împotriva patimii.

ˇ Virtuţile despart mintea de patimi; contemplaţiile duhovniceşti de înţelesurile simple; în sfârşit, rugăciunea curată o înfăţişează lui Dumnezeu însuşi.

ˇ De vom iubi pe Dumnezeu cu adevărat, vom lepăda patimile prin însăşi această iubire. Iar iubirea faţă de El stă în a-l preţui pe El mai mult decât lumea şi sufletul mai mult decât trupul şi în a dispreţui lucrurile lumeşti şi a ne îndeletnici cu El pururi prin înfrânare, dragoste, rugăciune, cântare cu psalmi şi cele asemenea.

ˇ De ne vom îndeletnici cu Dumnezeu vreme îndelungată şi vom avea grijă de partea pătimitoare (pasională) a sufletului, nu vom mai fi atraşi de momelile gândurilor, ci înţelegând mai exact pricinile lor şi tăindu-le de la noi, vom deveni mai străvăzători şi aşa se va împlini cu moi cuvântul: Şi a văzut ochiul meu în duşmanii mei; şi între cei vicleni ce se scoală asupra mea va auzi urechea mea.

ˇ Când vezi mintea ta petrecând cu evlavie şi cu dreptate în ideile lumii, cunoaşte că şi trupul tău rămâne curat şi fără de păcat. Dar când vezi mintea îndeletnicindu-se cu păcatele şi nu o opreşti, cunoaşte că nu va întârzia nici trupul să alunece în ele.

ˇ Precum trupul are ca lume lucrurile, aşa şi mintea are ca lume ideile. Şi precum trupul desfrânează cu ideea femeii prin chipul trupului propriu. Căci vede în gând forma trupului propriu, amestecată cu forma femeii. De asemenea se răzbună în gând cu chipul celui ce l-a supărat, prin chipul trupului propriu. Şi acelaşi lucru se întâmplă şi cu alte păcate. Căci cele ce le face trupul cu fapta în lumea lucrurilor, acelea le face şi mintea în lumea gândurilor.

ˇ Nu trebuie să ne cutremurăm, să ne mirăm şi să ne uimim cu mintea de faptul că Dumnezeu şi Tatăl nu judecă pe nimeni, ci toată judecata a dat-o Fiului. Căci zice Fiul: Nu judecaţi ca să nu fiţi judecaţi, nu osândiţi ca să nu fiţi osândiţi. Iar Apostolul la fel: Nu judecaţi ceva înainte de vreme, până ce nu va veni Domnul, şi: Cu judecata cu care judeci pe altul, te judeci pe tine însuţi. Dar oamenii, lăsând grija de a-şi plânge păcatele lor, au luat judecata de la Fiul şi se judecă şi se osândesc unii pe alţii, de pare că ar fi fără păcat. Cerul s-a uimit de aceasta şi pământul s-a cutremurat. Ei încă nu se ruşinează, ca nişte nesimţiţi.

ˇ Iubirea trupească de sine, cum s-a spus adeseori, e pricina tuturor gândurilor pătimaşe. Căci din ea se nasc cele trei gânduri mai generale ale poftei: al lăcomiei pântecelui, al iubirii de argint şi al slavei deşarte. La rândul lor, din lăcomia pântecelui se naşte gândul curvie; din iubirea de argint gândul lăcomiei şi al zgârceniei; iar din slava deşartă, gândul mândriei. Şi toate celelalte gânduri izvorăsc din aceste trei: al mândriei, al întristării, al pomenirii răului, al deznădejdii, al pizmei, al bârfirii, şi celelalte. Aceste patimi leagă mintea de lucrurile materiale şi o ţin la pământ, stând cu toate deasupra ei asemenea unui bolovan foarte greu, ea fiind prin fire mai uşoară şi mai sprintenă ca focul.

ˇ Începutul tuturor patimilor este iubirea trupească de sine, iar sfârşitul este mândria. Iubirea trupească de sine este iubirea neraţională faţă de trup. Cine a tăiat-o pe aceasta, a tăiat deodată toate patimile care se nasc din ea.

ˇ Precum părinţii trupurilor sunt împătimiţi de dragostea faţă de cei născuţi din ei, la fel şi mintea se alipeşte prin fire de cuvintele sale. Şi precum celor mai împătimiţi dintre aceia, copiii lor, chiar de vor fi în toate privinţele cei mai de râs, li se vor părea cei mai drăgălaşi şi mai frumoşi dintre toţi, la fel minţii nebune îi vor părea cuvintele ei, chiar de vor fi cele mai prosteşti, cele mai înţelepte dintre toate. Înţeleptului însă nu-i apar aşa cuvintele sale, ci când i se va părea că e mai sigur în judecata lui. El ia pe alţi înţelepţi ca judecători ai cuvintelor şi gândurilor sale, ca să nu alerge sau să nu fi alergat în deşert; şi prin ei primeşte întărirea.

ˇ Când birui vreuna din patimile mai necinstite, de pildă lăcomia pântecelui, sau curvia, sau mânia, sau lăcomia, îndată se repede asupra ta gândul slavei deşarte. Iar de birui şi pe acesta, îi urmează cel al mândriei.

ˇ Toate patimile necinstite, când stăpânesc sufletul, alungă din el gândul slavei deşarte. Iar când toate cele mai înainte înşirate sunt biruite, îl trimit pe acela.

ˇ Slava deşartă, fie că e alungată, fie că e de faţă, naşte mândria. Când e alungată, naşte părerea de sine; când e de faţă, îngâmfarea.

ˇ Slava deşartă e alungată de făptuirea într-ascuns; iar mândria de voinţa de-a pune pe seama lui Dumnezeu toate isprăvile.

ˇ Cel ce s-a învrednicit de cunoştinţa lui Dumnezeu şi se împărtăşeşte de dulceaţa ei cu adevărat dispreţuieşte toate plăcerile născute din poftă.

ˇ Cel ce pofteşte cele pământeşti, sau poftele mâncări, sau cele ce satisfac pe cele de sub pântece, sau slava omenească, sau bani, sau altceva din cele ce urmează acestora. Şi dacă nu află mintea ceva mai înalt decât acestea la care să-şi mute pofta, nu poate fi înduplecată să le dispreţuiască pe acestea până la capăt. Dat mai bună decât acestea fără de asemănare este cunoştinţa lui Dumnezeu şi a celor dumnezeieşti.

ˇ Cei ce dispreţuiesc plăcerile le dispreţuiesc datorită sau fricii, sau nădejdii, sau cunoştinţei, sau dragostei de Dumnezeu.

ˇ Cunoştinţa fără pasiune a celor dumnezeieşti încă nu înduplecă mintea să dispreţuiască până la capăt cele materiale, ci ea se aseamănă înţelesului simplu al unui lucru ce cade sub simţuri. De aceea se găsesc mulţi dintre oameni, care au multă cunoştinţă, dar care se tăvălesc în patimile trupului ca nişte porci în mocirlă. Căci curăţindu-se pentru puţină vreme cu sârguinţă şi dobândind cunoştinţă, nemaiavând pe urmă nici o grijă se aseamănă lui Saul, care învrednicindu-se de Împărăţie dar purtându-se cu nevrednicie, a fost lepădat cu mânie înfricoşată din ea.

ˇ Precum înţelesul simplu al lucrurilor omeneşti nu sileşte mintea să dispreţuiască cele dumnezeieşti, aşa nici cunoştinţa simplă a celor dumnezeieşti nu o înduplecă deplin să dispreţuiască cele omeneşti, deoarece adevărul se află acum în umbre şi ghicituri. De aceea este nevoie de fericita pasiune a sfintei iubiri, care leagă mintea de vederile (contemplaţii) duhovniceşti şi o înduplecă să preţuiască cele nemateriale mai mult decât pe cele materiale şi cele inteligibile şi dumnezeieşti mai mult decât pe cele supuse simţurilor.

ˇ Cel ce a tăiat patimile de la sine şi şi-a făcut gândurile simple prin aceasta încă nu le-a întors spre cele dumnezeieşti, şi poate să nu fie împătimit nici de cele omeneşti nici de cele dumnezeieşti. Aceasta se întâmplă însă numai celor aflători pe treapta făptuirii, care nu s-au învrednicit încă de cunoştinţă şi care se reţin de la patimi mai mult de frica chinurilor, decât din nădejdea Împărăţiei.

ˇ Prin credinţă umblăm, nu prin vedere; şi în oglinzi şi în ghicituri avem cunoştinţă. De aceea avem lipsă de multă îndeletnicire cu aceasta ca, prin îndelungata cercetare şi pătrundere a lor, să ne câştigăm o deprindere anevoie de abătut de la aceste vederi (contemplaţii).

ˇ Dacă tăiem pricinile patimilor pentru puţin timp şi ne îndeletnicim cu vederile duhovniceşti, dar nu petrecem în de-a pururi, ocupându-ne anume cu acest lucru, cu uşurinţă ne întoarcem iarăşi la patimile trupului, nedobândind alt rod de-acolo decât cunoştinţa simplă împreunată cu părerea de sine. Iar sfârşitul acesteia este întunecarea treptată a cunoştinţei şi totala abatere a minţii spre cele materiale.

ˇ Patima de ocară a dragostei ocupă mintea cu lucrurile materiale; iar patima de laudă a dragostei o leagă de cele dumnezeieşti. Căci în care lucruri zăboveşte mintea, în acelea ce şi lărgeşte. Şi cu lucrurile în care se lărgeşte, cu acelea îşi nutreşte şi pofta şi iubirea, fie cu cele dumnezeieşti şi proprii şi inteligibile, fie cu lucrurile şi cu patimile trupului.

ˇ Dumnezeu a zidit şi lumea nevăzută şi pe cea văzută; deci El a făcut şi sufletul şi trupul. Dacă lumea văzută este aşa de frumoasă, cu cât mai mult nu va fi cea nevăzută? Iar dacă aceea este mai frumoasă şi mai bună decât aceasta, cu cât nu le va întrece pe amândouă Dumnezeu, care le-a făcut pe ele? Dacă prin urmare Făcătorul tuturor bunurilor e mai bun decât toate cele făcute, pentru care pricină părăseşte mintea pe Cel ce e mai bun decât toate şi se ocupă cu cele mai rele decât toate, adică cu patimile trupului? E vădit că pentru faptul că a petrecut şi s-a obişnuit cu trupul de la naştere, iar experienţa Celui mai bun şi mai presus de toate încă n-a făcut-o desăvârşit. Dacă prin urmare printr-o deprindere îndelungată cu înfrânarea de plăceri şi printr-o îndeletnicire cu cele dumnezeieşti rupem puţin câte puţin această legătură şi afecţiune, mintea se lărgeşte în cele dumnezeieşti, înaintând treptat în ele, şi-şi descoperă demnitatea proprie. Iar sfârşitul este că îşi mută tot dorul spre Dumnezeu.

ˇ De vrei să fii cu pătrundere şi cu dreaptă măsură şi să nu slujeşti patimii închipuirii de sine, caută totdeauna să cunoşti ce ascund lucrurile bune pentru cunoştinţa ta. Şi aflând foarte multe şi felurite cunoştinţe ascunse de tine, te vei mira de neştiinţa ta şi-ţi vei înfrâna cugetul. Iar cunoscându-se pe tine, vei înţelege multe mari şi minunate lucruri. Fiindcă socotinţa că ştii nu te lasă să sporeşti în a şti.

ˇ Slava deşartă şi iubirea de argint se nasc una pe alta. Căci cei ce iubesc slava deşartă se silesc să se îmbogăţească; iar cei ce s-au îmbogăţit doresc să fie slăviţi. Dar aceasta se întâmplă la mireni. Căci monahul tocmai când e sărac suferă mai mult de slava deşartă, iar când are argint îl ascunde, ruşinându-se că are un lucru nepotrivit cu schima.

ˇ Propriu slavei deşarte a monahului este că se întemeiază pe virtute şi pe cele ce urmează acesteia. Propriu mândriei lui este că se făleşte cu biruinţele sale morale, punându-le pe seama sa, nu pe a lui Dumnezeu, iar pe alţii îi dispreţuieşte. Iar propriu slavei deşarte şi mândriei mireanului este că se făleşte cu frumuseţea, cu bogăţia, cu puterea şi chibzuinţa lui.

ˇ Izbânzile mirenilor sunt decăderile monahilor; iar izbânzile monahilor sunt decăderile mirenilor. De pildă izbânzile mirenilor sunt bogăţia, slava, puterea, desfătarea, bunăstarea trupească, belşugul de prunci şi cele asemenea, la care ajungând iubitorul de lume, împotriva voii, le socoteşte o mare decădere, fiind adeseori chiar în primejdie să se spânzure, cum s-au şi spânzurat unii.

ˇ Mâncările s-au făcut pentru două pricini: pentru hrană şi pentru tămăduire. Prin urmare cei ce se împărtăşesc de ele în afară de aceste pricini, se vor osândi ca unii ce s-au dedat desfătărilor, folosind rău cele date de Dumnezeu spre trebuinţă. Şi în toate lucrurile reaua folosire este păcat.

ˇ Altceva este a lupta împotriva gândului simplu, ca să nu se stârnească patima; şi altceva este a lupta împotriva gândului pătimaş, ca să nu se producă consimţirea. Dar nici unul din aceste două feluri de luptă nu lasă gândurile să zăbovească în suflet.

ˇ Dacă îţi aminteşti de răul de la cineva, roagă-te pentru el şi vei opri patima din mişcare, despărţind, prin rugăciune, supărarea de amintirea răului ce ţi l-a făcut. Iar devenind iubitor de oameni, vei şterge cu totul patima din suflet. Dacă însă altul ţine minte răul de la tine, fii îndatoritor şi smerit faţă de el şi stai cu dragoste în preajma lui şi-l vei zăbovi de patima lui.

ˇ Supărarea celui ce te pizmuieşte o vei alina prin osteneală. Căci el îşi socoteşte pricină de nenorocire ceea ce pizmuieşte la tine. De aceea nu poţi să-l alini astfel, decât ascunzând-o aceasta de la el. dacă aceasta le foloseşte multora, iar pe acela îl întristează, pe care parte o vei nesocoti? E de trebuinţă, desigur, să fii de folos celor mulţi, dar, după putere, nici pe acela să nu-l nesocoteşti. Să nu te laşi înrâurit de răutatea patimii lui. Căci nu te răzbuni pe patimă, ci pe pătimaş. Drept aceea socoteşte-l întru smerenie pe acela mai presus de tine şi în toată vremea, în tot locul şi lucrul dă-i lui mai multă cinste. Iar pizma ta o poţi alina, dacă te bucuri împreună cu cel pizmuit de cele ce se bucură el şi te întristezi împreună cu acela de cele ce se întristează el, împlinind cuvântul Apostolului: Bucuraţi-vă cu cei ce se bucură şi plângeţi cu cei ce plâng.

ˇ Sfintele Puteri ne îndeamnă spre cele bune, iar seminţele naturale şi hotărârea cea bună ne ajută. La rândul lor (momelile) dracilor sunt ajutate de patimi şi de hotărârea cea rea.

ˇ Nu ne mâniem pentru toate câte ne întristăm. Căci sunt mai multe cele ce ne pricinuiesc întristare, decât cele ce ne pricinuiesc mânie. De pildă s-a spart vasul acesta, s-a pierdut lucrul acela, a murit cutare. Pentru unele ca acestea numai ne întristăm. Pentru celelalte însă ne şi întristăm şi ne şi mâniem, dovedindu-ne lipsiţi de înţelepciune.

ˇ Primind mintea chipurile lucrurilor, îşi schimbă forma după fiecare chip; iar privindu-le duhovniceşte, se modifică în chip fericit după fiecare vedere. Ajungând însă în Dumnezeu, devine cu totul fără chip şi fără formă. Căci contemplând pe Cel uniform, devine uniformă şi întreagă luminoasă.

ˇ Sufletul se mişcă cum se cuvine când facultatea lui poftitoare s-a pătruns de înfrânare, iuţimea stăruie în dragoste, întorcându-se de la ură, iar raţiunea se îndreaptă spre Dumnezeu, prin rugăciune şi contemplaţie duhovnicească.

ˇ Cele ce desfac dragostea dintre prieteni sunt acestea: a pizmui sau a fi pizmuit; a păgubi sau a fi păgubit, a nu cinsti sau a nu fi cinstit; gândurile bănuitoare. Deci ia seama, nu cumva ai făcut sau ai făcut sau ai pătimit vremea din acestea şi de aceea eşti despărţit de dragostea prietenului?

ˇ Ţi-a venit vreo ispită de la fratele şi supărarea te-a dus la ură? Nu te lăsa biruit de ură, ci învinge ura în dragoste. Şi vei învinge în chipul acesta: rugându-se pentru el cu adevărat lui Dumnezeu, primind apărarea lui, sau chiar iscodindu-i tu apărarea şi socotindu-te pe tine cauză a ispitei şi fiind cu îndelungă răbdare până va trece norul.

ˇ Bărbatul îndelung răbdător este cu mare înţelepciune, fiindcă toate cele ce-i vin asupra le aduce în legătură cu sfârşitul; şi aşteptându-l pe acesta, rabdă întâmplările supărătoare; iar sfârşitul este viaţa veşnică, după dumnezeiescul Apostol. Iar viaţa veşnică aceasta este, ca să te cunoască pe Tine Unul adevăratul Dumnezeu şi pe Cel ce L-ai trimis, Iisus Hristos.

ˇ Pe fratele ce-l socoteai ieri duhovnicesc şi virtuos, nu-l socoti azi rău şi viclean, pentru ura care s-a ivit în tine din ispita celui rău, ci prin dragostea îndelung răbdătoare gândeşte-te la lucrurile bune de ieri şi alungă ura de astăzi din suflet.

ˇ Pe fratele ce-l lăudai ieri ca bun şi-l vesteai ca virtuos, nu-l bârfi astăzi ca rău şi viclean, făcând din defăimarea fratelui motiv de apărare a urii viclene din tine, în urma mutării tale de la dragoste la ură. Ci stăruie în aceleaşi laude chiar dacă eşti încă stăpânit de supărare şi uşor te vei întoarce la dragostea mântuitoare.

ˇ Lauda obişnuită pe care o aduci fratelui să nu o pătezi, în întâlnirea cu ceilalţi fraţi, din pricina supărării ascunse pe care o ai împotriva lui, amestecând pe neobservate defăimarea în cuvintele tale, ci foloseşte în întâlniri lauda curată şi roagă-te sincer pentru el ca pentru tine. În chipul acesta te vei izbăvi repede de ura pierzătoare.

ˇ Să nu zici: nu urăsc pe fratele meu, în vreme ce te scârbeşti de pomenirea lui. Ci ascultă pe Moise, care zice: Să nu urăşti pe fratele tău în cugetul tău; cu mustrare vei mustra pe fratele tău în cugetul tău; cu mustrare vei mustra pe fratele tău şi nu vei lua pentru el păcat.

ˇ Dacă vreun frate, ispitit fiind, stăruie în a te vorbi de rău, nu te lăsa scos din starea dragostei, răbdând câtă vreme acelaşi diavol rău caută să-ţi tulbure cugetul. Şi nu vei fi scos din ea, dacă, ocărât fiind, vei binecuvânta şi pândit cu gânduri rele, te vei purta cu bunăvoinţă. Căci aceasta este calea înţelepciunii după Hristos. Şi cel ce nu merge pe ea nu va locui împreună cu El.

ˇ Nu-i socoti binevoitori pe cei ce-ţi aduc vorbe care produc în tine supărare şi ură împotriva fratelui, chiar dacă s-ar părea că spun adevărul. Ci întoarce-te de la unii ca aceştia, ca de la nişte şerpi care omoară, ca lor să le retezi vorbirea de rău, iar sufletul tău să-l izbăveşti de răutate.

ˇ Nu înţepa cu vorbe acoperite pe fratele tău, ca nu cumva primind şi tu cele asemenea de la el, să alungi de la amândoi starea dragostei. Ci mergi şi mustră-l pe el cu îndrăznire iubitoare, ca împrăştiind pricinile supărării să te izbăveşti şi pe tine şi pe el de tulburare şi de supărare.

ˇ Cercetează-ţi conştiinţa cu de-amănuntul, ca să vezi nu cumva din pricina ta nu e împăcat fratele tău? Şi nu o nesocoti, căci ea cunoaşte cele ascunse ale tale şi te va pâri în vremea ieşirii, iar în vremea rugăciunii ţi se va face piedică.

ˇ Nu aminti în vreme de pace cele spuse de fratele tău în vreme de supărare, fie că au fost spuse acele lucruri supărătoare în faţa ta, fie că au fost spuse către altul, iar tu le-ai auzit după aceea. Aceasta pentru ca nu cumva, stăruind în ţinerea de minte a răului, să te întorci la ura pierzătoare a fratelui.

ˇ Sufletul raţional care nutreşte ură faţă de om, nu poate avea pace cu Dumnezeu, dătătorul poruncilor. Căci de nu veţi ierta, zice, oamenilor greşelile lor, nici Tatăl vostru cel ceresc nu va ierta greşelile voastre. Iar dacă acela nu vrea să se împace, păzeşte-te măcar pe tine de ură, rugându-te pentru el sincer şi negrăindu-l de rău faţă de cineva.

ˇ Nu umbla să-ţi placi ţie, şi nu vei urî pe fratele tău; şi nu fii iubitor de trupul tău, şi vei fi iubitor de Dumnezeu.

ˇ De ţi-ai ales să vieţuieşti cu cei duhovniceşti, leapădă la porţi voile tale. Căci nu vei putea în alt chip să trăieşti în pace nici cu Dumnezeu, nici cu cei împreună vieţuitori.

ˇ Nu mică luptă se cere pentru a te izbăvi de slava deşartă, şi se izbăveşte cineva de aceasta prin lucrarea ascunsă a virtuţilor şi prin rugăciunea deasă. Iar semnul izbăvirii stă în a nu mai ţine minte răul de la cel ce te-a defăimat sau te defăimează.

ˇ De vrei să fii drept, dă fiecărei părţi din tine, adică sufletului şi trupului, cele de care sunt vrednice. Părţii raţionale a sufletului dă-i citiri, vederi duhovniceşti şi rugăciune; iuţimii dă-i dragoste duhovnicească ce se opune urii; părţii poftitoare dă-i cumpătare şi înfrânare; iar trupului hrană şi îmbrăcăminte, atâta cât sunt de trebuinţă.

ˇ În aceste trei stă filosofia creştinului: în poruncă, în dogme şi în credinţă. Poruncile despart mintea de patimi; dogmele o aduc la cunoştinţa făpturilor; iar credinţa la contemplarea Sfintei Treimi.

ˇ Unii dintre cei ce se nevoiesc resping numai gândurile pătimaşe; alţii însă taie şi patimile înseşi. Gândurile pătimaşe se resping fie prin psalmodiere, fie prin rugăciune, fie prin înălţarea minţii spre cer, sau prin altă oarecare desfacere de lucruri şi de loc. iar patimile le fac, nesocotind acele lucruri faţă de care le nutresc.

ˇ Lucrurile spre care putem nutri vreo patimă sunt de pildă acestea: femeia, banii, darurile şi cele asemenea. Femeia o poate nesocoti cineva, când, după retragerea din lume, îşi vestejeşte şi trupul cum trebuie, prin înfrânare. Banii, când îşi convinge cugetul ca în toate să se mulţumească cu ceea ce are. Iar slava, când iubeşte lucrarea ascunsă a virtuţilor, arătată numai lui Dumnezeu. În privinţa celorlalte trebuie făcut la fel. Cel ce nesocoteşte acestea nu va ajunge niciodată la ura împotriva cuiva.

ˇ Multe patimi sunt ascunse în sufletele noastre; ele ies la iveală de abia atunci când se arată lucrurile.

ˇ Cineva poate să nu fie tulburat de patimi, când lipsesc lucrurile, bucurându-se de-o parţială nepătimire; când însă se arată lucrurile, îndată răpesc patimile mintea.

ˇ Nu socoti că ai ajuns la nepătimirea desăvârşită, câtă vreme lipseşte lucrul. Când se arată însă şi te lasă nemişcat atât lucrul cât şi amintirea lui de după aceea, să ştii că ai intrat în hotarele ei. Totuşi nici atunci să nu dispreţuieşti grija, deoarece numai virtutea prelungită omoară patimile, pe când cea neglijată le scormoneşte iarăşi.

ˇ De obicei cunoştinţa e însoţită de închipuirea de sine şi de pizmă, mai ales la început. Închipuirea de sine vine numai dinlăuntru; iar pizma şi dinlăuntru şi din afară. Dinlăuntru, ca să se îndrepte împotriva celor ce au cunoştinţă; iar din afară, de la cei ce de asemenea au cunoştinţă. Dar dragostea le împrăştie pe toate trei: închipuirea de sine, întrucât nu se îngâmfă; pizma dinlăuntru, întrucât nu pizmuieşte; iar cea din afară, întrucât îndelung rabdă şi se milostiveşte. E de trebuinţă deci ca cel ce are cunoştinţa să dobândească şi dragostea, ca să-şi păzească mintea întru toate nerănită.

ˇ Cel ce petrece neîncetat întru cele dinlăuntru este cumpătat, rabdă îndelung, se milostiveşte şi cugetă smerit. Dar nu numai atâta, ci şi contemplă, teologhiceşte şi se roagă. Aceasta este ceea ce spune Apostolul: În duh să umblaţi şi cele următoare.

ˇ Cel ce nu ştie să umble pe calea duhovnicească nu e cu grijă la gândurile pătimaşe, ci toată preocuparea lui se mişcă numai în jurul trupului. Iar urmarea e că sau petrece în lăcomia pântecelui, în neînfrânare, în supărare, în mânie şi în pomenirea răului şi prin aceasta i se întunecă mintea, sau se dă la o nevoinţă fără măsură şi-şi tulbură înţelegerea.

ˇ Dacă Hristos locuieşte în inimile noastre prin credinţă, după dumnezeiescul Apostol, pe de altă parte toate comorile înţelepciunii şi ale cunoştinţei sunt ascunse în El, atunci toate comorile înţelepciunii şi ale cunoştinţei sunt ascunse în inimile noastre. Şi se vor face cunoscute inimii pe măsura curăţirii fiecăruia prin porunci.

ˇ Aceasta este comoara ascunsă în ţarina inimii tale, pe care nu ai aflat-o încă din pricina nelucrării. Căci de ai fi aflat-o, ai fi vândut toate şi fi cumpărat ţarina aceasta. Dar acum, fiindcă ai părăsit ţarina, te îngrijeşti de cele din jurul ţarinei, în care nu se află nimic altceva decât spini şi pălămidă.

ˇ Dragostea de Dumnezeu se împotriveşte poftei, căci înduplecă mintea să se înfrâneze de la plăceri. Iar cea către aproapele se împotriveşte mâniei; căci o face să dispreţuiască slava şi avuţia. Aceştia sunt cei doi dinari, pe care Mântuitorul i-a dat îngrijitorului casei de oaspeţi, ca să îngrijească de tine. Deci să te arăţi nerecunoscător, însoţindu-te cu tâlhari, ca nu cumva să fii rănit iarăşi şi de astă dată să nu te afli numai pe jumătate mort, ci mort de-a-binelea.

ˇ Cine te-a luminat pe tine în credinţa Sfintei, celei de o fiinţa şi închinatei Treimi? Sau cine ţi-a făcut cunoscută iconomia întrupării Unuia din Sfânta Treime? Cine te-a învăţat raţiunile privitoare la fiinţele netrupeşti, sau cele privitoare la facerea şi sfârşitul lumii văzute, sau cele privitoare la învierea din morţi şi viaţa veşnică, sau la slava Împărăţiei Cerurilor şi la înfricoşata Judecată? Nu harul lui Hristos, care sălăşluieşte în tine şi care este arvuna Duhului Sfânt? Ce este mai mare decât acest har, sau ce e mai bun ca această înţelepciune şi cunoştinţă? Sau ce este mai mult ca făgăduinţele? Drept aceea, de suntem nelucrători, zăbavnici şi fără grijă şi nu ne curăţim de patimile ce ne împiedică şi ne orbesc mintea noastră, ca să putem vedea raţiunile privitoare la acestea mai luminos ca soarele, ne învinovăţim pe noi înşine, dar nu tăgăduim locuinţa harului în noi.

ˇ Mulţi suntem cei ce vorbim, dar puţini cei ce facem. Dar nimeni nu trebuie să strice cuvântul lui Dumnezeu pentru negrija proprie, ci să-şi mărturisească neputinţa sa, nu să ascundă adevărul lui Dumnezeu. aceasta pentru ca nu cumva să ne facem vinovaţi, pe lângă călcarea poruncilor, şi de răstălmăcirea cuvântului lui Dumnezeu.

ˇ Când ne văd dracii că dispreţuim lucrurile lumii, ca să nu mai urâm pentru ele pe oameni şi să cădem din dragoste, stârnesc împotriva noastră defăimări, ca nerăbdând supărarea să urâm pe cei ce ne defaimă.

ˇ Nu este durere mai grea a sufletului decât defăimarea, fie că-ţi defaimă cineva credinţa, fie că viaţa. Şi nimeni nu poate să o dispreţuiască, decât numai cel ce caută la Dumnezeu, ca Suzana, singurul care poate să ne izbăvească din nevoi, ca şi pe aceea, şi să le descopere oamenilor adevărul, ca şi în cazul acela, şi să mângâie sufletul cu nădejdea.

ˇ Cu cât te rogi mai mult din suflet pentru cel ce te defaimă, cu atât Dumnezeu le arată adevărul celor ce se smintesc.

ˇ Poruncile Domnului ne învaţă să folosim cu bună judecată lucrurile de mijloc. Căci întrebuinţarea cu bună judecată a celor de mijloc curăţeşte starea sufletului. Iar starea curată naşte puterea de discernământ ( dreapta socoteală). Puterea de discernământ, la rândul ei, naşte nepătimirea, din care se naşte dragostea desăvârşită.

ˇ Încă nu a ajuns la nepătimire acela care, pentru vreo încercare întâmplătoare, nu e în stare să treacă cu vederea scăderea prietenului, fie ea numai părută. Căci numai fiindcă s-au tulburat patimile care zăceau în suflet, i s-a orbit înţelegerea şi nu o lasă să pătrundă la razele adevărului, nici să dobândească binele de rău. Deci unul ca acesta nu a dobândit nici dragostea desăvârşită, care aruncă afară frica judecăţii.

ˇ Patru sunt felurile generale ale părăsirii: Una din iconomie, cum este la Domnul, ca prin păruta părăsire cei părăsiţi să se mântuiască. Alta spre dovedire, cum este la Iov şi Iosif, ca să se arate unul stâlp al bărbăţiei, altul al neprihănirii. A treia spre povăţuire duhovnicească, cum este la Apostolul, ca, smerindu-se în cugetare, să păstreze covârşirea harului. În sfârşit a patra este lepădarea, ca la Iudei, ca pedepsiţi fiind, să fie încovoiaţi spre pocăinţă. Dar toate felurile sunt mântuitoare şi pline de bunătatea şi de iubirea de oameni a lui Dumnezeu.

ˇ Numai cei ce păzesc întocmai poruncile şi cunosc adevărat judecăţile dumnezeieşti nu părăsesc pe prietenii încercaţi prin îngăduinţa lui Dumnezeu. dar cei ce dispreţuiesc poruncile şi nu cunosc judecăţile dumnezeieşti, când îi merge prietenului bine, se bucură împreună cu el, iar când e încercat şi pătimeşte, îl părăsesc. Ba uneori se dau chiar cu duşmanii.

ˇ Prietenii lui Hristos iubesc din inimă pe toţi. Dar nu sunt iubiţi de toţi. Iar prietenii lumii nici nu iubesc pe toţi, nici nu sunt iubiţi de toţi. Prietenii lui Hristos păstrează dragostea neîntreruptă până la sfârşit; ai lumii, până ce se ciocnesc întreolaltă din pricina lucrurilor lumii.

ˇ Noi nu putem învăţa şi nu ne lăsăm învăţaţi nici prin cuvinte, nici prin fapte. Dar totuşi vrem să învăţăm prin cuvinte şi să ne facem altora doftori, când noi înşine suntem plini de răni. Gândeşte-te şi la aceea că: Nu toate sunt uşor de înţeles celor ce vreau să înţeleagă, chiar dacă se pare că da. Deci cine nu se va mira de cei ce făgăduiesc, cu toată seriozitatea, să înveţe acestea chiar şi pe muieruştile ce trăiesc în desfătări şi pe prunci.

ˇ Zăbovind gândul simplu, se stârneşte patima, iar zăbovind cel pătimaş, se produce învoirea.

ˇ Dumnezeu este, precum s-a scris, Soarele dreptăţii, revărsând peste toţi razele bunătăţii. Dar sufletul se comportă prin hotărârea liberă a voii lui sau ca ceara, prin iubirea faţă de Dumnezeu, sau ca lutul, prin iubirea de cele pământeşti. Precum deci lutul se usucă prin fire sub razele soarelui, iar ceara se înmoaie prin fire, la fel sufletul iubitor de pământ şi de lume, îndemnat fiind de Dumnezeu şi împotrivindu-se, prin hotărârea voii sale, se învârtoşează ca lutul şi se împinge pe sine spre pierzanie, asemenea lui Faraon; dar sufletul iubitor de Dumnezeu se înmoaie ca ceara şi primind formele şi întipăririle dumnezeieşti, se face lăcaşul lui Dumnezeu în duh.

ˇ Cunoştinţa vederilor dumnezeieşti, venindu-i nevoitorului, care nu se aşteaptă, deodată, pentru smerenia lui, frânge raţionamentul celui ce o caută prin aceasta cu osteneală şi cu durere, ca să se mândrească cu ea, dar nu o află, şi naşte în cel nebun pizma deşartă împotriva fratelui şi gând de ucidere, împreună cu multă întristare, fiindcă e lipsit de îngâmfarea din laude.

ˇ Cel ce întrerupe cu obrăznicie pe cel ce grăieşte în adunare nu se poate ascunde că boleşte de slavă deşartă. Stăpânit de acesta, pune nenumărate piedici propunerilor, voind să taie şirul celor ce spun.

ˇ Înţeleptul, fie că învaţă pe alţii, fie că primeşte învăţătură, vrea să înveţe pe alţii şi să înveţe el însuşi numai cele de folos. Dar cel înţelept numai la părere, şi când întreabă şi când e întrebat scoate înainte numai lucrurile curioase.

ˇ Bunurile de care s-a împărtăşit cineva prin harul lui Dumnezeu e dator să le împărtăşească şi altora, cu inima largă. În dar aţi luat, zice, în dar să daţi. Căci cel ce ascunde darul în pământ bârfeşte pe Stăpân că e aspru şi-şi cruţă trupul, ocolind virtutea. Iar cel ce vinde duşmanilor adevărul, pe urmă, neputând suporta ruşinea, ca unul ce e chinuit de slava deşartă, se spânzură.

ˇ Tăierea împrejur este lepădarea afecţiunii pătimaşe a sufletului pentru cele ce se nasc şi pier.

ˇ Tăierea împrejur a tăierii împrejur este lepădarea şi tăierea desăvârşită chiar şi a pornirilor fireşti ale sufletului spre cele ce se nasc şi pier.

ˇ Taina întrupării Cuvântului cuprinde în sine înţelesul tuturor ghiciturilor şi tipurilor din Scriptură şi ştiinţa tuturor făpturilor văzute şi cugetate. Căci cel ce a cunoscut taina crucii şi a mormântului a înţeles raţiunile celor mai-nainte spuse; iar cel ce a cunoscut înţelesul tainic al învierii a cunoscut scopul spre care Dumnezeu a întemeiat toate de mai-nainte.

ˇ Când vezi pe Irod şi pe Pilat împrietenindu-se pentru omorârea lui Iisus, gândeşte-te la întâlnirea într-un gând a dracului desfrânării şi al slavei deşarte pentru a omorî raţiunea virtuţii şi a cunoştinţei. Căci dracul iubirii de slavă deşartă, făţărnicindu-se că iubeşte cunoştinţa duhovnicească, o trimite dracului desfrânării. Iar cel al desfrânării, făţărnicind curăţenia prin renunţare, o trimite dracului slavei deşarte. De aceea: îmbrăcând, zice, Irod, haină strălucită, a trimis înapoi pe Iisus înapoi lui Pilat.

ˇ Irod are înţelesul cugetului trupesc; Pilat al percepţiei prin simţuri; Cezarul al celor ce cad sub simţuri; iar Iudeii au înţelesul gândurilor sufleteşti. Sufletul, alipindu-se din neştiinţă de cele ce cad sub simţuri, predă Cuvântul (Raţiunea), simţurilor spre moarte, întărind împotriva lui, prin proprie mărturisire, împărăţia celor stricăcioase. Căci zic Iudeii: Nu avem împărat decât pe Cezarul.

ˇ Cel slăbănogit prin plăcerile trupului, nu e în stare nici de lucrarea virtuţilor şi nu se mişcă uşor nici spre cunoştinţă. De aceea nu are nici om, adică gând înţelept, ca atunci când se tulbură apa să-l arunce în scăldătoare, adică în virtutea capabilă de cunoştinţă, care vindecă toată boala. Căci suferind de moleşeală şi de nepăsare, tot amână aceasta şi astfel e luat pe dinainte de altul, care-l împiedică să ajungă la vindecare. De aceea zace treizeci şi opt de ani în boală. Căci cel ce nu priveşte creaţiunea văzută spre slava lui Dumnezeu, ca să-şi urce gândul cu evlavie spre cea inteligibilă, rămâne cu adevărat bolnav atâţia ani câţi s-au amintit mai sus. Fiindcă numărul treizeci, înţeles natural, însemnează firea sensibilă, precum privit practic, însemnează virtutea cu fapta. Iar numărul opt, înţeles natural, arată firea inteligibilă a celor netrupeşti, precum privit gnostic, arată teologia atotînţeleaptă. Cel ce nu e mişcat de acestea spre Dumnezeu, rămâne olog până când, venind Cuvântul, îl învaţă pe scurt chipul vindecării zicând: Scoală-te, ia-ţi patul tău şi umblă, adică îi porunceşte să-şi ridice mintea din iubirea de plăcere ce o leagă şi să-şi ia trupul pe umerii virtuţilor şi să plece la casa sa, adică la cer. Căci e mai bine ca ceea ce este inferior să fie luat pe umerii faptei de ceea ce este superior, spre a fi dus spre virtute, decât ca ceea ce este superior să fie purtat de moleşeala celui inferior spre iubirea de plăceri.

ˇ Cel ce se reculege din dezbinarea adusă de călcarea poruncilor se desparte mai întâi de patimi, apoi de gândurile pătimaşe, spoi de fire şi de raţiunile firii, apoi de idei şi de cunoştinţele aduse de ele, şi la urmă, străbătând dincolo de varietatea raţiunilor Providenţei, ajunge în chip neştiut la însăşi raţiunea Monadei. Abia în lumina acesteia îşi contemplă mintea neschimbabilitatea sa, ceea ce o face să se bucure cu o bucurie negrăită. Căci a primit pacea lui Dumnezeu, care covârşeşte toată mintea şi păzeşte neîncetat de orice cădere pe cel ce s-a învrednicit de ea.

ˇ Cuvântul lui Dumnezeu, asemenea grăuntelui de muştar, pare foarte mic înainte de a-l cultiva. Dar după ce a fost cultivat cum trebuie, se arată aşa de mare încât se odihnesc în el raţiunile măreţe ale făpturilor sensibile şi inteligibile, ca nişte paseri. Căci raţiunile tuturor încap în El; iar El nu poate fi încăput de nici una din făpturi. De aceea a zis Domnul că cel ce are credinţă cât un grăunte de muştar poate muta muntele cu Cuvântul, adică poate alunga stăpânirea diavolului de la noi şi să o mute de pe temelia ei.

ˇ Grăunte de muştar este Domnul, asemănat prin credinţă în duh, în inimile celor ce-L primesc. Cel ce îl cultivă cu grijă prin virtuţi mută muntele cugetului pământesc, depărtând de la sine deprinderea anevoie de clintit care-l stăpâneşte şi dă odihnă în sine, ca unor paseri ale cerului, raţiunilor şi modurilor poruncilor, sau puterilor dumnezeieşti.

ˇ Când Cuvântul lui Dumnezeu se face în noi clar şi luminos şi faţa lui străluceşte ca soarele, atunci şi hainele Lui se fac albe. Iar acestea sunt cuvintele (raţiunile) Sfintei Scripturi a Evangheliilor, care se fac străvezii şi clare nemaiavând nimic acoperit. Ba apar lângă El şi Moise şi Ilie, adică raţiunile (înţelesurile) mai duhovniceşti ale Legii şi ale Proorocilor.

ˇ Cuvântul lui Dumnezeu şi al Tatălui se află tainic în fiecare dintre poruncile sale; iar Dumnezeu şi Tatăl se află întreg nedespărţit în întreg Cuvântul Său în chip firesc. Cel ce primeşte prin urmare porunca dumnezeiască şi o împlineşte primeşte pe Cuvântul lui Dumnezeu aflător în ea. Iar cel ce a primit pe Cuvântul prin porunci a primit totodată prin El pe Tatăl care se află în El în chip firesc, şi pe Duhul Sfânt, care se află în El în chip firesc. Căci a zis: Amin zic vouă, cel ce primeşte pe Cel ce-l voi trimite pe Mine mă primeşte; iar cel ce mă primeşte pe Mine, primeşte pe Cel ce m-a trimis pe Mine. Aşadar cel ce a primit o poruncă şi a împlinit-o pe ea a primit tainic pe sfânta Treime.

ˇ Slăveşte pe Dumnezeu în sine nu cel ce-L laudă pe Dumnezeu în cuvinte, ci cel ce rabdă, de dragul lui Dumnezeu, pentru virtute, pătimiri, dureri şi osteneli. Acesta e slăvit la rândul său de Dumnezeu cu slava aflătoare în Dumnezeu, primind prin împărtăşire harul nepătimirii ca o încoronare a virtuţii. Căci tot cel ce slăveşte pe Dumnezeu în sine prin pătimiri pentru virtute în decursul făptuirii, se slăveşte şi el în Dumnezeu, primind lumina celor dumnezeieşti într-o contemplaţie liberă de patimă. Căci zice Domnul venind la patima Sa: Acum s-a preamărit Fiul Omului şi Dumnezeu S-a preamărit întru El şi Dumnezeu îl va preamări pe El întru sine. Şi îndată îl va preamări pe El. De aici se vede limpede că pătimirilor pentru virtute le urmează darurile dumnezeieşti.

ˇ Cel ce a putut omorî prin fapte mădularele cele de pe pământ şi birui prin Cuvântul din porunci lumea patimilor în el nu va mai avea nici un necaz, odată ce a părăsit lumea şi se află în Hristos, care a biruit lumea patimilor şi dăruieşte toată pacea. Căci cel ce n-a lepădat împătimirea după cele materiale va avea pururi necaz, schimbându-şi înclinările voii, deodată cu cele ce se schimbă prin firea lor. Dar cel ce a ajuns în Hristos nu se va mai resimţi în nici un fel de schimbarea şi stricarea celor materiale. De aceea zice Domnul: Acestea le-am grăit vouă, ca în Mine pace să aveţi. În lume necazuri veţi avea; dar îndrăzniţi, Eu am biruit lumea. Cu alte cuvinte: în Mine, Cuvântul virtuţii, aveţi pace, izbăviţi fiind de vârtejul şi de tulburarea produsă de patimi şi de lucrurile materiale; dar în lume, adică în împătimirea după cele materiale, aveţi necazuri, pentru schimbarea şi stricarea neîncetată a lor. Căci necazuri au amândoi: atât cel ce săvârşeşte virtutea, pentru osteneala şi durerea împreunată cu ea, cât şi cel ce iubeşte lumea, pentru dobândirea statornică a celor materiale. Dar cel dintâi are necazuri mântuitoare; iar cel de al doilea necazuri stricătoare şi pierzătoare. Amândurora le este Domnul uşurare: celui dintâi, pentru că-l odihneşte în Sine de ostenelile virtuţii, ridicându-l şa contemplaţie prin nepătimire; celui de-al doilea, pentru că-i smulge împătimirea după cele stricăcioase, prin pocăinţă.

ˇ Cum trebuie să înţelegem în mod cucernic cuvântul Evangheliei: Tatăl nu va judeca pe nimeni, ci toată judecata a dat-o Fiului? Şi de ce zice în alt loc: Eu nu voi judeca pe nimeni, ci cuvântul pe care l-am grăit, acela îl va judeca. Ca Dumnezeu, nici Tatăl, nici Fiul nu va judeca pe nimeni. Căci nici omul nu se face judecător al celor necuvântătoare, ci al oamenilor. Deci Tatăl a dat toată judecata Fiului, nu întrucât Fiul este Dumnezeu, ci întrucât s-a făcut om. Iar acesta va judeca pe toţi, comparând vieţuirea sa ca om cu a noastră. Iar cuvântul Lui care va judeca este învăţătura pe care a arătat-o prin fapte, după cum s-a scris: Cele ce a început Iisus să le facă şi să le înveţe.

Despre diferite locuri grele din dumnezeiasca Scriptură

(Sf. Maxim Marturisitorul)

După ce-ai lepădat cu totul împătimirea care leagă de simţire şi de trup, străbătând intens cu mintea în chip priceput oceanul nesfârşit al cuvintelor Duhului (al Scripturii), cercetezi cu duhul cele ale Duhului. Dar primind de la acesta descoperirea tainelor ascunse, smerenia Te-a făcut totuşi să alcătuieşti o listă cu multe locuri obscure din Sfânta Scriptură, pe care ne-ai trimis-o cerând de la mine, cel lipsit de orice virtute şi cunoştinţă, un răspuns scris cu privire la înţelesul lor mai înalt.

Primind eu această listă şi citind-o, mi s-a oprit în loc şi mintea şi auzul şi cugetarea. Drept aceea Te-am rugat să-mi îngădui să refuz acest lucru. Ţi-am spus că aceste locuri de abia pot fi înţelese de cei care au înaintat mult în contemplaţie şi au ajuns la capătul celei mai înalte şi mai apropiate cunoştinţe, nu însă de mine care mă târăsc pe pământ şi, asemenea şarpelui cel blestemat odinioară, nu am altă hrană afară de pământul patimilor, înnoroiat ca un vierme de putreziciunea plăcerilor.

Deci mai întâi ne-ai poruncit să vorbim despre patimile ce ne supără. Şi anume câte şi care sunt, din ce început pornesc şi la ce sfârşit ajung trecând prin faza de mijloc ce le este proprie, din ce putere a sufletului sau ce mădular al trupului răsărind fiecare dă minţii în chip nevăzut forma sa, iar trupul îl face ca pe o vopsea ce colorează prin cugetările păcatului întreg nefericitul de suflet; care este înţelesul numelui fiecăreia şi lucrarea ei, roadele şi înfăţişările, precum şi vicleşugurile puse la cale prin ele de dracii necuraţi, însoţirile şi disimulările lor nevăzute, cum scot aceia în chip ascuns pe unele la vedere prin altele şi cum prin unele atrag în chip amăgitor spre altele; care sunt subţirimile (nuanţele), micimile, mărimile şi umflările lor uriaşe; cum cedează, se retrag, încetează, stăruie, năvălesc mai repede sau mai domol; care sunt justificările lor în faţa sufletului ca în faţa unui tribunal şi hotărârile ce se dau de către cugetare; înfrângerile şi biruinţele văzute şi starea lăuntrică ce-o însoţeşte pe fiecare; care e pricina pentru care li se îngăduie dracilor să tulbure sufletul cu multe patimi şi aceasta fie prin ei înşişi fie prin alţii (altele); prin ce gând ne aduc în faţa minţii fără de vreme materiile proprii, prin care pornesc în chip ascuns războiul amarnic împotriva noastră, care ne preocupăm de cele ce nu sunt de faţă de parcă ar fi prezente, întinzându-ne spre materii, sau fugind de ele şi anume primul lucru pătimindu-l de dragul plăcerii, al doilea din pricina durerii; despre modul prezenţei lor în noi şi despre nălucirile cgmplicate şi variate ce le stârnesc în visurile din vremea somnului; apoi dacă sunt închişi în vreo parte a sufletului sau a trupului, sau sunt în tot trupul; şi dacă, aflându-se înăuntru înduplecă sufletul prin patimile sufleteşti să îmbrăţişeze pe cele din afară prin mijlocirea trupului şi îl amăgesc să se predea cu totul simţirii, părăsind cele ce-i sunt proprii după fire; sau, aflându-se afară, printr-o atingere din afară a trupului modelează sufletul cel nevăzut după chipul celor materiale, sădind în el o formă compusă şi dându-i înfăţişarea materiei primită prin imaginaţie; şi dacă este vreo ordine şi vreo rânduială în lucrarea lor, cu viclenie păcătuită, ca mai întâi să încerce sufletul prin unele patimi şi apoi să-l războiască prin altele; şi care (draci) premerg, care urmează la rând, sau care cu care se însoţesc, dacă nu cumva tulbură sufletul în mod amestecat fără nici o ordine, la întâmplare, prin orice patimi; apoi dacă este lăsat sufletul să pătimească unele ca acestea de la ei în afară de Providenţă, sau potrivit Providenţei; şi care este raţiunea pentru care Providenţa părăseşte în orice patimă sufletul; care este apoi modul nimicirii fiecăreia din patimile înşirate şi prin care fapte, cuvinte sau gânduri se eliberează sufletul de ele şi se curăţă de întinăciunea conştiinţei; ce virtute va opune fiecărei patimi ca să o biruiască, fugărind pe dracul cel viclean şi tăind deodată cu el total însăşi mişcarea patimii; cum va putea apoi, după izbăvirea de patimi, să-şi scruteze sufletul bine ale sale; şi cu ajutorul căror raţiuni şi moduri ajungând prin raţiunea cea după fire la relaţii nepătimaşe între simţiri şi lucrurile sensibile, va modela simţurile ca să stea în slujba virtuţilor, precum prin patimi le modelase mai înainte, să stea în slujba păcatului şi cum va înfăptui această bună întoarcere ca să se folosească de cele prin care greşea înainte spre naşterea şi susţinerea virtuţilor; cum apoi, izbăvindu-se şi de aceste relaţii, va culege cu pricepere, prin contemplarea naturală în duh, raţiunile kelor create, desfăcute de simbolurile sensibile din ele; şi cum după aceste raţiuni, luând contact cu cele inteligibile, prin mintea devenită curată de cugetarea aplecată spre cele supuse simţirilor, va primi înţelegerile cele simple şi va dobândi cunoştinţa simplă, care leagă toate întreolaltă potrivit cu raţiunea originară a înţelepciunii; în sfârşit, cum după aceasta sufletul, o dată trecut dincolo de toate cele ce sunt şi de înţelesurile lor fireşti şi desfăcut de toată puterea în chip curat, chiar şi de puterea proprie de-a cugeta, va pătimi unirea cea mai presus de înţelegere cu Dumnezeu însuşi, iar în această stare, primind de la El în chip nepregătit învăţătura adevărului adevărat, ca pe o sămânţă, nu se va mai abate spre păcat, nemaifiind loc pentru diavol ca să-l atragă spre răutate prin amăgire, datorită necunoaşterii Celui ce e bun prin fire şi înfrumuseţează toate cele ce se pot împărtăşi de El?

Fiindcă aţi poruncit să lămuresc în scris raţiunile, modurile şi pricinile tuturor acestora, vă rog să mai aşteptaţi puţin cuvântul privitor la ele. De va ajuta Dumnezeu, voi cerceta cu un prilej mai potrivit şi mai cu stăruinţă acestea în alte scrieri, dacă voi simţi peste tot în minte vreo astfel de pătrundere încât să pot cuteza să străbat un ocean atât de mare şi de adânc. Căci nu mă ruşinez să spun că încă nu cunosc uneltirile şi vicleşugurile anevoie de descurcat ale dracilor necuraţi, dat fiind că praful materiei îmi întunecă încă ochii sufletului şi nu mă lasă să privesc (să contemplu) în chip curat firea celor create şi să deosebesc din grămada celor ce există pe cele ce par să existe, înşelând doar simţirea cea lipsită de raţiune. Fiindcă numai cei foarte contemplativi şi înalţi la cugetare pot cerceta cu adevărat unele ca acestea şi pot grăi despre ele, adică numai cei ce prin multă experienţă au dobândit puterea de-a cunoaşte cele bune şi cele care nu sunt bune, ba ceea ce e mai înalt şi mai de cinste ca toate au primit de la Dumnezeu harul şi puterea de-a înţelege bine şi de-a spune limpede cele înţelese.

Definiţia răului

Răul nici nu era, nici nu va fi ceva ce subzistă prin firea proprie. Căci nu are în nici un fel fiinţă, sau fire, sau ipostas, sau putere, sau lucrare în cele ce sunt. Nu e nici cantitate, nici relaţie, nici loc, nici timp, nici poziţie, nici acţiune, nici mişcare, nici aptitudine, nici patimă (pasivitate, afect) contemplată în chip natural în vreo existenţă şi în nici una din acestea nu subzistă vreo înrudire naturală. Nu e nici început (principiu), nici mijloc, nici sfârşit. Ci ca să-l cuprind într-o definiţie, voi spune că răul este abaterea lucrării puterilor (facultăţilor) sădite în fire de la scopul lor şi altceva nimic. Sau iarăşi, răul este mişcarea nesocotită a puterilor naturale spre altceva decât spre scopul lor, în urma unei judecăţi greşite. Iar scop numesc cauza celor ce sunt, după care se doresc în chip firesc toate, chiar dacă Vicleanul, acoperindu-şi de cele mai multe ori pizma sub chipul bunăvoinţei şi înduplecând cu viclenie pe om să-şi mişte dorinţa spre altceva din cele ce sunt şi nu spre cauză, a sădit în el necunoştinţa cauzei.

Deci primul om, neducâjdu-şi mişcarea lucrării puterilor naturale spre scop, s-a îmbolnăvit de necunoştinţa cauzei sale, socotind, prin sfatul şarpelui, că acela este Dumnezeu, pe care cuvântul poruncii dumnezeieşti îi poruncise să-l aibă ca pe un duşman de moarte. Făcându-se astfel călcător de poruncă şi necunoscând pe Dumnezeu, şi-a amestecat cu încăpăţânare în toată simţirea toată puterea cugetătoare şi aşa a îmbrăţişat cunoştinţa compusă şi pierzătoare, producătoare de patimă, a celor sensibile. Şi aşa alăturatu-s-a cu dobitoacele cele fără de minte şi s-a asemănat lor, (Psalmi 48, 12) lucrând, căutând şi voind aceleaşi ca şi ele în tot chipul; ba le-a şi întrecut în iraţionalitate, mutând raţiunea cea după fire în ceea ce e contrar firii.

Deci cu cât se îngrijea omul mai mult de cunoştinţa celor văzute numai prin simţire, cu atât îşi strângea în jurul său mai tare neştiinţa de Dumnezeu. Şi cu cât îşi strângea mai mult legăturile neştiinţei, cu atât se lipea mai mult de experienţa gustării prin simţire a bunurilor materiale cunoscute. Dar cu cât se umplea mai mult de această experienţă, cu atât se aprindea mai mult patima iubirii trupeşti de sine, care se năştea din sine. Şi cu cât se îngrijea mai mult de patima iubirii trupeşti de sine, cu atât născocea mai multe moduri de producerii a plăcerii, care este şi frica şi ţinta iubirii trupeşti de sine. Şi fiindcă orice răutate piere împreună cu modalităţile care o produc, omul aflând prin ea însăşi experienţa, că orice plăcere are ca urmaşă în mod sigur durerea, îşi avea toată pornirea spre plăcerea şi toată fuga dinspre durere. Pentru cea dintâi lupta cu toată puterea, pe cea de-a doua o combătea cu toată sârguinţa, închipuindu-şi un lucru cu neputinţă şi anume că printr-o astfel de dibăcie va putea să le despartă pe acestea una de alta şi iubirea trupească de sine va avea unită cu ea numai plăcerea, rămânând neîncercată de durere. Sub puterea patimii el nu ştia, precum se vede, că plăcerea nu poate fi niciodată fără de durere. Căci în plăcere e amestecat chinul durerii, chiar dacă pare ascuns celor ce o gustă, prin faptul că domină iese totdeauna deasupra, acoperind simţirea a tot ceea ce stă alături.

Aşa s-a strecurat marea şi nenumărata mulţime a patimilor stricăcioase în viaţa oamenilor. Aşa a devenit viaţa noastră plină de suspine, cinstind pricinile care o pierd şi născocind şi cultivând prilejurile coruperii sale, datorită neştiinţei. Aşa s-a tăiat firea cea unică în nenumărate părticele şi noi cei ce suntem de aceeaşi fire ne mâncăm unii pe alţii ca reptilele şi fiarele. Căci căutând plăcerea din pricina iubirii trupeşti de noi înşine şi străduindu-ne să fugim de durere din aceeaşi pricină, născocim surse neînchipuite de patimi făcătoare de stricăciune. Astfel când ne îngrijim prin plăcere de iubirea trupească de noi înşine, naştem lăcomia pântecelui, mândria, slava deşartă, îngâmfarea, iubirea de argint, zgârcenia, tirania, fanfaronada, aroganţa, nechibzuinţa, injuria, necurăţia, uşurătatea, risipa, neînfrânarea, frivolitatea, umblarea cu capul prin nori, moleşeala, pornirea de a maltrata, de-a lua în râs, vorbirea la nevreme, vorbirea urâtă şi toate câte mai sunt de felul acesta. Iar când ascuţim mai mult prin durere modul iubirii trupeti de noi înşine, naştem, mânia, pizma, ura, duşmănia, ţinerea în minte a răului, calomnia, bârfeala, intriga, întristarea, deznădejdea, defăimarea Providenţei, lâncezeala, neglijenţa, descurajarea, deprimarea, puţinătatea la suflet, plânsul la nevreme, tânguirea, jalea, sfărâmarea totală, ciuda, gelozia şi toate câte ţin de o dispoziţie care a fost lipsită de prilejurile plăcerii. În sfârşit când din alte pricini se amestecă în plăcere durerea, când perversitatea (căci aşa numesc unii întâlnirea părţilor contrare ale răutăţii), naştem făţărnicia, ironia, viclenia, prefăcătoria, linguşirea, dorinţa de a plăcea oamenilor şi toate câte sunt născociri ale acestui viclean amestec. Căci a le număra acum şi a le spune toate, cu înfăţişările, modurile, cauzele şi vremurile lor, nu e cu putinţă. Cercetarea fiecăruia din ele o vom face, dacă Dumnezeu ne va hărăzi putere, în viitor.

Altă definiţie a răului

Deci răul stă, cum am spus mai înainte, în necunoaşterea cauzei celei bune a lucrurilor. Aceasta orbind mintea omenească, dar deschizând larg simţirea, l-a înstrăinat pe om cu totul de cunoştinţa de Dumnezeu şi l-a umplut de cunoştinţa pătimaşă a lucrurilor ce cad sub simţuri. Împărtăşindu-se deci omul fără măsură de aceasta numai prin simţire, asemenea dobitoacelor necuvântătoare şi având prin experienţă că împărtăşirea de cele sensibile susţine firea lui trupească şi văzută, a părăsit frumuseţea dumnezeiască menită să alcătuiască podoaba lui spirituală şi a socotit zidirea văzută, drept Dumnezeu, îndumnezeind-o datorită faptului că e de trebuinţă pentru susţinerea trupului; iar trupul propriu legat prin fire de zidirea luată drept Dumnezeu, l-a iubit cu toată puterea . Şi aşa prin grija exclusivă de trup, a slujit cu toată sârguinţa zidirii în loc de Ziditor. Căci fu poate sluji cineva zidirii, dacă nu cultivă trupul, precum nu poate sluji lui Dumnezeu, dacă nu-şi curăţeşte sufletul prin virtuţi. Deci prin grija de trup omul săvârşind slujirea cea stricăciosă, şi umplându-se împotriva sa de iubirea trupească de sine, avea în sine într-o lucrare neîncetată plăcerea şi durerea. Căci mâncând mereu din pomul neascultării, încerca în simţire părerea (cunoştinţei) binelui şi răului5 ,amestecate. în el.

Şi poate că de fapt dacă ar zice cineva că pomul cunoştinţei binelui şi a răului este zidirea cea văzut, nu s-ar abate de la adevăr. Căci împărtăşirea de ea produce în chip natural plăcerea şi durerea.

Sau iarăşi poate că zidirea celor văzute s-a numit pom al cunoştinţei binelui şi răului, fiindcă are şi raţiuni duhovniceşti care nutresc mintea, dar şi o putere naturală care pe de o parte desfată simţirea, pe de alta perverteşte mintea. Dar contemplată duhovniceşte ea oferă cunoştinţa binelui, iar luată trupeşte, oferă cunoştinţa răului. Căci celor ce împărtăşesc de ea trupeşte li se face dascăl în ale patimilor, făcându-i să uite de cele dumnezeieşti. De aceea i-a interzis-o poate Dumnezeu omului, amânând pentru o vreme împărtăşirea de ea, ca mai întâi, precum era drept, cunoscându-şi omul cauza sa prin omisiunea cu ea în har şi prefăcând, prin această comuniune, nemulţumirea dată lui după har în nepătimire şi neschimbalitate, ca unul ce-a devenit deja dumnezeu prin îndumnezeire, să privească fără să se vatăme şi cu totul slobod cu Dumnezeu făpturile lui Dumnezeu şi să primească cunoştinţa lor ca Dumnezeu, dar nu ca om, având după har în chip înţelept aceeaşi cunoştinţă a lucrurilor ca Dumnezeu, datorită prefacerii minţii şi simţirii prin îndumnezeire.⁶

Aşa trebuie înţeles aici pomul acela, după o tâlcuire pe care o pot primi toţi. Căci înţelesul mai tainic şi mai înalt e rezervat pentru cei cu o cugetare mistică, noi trebuind să-l cinstim prin tăcere. Eu am amintit aici de pomul neascultării doar în trecere, vrând să arăt că necunoaşterea lui Dumnezeu a îndumnezeit zidirea, al cărei cult vine din iubirea de trup a neamului omenesc. Căci în jurul acesteia se învârteşte, ca un fel de cunoştinţă amestecată, toată experienţa plăcerii şi a durerii, din pricina cărora s-a introdus în viaţa oamenilor tot nămolul relelor ce dăinuieşte în chip felurit şi pestriţ şi-n atâtea forme câte nu le poate spune cuvântul. Pentru că fiecare din cei ce participă la firea omenească are în sine, într-o anumită cantitate şi calitate, vie şi lucrătoare, iubirea faţă de puterea lui văzută, adică faţă de trup, care îl sileşte ca pe un rob, prin pofta de plăcere şi frica de durere, să născocească multe forme ale patimilor, după cum se nimeresc timpurile şi lucrurile şi după cum îl îndeamnă modul lui de a fi, întrucât experienţa îl învaţă că e cu neputinţă să ajungă să aibă necontenit plăcerea ca tovarăşă de viaţă şi să rămână cu totul neatins de durere, că nu va putea să ajungă la capătul acestui scop. Căci firea întreagă a trupurilor fiind coruptă şi pe cale de împrăştiere prin oricâte moduri ar încerca să o susţină pe aceasta, întăreşte şi mai mult stricăciunea din ea. De aceea omul temându-se, fără să vrea, necontenit, de soarta a ceea ce iubeşte, cultivă fără voie şi pe nesimţite, prin ceea ce iubeşte ceea ce nu iubeşte, atârnând de cele ce nu pot dăinui. În felul acesta îşi preschimbă dispoziţia sufletului deodată cu cele ce se împrăştie, ca pe una ce se rostogoleşte împreună cu cele ce curg, şi nu înţelege că se pierde din pricina totalei orbiri a sufletului faţă de adevăr.

Iar izbăvirea de toate aceste rele şi calea scurtă spre mântuire este dragostea adevărată, cea din cunoştinţă, a lui Dumnezeu şi izgonirea din suflet a dragostei faţă de trup şi izgonirea din suflet a dragostei faţă de trup şi de lumea aceasta. Prin aceasta lepădând pofta de plăcere şi frica de durere, ne eliberăm de reaua iubire trupească de noi înşine, înălţaţi fiind la cunoştinţa Ziditorului. În felul acesta primind în locul iubirii celei rele de noi înşine, pe cea bună şi spirituală, despărţită cu totul de grija de trup, nu vom înceta să slujim lui Dumnezeu prin această iubire bună de noi înşine, căutând pururi să ne susţinem sufletul lui prin Dumnezeu. Căci aceasta este adevărata slujire şi prin ea îngrijim cum trebuie şi în chip plăcut lui Dumnezeu, de sufletul nostru prin virtuţi.

Deci cel ce nu doreşte plăcerea trupească şi nu se teme deloc de durere, a ajuns nepătimitor. Căci deodată cu acestea şi cu iubirea trupească de sine, care le-a născut, a omorât toate patimile ce cresc prin ea şi prin ele, împreună cu neştiinţa, sursa cea mai de la început a tuturor relelor. Şi aşa s-a făcut întreg slujitor al binelui ce persistă permanent şi e mereu la fel, rămânând împreună cu el cu totul nemişcat.⁷ Aşa oglindeşte cu faţa descoperită slava lui Dumnezeu,⁸ (2 Cor. 3,18) ca unul care priveşte în lumina ce străluceşte în sine slava dumnezeiască şi neapropiată.⁹

Deci odată ce ne-a fost arătată de Cuvântul calea cea dreaptă şi uşoară a celor ce se mântuiesc, să tăgăduim cu toată puterea plăcerea şi durerea vieţii de aici şi să învăţăm cu mult îndemn şi pe cei supuşi nouă să facă aceasta. Căci făcând aceasta, ne-am izbăvit şi am izbăvit şi pe alţii cu desăvârşire de toată născocirea patimilor şi de toată răutatea dracilor. Să îmbrăţişăm numai iubirea şi nimeni nu va putea să ne despartă de dragostea lui Dumnezeu, nici necaz, nici strâmtoare, nici foame, nici primejdie, nici sabie, nici toate câte le-a înşirat Apostolul în acel loc.¹⁰(Rom 8, 35). Căci prin cunoştinţa cu lucrul rămânând în noi dragostea nemişcată, vom primi de la El o bucurie şi o susţinere veşnică şi negrăită a sufletului. Şi împărtăşindu-se de aceasta, vom avea faţă de lume neştiinţa cea mântuitoare,¹¹ nemaiprivind, ca mai înainte, fără gând neprihănit, cu faţa descoperită a simţirii, suprafaţa celor sensibile ca pe o sclavă, ci oglindind mai degrabă cu faţa descoperită a cugetării (minţii), după înlăturarea oricărui văl sensibil, slava lui Dumnezeu cea arătată în virtuţi şi în cunoştinţa duhovnicească,¹² prin care primim unirea cea după har. Căci precum ignorând pe Dumnezeu, am îndumnezeit zidirea, pe care am cunoscut-o prin simţire, gustând din ea, pentru faptul că prin ea ni se susţinea trupul, aşa primind cunoştinţa trăită a lui Dumnezeu, cea accesibilă înţelegerii, pentru faptul că El ne susţine sufletul ca să existe şi ca să fie fericit.

Cuvânt înainte la scoliile aşezate în urma răspunsurilor

Podoaba naturală a celor raţionali este raţiunea. Podoaba raţiunii este înţelegerea, pe care o manifestă prin raţiune cei raţionali. Podoaba înţelegerii este deprinderea şi aptitudinea, pe care o manifestă prin virtutea străbătută de raţiune cei raţionali. Podoaba acestei deprinderi este contemplaţia fără greşeală, prin care se dobândeşte cunoştinţa adevărată. Iar sfârşitul acesteia este înţelepciunea, care e împlinirea cea mai adevărată a înţelegerii. Căci ea e raţiunea care s-a desăvârşit după fire, sau mintea curată, prin care unirea cu cauza sa au intrat într-o relaţie mai presus de înţelegere, datorită căreia, odihnindu-se de mişcarea şi de relaţia naturală şi de multe feluri cu cele de după cauză, stăruie în ea numai de chip neînţeles. Ajunsă aici mintea se bucură de odihna cea negrăită a tăcerii preafericite şi mai presus de înţelegerea, pe care nu poate să o descopere nici un cuvânt şi nici o înţelegere, ci numai experienţa prin participare a celor ce s-au învrednicit de posesiunea şi gustarea ei mai presus de înţelegere. Iar simţul acesteia, uşor de cunoscut şi vădit tuturor, este nesimţirea şi distanţa totală a dispoziţiei sufletului faţă de veacul acesta.

Deci nimic nu este mai propriu după fire celor raţionali ca raţiunea, nici mai potrivit pentru cei iubitori de Dumnezeu ca să-şi arate credinţa lor cea dreaptă decât studierea şi înţelegerea ei. Logosul acesta de care am vorbit nu e cuvântul împodobit luxos într-o rostire meşteşugită spre plăcerea auzului, cu care se pot desprinde şi oamenii perverşi, ci raţiunea pe care o are firea ascunsă în chip fiinţial înlăuntrul ei, fără nici o învăţătură, pentru cercetarea lucrurilor şi pentru expunerea adevărului în cuvinte.¹³ Pe aceasta şi Duhul Sfânt al lui Dumnezeu obişnuieşte să şi-o asocieze modelată prin virtuţi şi s-o facă statuie dumnezeiască a frumuseţii celei după asemănare, nelipsindu-i nimic după har din însuşirile ce redevin Dumnezeirii în chip natural. Căci este un organ ce adună cu pricepere totală descoperirea bunătăţii lui Dumnezeu ce străluceşte inteligibil în făpturi. Şi sesizând astfel măreţia lucrurilor îi înalţă spre cauza făcătoare a lor pe cei ce şi-au făcut străbătută cu totul de El întreaga pornire a dorinţei aflătoare în ei după fire, nemaifiind reţinuţi de nimic din cele de după cauză.

Pe aceasta cultivând-o noi cei robiţi de toate cele potrivnice firii, ne vom dovedi făptuitorii tuturor virtuţilor dumnezeieşti, adică vom lepăda prin tot binele urâciunea pământească din suflet, spre a primi frumuseţea duhovnicească. Căci unde domneşte raţiunea, încetează domnia simţirii, în care e amestecată puterea păcatului care, amăgind sufletul cu mila pentru trupul înrudit după ipostas; îl atrage la sine prin plăcere. Pentru că lucrul ei natural fiind grija pătimaşă şi voluptoasă de trup, abate sufletul de la viaţa cea după fire şi-l înduplecă să se facă făcătorul păcatului lipsit de ipostas (suport propriu). Căci răutatea este o faptă a sufletului înţelegător şi anume uitarea bunătăţii celor după fire, care se naşte din afecţiunea pătimaşă faţă de trup şi lume. Pe aceasta o nimiceşte raţiunea prin stategia ei, scrutând cu ştiinţă duhovnicească originea şi firea lumii şi a trupului şi împingând sufletul spre ţara înrudită a celor inteligibile, împotriva căreia legea păcatului nu are nici o putere. Căci nu mai are simţirea pe care să treacă ca pe o punte spre minte, întrucât sufletul nu mai are nici o legătură afectuoasă cu ea, căci a părăsit-o împreună cu vederile sensibile, a căror relaţie şi fire mintea, lăsându-le în lume, nu le mai simte.

Scolii

Trupul, zice, redă prin moravurile văzute dispoziţia virtuoasă a sufletului, fiind un organ unit cu sufletul spre manifestarea lui. (1)

Simţirea trimite, zice, minţii imaginea (reprezentarea) celor văzute, spre înţelegerea raţiunilor din lucruri, ca un organ ce serveşte minţii să treacă spre cele inteligibile. (2)

Cuvântul lui Dumnezeu şi împarte darurile felurindu-le în cei ce-l primesc, după dispoziţia sufletelor. (5)

Dracii poartă războaiele nevăzute cu mintea noastră ca şi când ar fi prezentate materiile. (6)

Pentru plăcere iubim patimile, şi pentru durere fugim de virtuţi. (7)

Precum raţiunea stăpânind asupra patimilor face simţirile organ al virtuţii, aşa şi patimile stăpânind asupra raţiunii, modelează simţirile spre păcat. (8)

Sufletul unindu-se prin deprinderea cu Dumnezeu după izbăvirea de afecţiunea (relaţia) naturală faţă de lucruri, primeşte fermitatea nemişcată în bine. (10)

Existenţe numeşte fiinţele lucrurilor. Iar existenţe părute curgerile şi scurgerile care schimbă calitatea şi cantitatea unui lucru şi dau naştere ficţiunile simţirii ce duce la păcat. (11)

Omul fiind la mijloc între Dumnezeu şi materie, prin faptul că nu s-a mişcat spre Dumnezeu ca spre cauza şi scopul zidirii sale, ci spre materie, a ignorat pe Dumnezeu, făcându-şi mintea pământească prin povârnirea spre materie. (12)

Cunoştinţa compusă a numit experienţa celor sensibile prin simţire, care cuprinde în sine prin fire plăcerea pentru ceea ce ia naştere şi durerea pentru ceea ce se strică. (13)

Zidirea celor văzute cuprinde, zice, atât raţiuni duhovniceşti pentru minte, cât şi o putere naturală pentru simţire. Înţelesurile lor sunt ca un pom în mijlocul inimii, care e Paradisul în sens tropic. (14)

Ignoră cineva experienţa plăcerii şi durerii din simţire când îşi leagă mintea de Dumnezeu, după ce a devenit liber de afecţiunea trupească. (15)

Note

Binele pentru simţirea trupească e plăcerea, iar răul e durerea. Acest bine şi rău e produs de lumea văzută, care deci e pomul unui fals bine şi rău. (5)

Deci îndumnezeirea nu exclude cunoaşterea făpturilor. Dar atunci omul le cunoaşte fără patimă cu Dumnezeu şi în Dumnezeu, nu ca patimă, adică cu uitarea lui Dumnezeu. toate îşi au vremea lor, ca să se cunoască şi să se săvârşească cum se cuvine, trebuind să aştepte crearea omului la înălţimea lor. Pomul cunoştinţei binelui şi a răului (sau lumea) ca sădit tot de Dumnezeu, nu era ceva rău în sine. Dar omul nu era crescut la starea în care îl putea privi în mod just şi neprimejdios. Deci interzicerea atingerii de el era o amânare, nu o oprire veşnică. Aceeaşi idee o dezvoltă Sfântul Grigorie Palama în Capetele naturale, teologice. Răul nu se identifică cu ipostasul vreunei realităţi, ci e un mod greşit de comportare faţă de realităţi, care vine şi dintr-o intrare a omului în relaţie cu un lucru înainte de a fi crescut la capacitatea unei relaţii juste (6)

Fără a avea cineva lumina dumnezeiască (binele, dragostea, pe Dumnezeu) în sine, nu poate să o vadă nici în afară de sine, aşa cum ochiul care nu e străbătut de lumina fizică nu o poate vedea nici în afară. (9)

În afară de neştiinţa mai presus de cunoaştere a lui Dumnezeu, mai este o neştiinţă mântuitoare. Este cea care nu mai bagă de seamă putinţa laturii pătimaşe a lucrurilor. Pentru aceasta lumea a devenit iremediabil un transparent al slavei dumnezeieşti( după ce s-a sfârtecat slava ei, sau suprafaţa opacă, construită de privirea ei exclusiv prin simţire. (11)

Faţa descoperită a simţirii este privirea neîmpiedicată de considerentele spirituale şi neruşinată a simţirii exclusive care vede numai aspectul sensibil al lumii, numai vălurile materiale. Descoperirea feţei simţirii e în acelaşi timp completa acoperire a minţii. Şi cu cât se acoperă faţa simţirii sau se leapădă, cu atât apare faţa descoperită a minţii şi se înlătură vălurile lumii. (12)

Termenul grecesc al înţelesului de raţiune şi de cuvânt. Raţiunea e cuvântul interior. De aceea e vorba în tot acest Cuvânt înainte. (13)

Afectele (patimile) sunt rele prin ele însele, sau din pricina unei întrebuinţări greşite? Vorbesc de plăcere şi întristare, de dorinţă şi de frică şi de cele ce decurg din acestea.

Afectele acestea ca şi celelalte, nu au fost create la început împreună cu firea oamenilor. Căci altfel ar intra în definiţia firii. Spun, învăţând de la marele Grigorie al Nisei, că ele odrăslesc în fire, după ce au pătruns în partea cea mai puţin raţională a ei, din pricina căderii din starea de desăvârşire. Prin ele, în loc de chipul dumnezeiesc şi fericit, îndată după călcarea poruncii s-a făcut în om străvezie şi vădită asemănarea cu dobitoacele necuvântătoare. Căci trebuia, după ce s-a descoperit demnitatea raţiunii, ca firea oamenilor să fie chinuită pe dreptate de trăsăturile iraţionalităţii (dobitociei) la care a fost atrasă prin voia ei, Dumnezeu rânduind prea înţelept, ca omul în felul acesta să vină la conştiinţa măreţiei sale de fiinţă raţională.

Cu toate acestea şi afectele devin bune în cei ce se străduiesc, şi anume atunci când, desfăcându-le cu înţelepciune de lucrurile trupeşti, le folosesc spre câştigarea bunurilor cereşti. De pildă: pofta o pot preface în mişcarea unui dor spiritual după cele dumnezeieşti; plăcerea, în bucuria curată pentru conlucrarea de bună voie a minţii cu darurile dumnezeieşti; frica, în grija de a ocoli osânda viitoare de pe urma păcatelor; iar întristarea, pocăinţa care aduce îndreptarea de pe urma păcatului din timpul de aici. Şi scurt vorbind, asemenea medicilor înţelepţi, care vindecă prin trupul veninos al viperei o muşcătură înveninată sau care se va învenina, să ne folosim şi noi de aceste afecte spre înlăturarea răutăţii celei de faţă sau a celei ce va să fie şi spre dobândirea şi păzirea virtuţii şi a cunoştinţei. Precum am spus deci, acestea devin bune prin întrebuinţare în cei ce îşi robesc orice cuget spre ascultarea lui Hristos.¹⁴

Iar dacă Scriptura vorbeşte de vreun afect de acesta la Dumnezeu sau la sfinţi, o face în ce priveşte pe Dumnezeu pentru înţelegerea noastră, exprimând prin afectele noastre faptele mântuitoare şi binefăcătoare ale Providenţei; iar în ce priveşte pe sfinţi, întrucât nu se pot exprima raporturile lor spirituale cu Dumnezeu şi dispoziţiile lor prin grai omenesc, fără afectele cunoscute firii.

Note

Afectele sunt considerate de Sfântul Maxim ca trăsături iraţionale pătrunse în firea omului după căderea în păcat şi apropiindu-l de animalitate, întrucât şi animalele reacţionează iraţional prin aceste afecte la ceea ce văd. Prin ele trupul e pus repede în mişcare spre tot ce apare omului vrednic de râvnit, precum repede se contrage din faţa celor primejdioase. În starea primordială omul îşi călăuzea viaţa cu totul raţional. Trupul nu a scăpat prin mişcări anarhice şi dezordonate, sub conducerea raţiunii şi a voinţei. Acum, chiar în starea de renaştere, aceste efecte nu mai pot fi scoase din fire. Dar ele se pot folosi spre un scop bun. Gândurile curate şi raţionale n-ar putea mişca uşor trupul nostru, ajuns sub puterea acestor factori iraţionali dar foarte dinamici, spre ţintele fixate de ele. De aceea caută să câştige pentru aceste ţinte afectele, ca prin impulsul lor să mişte uşor trupul prin ele. Se ştie că ideea teoretică nu prea are efect în ce priveşte transformarea omului, până ce nu câştigă simţirea lui în favoarea ei. Calea de la idee spre hotărârea bună duce prin sentiment. Aceasta e poate ceea ce numeşte Vişelavţev sublimarea afectelor, în care atribuie un mare rol imaginaţiei (Etica preobrajenego erosa). Aceea este şi calea pe care devine credinţa o putere transformatoare a omului. Ea converteşte afectele spre alte ţinte, spre Dumnezeu. O credinţă care nu dă astfel de roade, întinzându-se asupra întregului om, e ceva de neconceput şi e de mirare cum ea poate fi susţinută de protestanţi. Dumnezeu e lipsit de afecte. De asemenea îngeria care sunt minţi pure. Aceasta va fi şi partea noastră în viaţa viitoare. Căci spune Sfântul Maxim: Afectele care conservă firea în viaţa de aici nu se pot muta împreună cu noi la viaţa nemuritoare şi vecinică. (14)

Dacă toate speciile, din care se alcătuieşte lumea, le-a făcut Dumnezeu în şase zile, ce mai lucrează pe urmă Tatăl? Căci zice Domnul: Tatăl Meu până acum lucrează, şi Eu lucrez.(Io, 5, 17). Nu cumva e vorba de conservarea speciilor odată făcute?

Dumnezeu isprăvind de creat raţiunile prime şi esenţele universale ale lucrurilor, lucrează totuşi până ani, nu numai susţinând acestea în existenţă, ci şi aducând în actualitate, desfăşurând şi constituind părţile date virtual în esenţe; apoi asimilând prin Providenţă cele particulare cu esenţele universale, până ce, folosindu-se de raţiunea mai generală a fiinţei raţionale, sau de mişcarea celor particulare spre fericire, va uni pornirile spontane ale tuturor. În felul acesta le va face pe toate să se mişte armonic şi identic întreolaltă şi cu întregul, nemaiavând cele particulare o voie deosebită de-a celor generale, ci una şi aceeaşi raţiune văzându-se în toate împărţită de modurile de a fi ale acelora cărora li se atribuie la fel. Prin aceasta se va arăta în plină lucrare care îndumnezeieşte toate. E lucrarea despre care însuşi Dumnezeu şi Cuvântul care s-a făcut pentru ea, zice: Tatăl Meu până acum lucrează şi Eu lucrez. Cel dintâi adică binevoieşte, al doilea lucrează El însuşi, iar Duhul Sfânt întregeşte fiinţial bunăvoinţa Tatălui cu privire la toate şi lucrarea Fiului, ca să fie prin toate şi în toate bunul Dumnezeu în Treime, potrivit cu fiecare dintre cei învredniciţi după har; şi să fie văzut în toate, aşa cum există, în chip natural, sufletul în întreg trupul şi în fiecare mădular al lui, fără mişcare.¹⁷

Scolii

În materie, adică în fiinţa generală a lucrurilor, există potenţial exemplarele singulare, care provin unul câte unul din materie şi a căror apariţie o lucrează Dumnezeu. (1)

Asimilarea celor singulare cu cele universale este unirea tuturor oamenilor, printr-o singură mişcare a voii, cu raţiunea firii. Această unire o duce la înfăptuire Dumnezeu prin Providenţă, ca precum în toţi există o singură fire, tot aşa să se formeze şi o singură aplecare a voii, unindu-se toţi cu Dumnezeu şi întreolaltă prin Duhul. (2)

Note

Maurice Blondel, spune în altă formă acelaşi lucru: că tot ţine de tot, că Universul este în continuă naştere, că fixitatea relativă a fiinţelor comportă o desfăşurare ale cărei faze multiple nu pot fi, fără urmări rele, izolate unele de altele. Lucrarea de care vorbeşte aici Sfântul Maxim este acţiunea universală, unitară care, după Blondel, e dincolo de fapte fenomenale, având sursa în cauza primă. Ca şi Maxim în acest răspuns, Blondel vede şi el o independenţă universală şi perspectivele umane din lume, spre deosebire de ipotezele care stabilizează lucrurile în cicluri închise în interiorul cărora toate ar sta justapuse în compartimentele separate. Dacă creaţiunea este un act exclusiv al lui Dumnezeu, desfăşurarea Universului creat, prin lucrarea Providenţei divine, angajează şi cooperarea făpturilor care, conlucrând cu cauza primă, se cauzează şi se înrâuresc reciproc. În special atragem atenţia că Sfântul Maxim admite a) o raţiune mai generală a fiinţei raţionale, de unde urmează că sunt şi raţiuni mai particulare şi b) o voie deosebită a celor particulare, de unde urmează că există o voie mai generală. Ideea o găsim dezvoltată iarăşi la Blondel. După aceasta orice tendinţă din noi îşi are o raţiune, de aici aparenţa ei de justeţe. Această raţiune particulară atrăgând voinţa întregului din noi. Deci fapta normală nu se suprime tendinţele variate din noi, ci să le subordoneze întregului sau să le armonizeze. Raţiunea mai generală e ca un vârf de piramidă faţă de raţiunile particulare. Pe măsură ce ne ridicam spre raţiuni tot mai generale în cunoaşterea şi activitatea noastră, devenim mai virtuoşi şi ne apropiem de Raţiunea supremă ceva mai generală. Raţiunea cea mai generală a fiinţei noastre caută să subordoneze unei raţiuni generale mai înalte care îmbrăţişează mai multe fiinţe şi lucruri, iar Raţiunea cea mai generală este Logosul divin. Dar lucrând în conformitate cu raţiunea mai generală din fiinţa noastră, satisfacem totodată adevăratele interese şi aspiraţiuni spre fericire ale părţilor din noi. Căci satisfăcând tendinţele anarhice, destrămăm întregul organic şi îl aruncăm într-o experienţă chinuită. De notat este că după Sfântul Maxim această lucrare conformă cu raţiunea mai generală, sau unirea voii cu această raţiune a firii, se întâlneşte cu lucrarea harului în noi. Spre har şi spre îndumnezeire ne ridicăm prin ridicarea prin starea normală a firii, spre activitatea conformă cu raţiunea tot mai generală a ei. Există o armonie între raţiune şi har. (17)

Cine acela de care spune Evanghelia că poartă în cetate ulciorul cu apă şi pe care întâlnindu-l învăţăceii trimişi de Hristos primesc porunca să-i urmeze?18 Cine este apoi stăpânul casei? (Marcu 14, 13) Şi de ce nu i se spune numele de către Evanghelişti? Ce este în sfârşit foişorul cel mare şi pardosit, în care se săvârşeşte înfricoşata taină a Cinei dumnezeieşti?19 (Luca 22, 10)

Scriptura trece sub tăcere numele omului la care a trimis Mântuitorul pe cei doi învăţăcei pentru pregătirea Paştilor, ca şi numele cetăţii în care au fost trimişi. După primul gând care-mi vine, socotesc că prin cetate este arătată lumea aceasta sensibilă iar omul este firea generală a oamenilor. La aceasta sunt trimişi, ca învăţăcei ai lui Dumnezeu şi ai Cuvântului ca şi înainte-mergători ai ospăţului tainic pe care îl avea Dumnezeu împreună cu firea oamenilor, primul Testament şi cel Nou. Cel dintâi curăţă firea omenească de toată întinăciunea, prin filosofia practică (înţelepciunea lucrătoare), celălalt ridică mintea prin cunoaştere sau prin călăuzirea tainică a contemplaţiei, de la cele trupeşti spre vederile înrudite cu ea ale celor spirituale. Iar probă despre aceasta este faptul că ucenicii trimişi sunt Petru şi Ioan. Căci Petru este simbolul faptei, iar Ioan al contemplaţiei.

Astfel e foarte potrivit ca cel dintâi care-i întâlneşte pe aceştia să fie purtătorul unui urcior cu apă, însemnând prin el pe toţi cei ce poartă, prin filozofia practică, pe umerii virtuţilor, închis în mădularele pământeşti mortificate ale trupului, ca într-un urcior, harul Duhului, care-i curăţeşte pe ei prin credinţă de întinăciunea. După acesta, al doilea care-i întâlneşte este stăpânul casei, care le arată foişorul pardosit. Acesta înfăţişează prin el pe toţi cei ce pardosesc prin contemplaţie înălţimea cugetării lor culturale şi măreţe, ca pe un foişor, cu cugetări şi dogme însuşite prin cunoaştere (în chip gnostic), spre primirea după cuviinţă a marelui Cuvânt. Iar casa este deprinderea întru cucernicie, spre care înaintează mintea practică cultivând virtutea. Asupra ei (asupra deprinderii întru cucernicie) stăpâneşte, ca una ce e stăpână prin fire, mintea luminată de lumina dumnezeiască a cunoaşterii tainice, care s-a învrednicit, împreună cu mintea practică, de împreună ospătarea cea mai presus de fire cu Cuvântul şi Mântuitorul.

Se vorbeşte în Scriptură şi de un om şi de doi, dacă unul este purtătorul ulciorului şi altul este stăpânul casei. De unul se vorbeşte poate, cum am spus, din pricina unei singure firi, iar de doi din pricină că această fire este împărţită între cei activi şi între cei contemplativi. Pe aceştia iarăşi amestecându-i Cuvântul prin Duhul,²² îi numeşte şi-i face unul.

Iar dacă cineva ar vrea să aplice cele spuse la fiecare om, nu ar ieşi din adevăr. Căci setea este sufletul fiecăruia, la care sunt trimise mereu, ca învăţăcei ai Cuvântului şi ai lui Dumnezeu, îndemnurile virtuţii şi raţiunile (cuvintele) cunoaşterii. Cel ce poartă ulciorul cu apă este modul de vieţuire şi cugetul care susţine, în chip neşovăitor, pe umerii înfrânării, neevaporat, harul credinţei dat la Botez. Iar casa este dispoziţia şi deprinderea virtuoasă, zidită din multe şi felurite virtuţi şi cugetări tari şi bărbăteşti, ca din nişte pietre. Foişorul este cugetarea largă şi întinsă, şi capacitatea de cunoaştere împodobită cu vederile dumnezeieşti ale dogmelor tainice şi negrăite. Iar stăpânul are mintea lărgită de strălucirea deprinderii întru virtute, de înălţimea, de frumuseţea şi de mărimea cunoştinţei. La această minte venind Cuvântul cu ucenicii săi, adică cu primele înţelesuri duhovniceşti ale firii şi ale timpului, se împărtăşeşte pe Sine.

În sfârşit paştele sunt trecerea Cuvântului spre mintea omenească, prin care dăruieşte tuturor celor vrednici plenitudinea bunurilor Sale, însuşi Cuvântul lui Dumnezmu venind tainic la ei.

Scolii

În care se arată ca fiind ascuns. Căci din cele se sunt, cunoaştem pe Făcătorul celor ce sunt, ca fiind propriu-zis raţiunile celor ce s-au făcut. Iar timpul şi firea sunt cele sub care se află cele de sub timp şi fire şi tot ce e creat, cugetat şi simţit. Cu acestea vine Dumnezeu şi Cuvântul la cei vrednici. Căci din cele ce sunt împrejurul lui se cunoaşte El şi prin ele se dă întreg, conformându-se cu puterea de primire a fiecăruia. Iar prin înţelesurile duhovniceşti ale timpului şi firii indică raţiunile lor, deprinse din materie şi formă, sau din trup şi lume, pentru a cunoaşte prin ele pe Cel ce s-a făcut acestea pentru noi. (1)

Note

Aici urcuşul duhovnicesc este împărţit în două trepte: a) făptuirea şi b) contemplaţia. Celei dintâi îi corespunde Vechiul Testament, celei de-a doua Noul Testament. Simbolul primei trepte este Petru, al celei de-a doua Ioan. Celei dintâi îi mai corespunde omul cu ulciorul, celei de-a doua stăpânul casei, sau mintea practică şi mintea contemplativă. (20)

Cum a poruncit Domnul ucenicilor să nu aibă două cămăşi,23 (Mt 10 10), El înşuşi având cinci, (Lc 9,3) după Evanghelistul Ioan, 24 (Io. 19, 23) precum se vede de la cei care le-au împărţit; şi care sunt aceste haine?

Mântuitorul n-a avut cinci cămăşi, ci una singură şi învelitoarea de deasupra. Dintre acestea, cea de dedesubt e numită hitorion, iar învelitoare din afară imition (togă sau pallium).

Dar prin termenii istorisirii Evanghelistul Ioan a redat în chip tainic un înţeles ascuns, deprins printr-o cunoaştere contemplativă. Căci El a urmărit să conducă mintea noastră prin cele istorisite prin adevărurile spirituale. Cămaşa Mântuitorului, ţesută de sus în jos ca un întreg, pe care n-au rupt-o cei ce L-au răstignit, deşi li s-a îngăduit să-l dezbrace de ea, este conexiunea şi împletitura neîmpărţită a virtuţilor întreolaltă; sau cugetarea noastră, potrivită şi adecvată Cuvântului (raţiunii); sau harul omului nou, al celui după asemănarea lui Hristos, ţesut de sus prin Duhul Sfânt. Iar învelitoarea din afară este lumea sensibilă, împărţită în patru stihii, pe care o rup, ca pe haina lui Iisus, în patru bucăţi, cei ce răstignesc în noi în chip spiritual pe Domnul.

Deci dracii sfâşie creaţiunea văzută a celor patru stihii, făcându-ne să o privim prin simţuri în chip pătimaş şi să ignorăm raţiunile divine din ea. Dar altceva este cu cămaşa virtuţilor, căci pe acestea chiar dacă o smulg din noi, în urma lenevirii noastre spre cele bune, nu pot totuşi să ne convingă că virtutea este viciu. Să nu facem deci cele cinci haine ale lui Iisus prilej de lăcomie, ci să cunoaştem care este intenţia Scripturii şi cum e răstignit şi dezbrăcat Domnul în noi, care ne lenevim spre cele bune, tocmai din pricina acestei trândăvii în lucrarea virtuţilor; de asemenea cum împart dracii, ca pe o haină creaţiunea Lui, ca să se facă să slujim patimilor. Să devenim paznici de încredere ai bunurilor hărăzite nouă de Dumnezeu şi creaţiunea că o privim cum se cuvine, numai spre salva Lui²⁵. În sfârşit să păstrăm nerăpită cămaşa Cuvântului (raţiunii) cunoştinţei, adică virtuţile, prin silinţa spre faptele bune.

Iar de vreţi să înţelegeţi prin cămaşa cea ţesută de sus, pe lângă cele spuse, lumea fiinţelor netrupeşti şi spirituale, iar prin învelitoarea de din afară, pe care a împărţit-o Scriptura în patru părţi, ca în patru elemente, firea cea trupească, nu veţi greşi faţă de adevăr. Dintre acestea, trupul l-au risipit prin stricare, luând putere asupra noastră din călcarea poruncii. Dar sufletul nu l-au sfâşiat, având înrudire cu cele de sus.

Note

Când ne levenim în lucrarea poruncilor, e răstignit Hristos în noi, dar mai înainte îl dezbracă de cămaşa cea unitară a virtuţilor. Pentru ochii celor în care a fost răstignit Hristos, lumea mai e contemplată ca un veşmânt unitar ce îmbracă sistemul solitar al raţiunilor divine deci, în ultima analiză Raţiunea supremă din care iradiază acelea, ci ca o alăturare de materie menită să satisfacă poftele. (25)

Sufletul e cămaşa ce nu poate fi împărţită. Trupul e veşmântul desfăcut în elementele componente (patru la număr, după credinţa celor vechi) prin moartea de pe urma păcatului. (26)

Ce este pământul blestemat de Dumnezeu în faptele lui Adam, după înţelesul mai ascuns,27şi ce însemnează a se hrăni omul din el întru necazuri? Ce înseamnă apoi a-i aduce acela omului spini şi mărăcini, iar omul a mânca iarba câmpului? Ce înseamnă în sfârşit a mânca omul pâinea între sudoarea feţei lui? Căci niciodată nu s-a văzut vreun om să mănânce nici pământ, nici iarbă. Nici cei ce mănâncă pâinea nu o mănâncă cu sudoarea feţei lor, cum se spune în acea povestire28 (Gen. 3, 17).

Pământul blestemat în faptele lui Adam este trupul lui Adam, necontenit blestemat prin faptele lui, adică prin patimile minţii lipită de pământ, la nerodirea virtuţilor, care sunt fapte ale lui Dumnezeu.²⁹ Din trupul său se hrăneşte omul cu durere şi cu întristare multă, bucurându-se doar de puţina dulceaţă ce i-o dă el. Din trup îi răsar omului, pe deasupra plăcerii stricăcioase, grijile şi gândurile, ca nişte spini, şi marile ispite şi primejdii, ca nişte mărăcini. Iar acestea îl împung din toate părţile prin raţiune, prin poftă şi prin mânie, (iuţim), încât de-abia poate să-şi îngrijească şi să-şi mănânce, adică să-şi întreţină sănătatea şi bunăstarea trupului, ca pe o iarbă ce se vestejeşte. Dar şi aceasta printr-o lungă repetare de dureri, în sudoarea feţei, adică întru osteneala şi robotirea simţurilor, care se silesc să exploreze pline de curiozitate lucrurile sensibile. Iar strădania de a-şi susţine viaţa de aici, fie prin vreun meşteşug, fie prin altă metodă iscusită, îi este omului ca o pâine.

Sau poate şi mai bine, pământul este inima lui Adam,³⁰ care a fost blestemată pentru încălcarea poruncii, cu pierderea bunurilor cereşti. Acest pământ (inima) şi-l mănâncă omul întru necazuri multe prin înţelepciunea lucrătoare (filozofia practică), curăţându-l de blestemul conştiinţei pentru faptele de necinste. Totodată el curăţă cu raţiunea gândurile cu privire la naşterea trupurilor ce răsar din inimă ca nişte spini, precum şi gândurile încruntate cu privire la purtarea de grijă şi la judecata sufletelor, care de asemenea răsar din inimă ca nişte mărăcini, în vreme ce contemplaţia duhovnicească şi-o seceră întocmai ca pe o iarbă naturală. Şi astfel ca printr-o sudoare a feţei mănâncă prin osteneala cercetătoare a cugetării, când ajunge la înţelegere, pâinea nestricăcioasă a cunoaşterii lui Dumnezeu, care e singura pâine a vieţii şi singura care susţine întru nestricăciune făptura celor ce o mănâncă.

Aşadar pământul mâncat în înţeles bun este inima curăţită prin fapte, iar iarba este ştiinţa lucrurilor provenită din contemplaţia naturală.³¹ În sfârşit pâinea este cunoştinţa tainică şi adevărată a lucrurilor dumnezeieşti³² .

Scolii

Faptele lui Adam sunt patimile de necinste.³³ Căci virtuţile le lucrează singur Dumnezeu în cei ce voiesc. (Rom 1, 26) De la cei ce voiesc numai intenţia, folosind-o ca pe o unealtă spre scoaterea la iveală a virtuţilor. (1)

Note

Sens anagogic, pe care îl consideră unul dintre cele patru sensuri în care se poate interpreta Sfânta Scriptură: literal, anagogic, alegoric şi tipic. Despre acest sens anagogic zice că nu suprimă pe cel liberal, ci-l întregeşte prin adăugarea unei idei mai înalte. Aceasta îl deosebeşte de cel alegoric. Interpretarea anagogică este de pildă aceea care, fără să suprime adevărul despre cele două veşminte ale Mântuitorului, vede în ele un înţeles mai înalt. Interpretarea alegorică este aceea care, considerând de exemplu c regele Işboşet n-a putut avea ca paznică la uşo o femeie (2 Regi 4,1), vede în acest episod numai nenorocirea ce vine asupra minţii când e păzită de simţire. Cele mai recente interpretări ale Sfântului Maxim sunt anagogice şi foarte puţine alegorice. (27)

Patimile sunt faptele omului, în sensul că nu se nasc din puterea lui Dumnezeu. Virtuţile sunt faptele lui Dumnezeu, pentru că se nasc din puterea lui Dumnezeu. (29)

Contemplaţia naturală e o contemplaţie ajutată de har. Se numeşte naturală, pentru că vede pe Dumnezeu (raţiunile divine) prin natură. (31)

Iarăşi cele trei trepte ale urcuşului duhovnicesc: mâncarea pământului (curăţirea trupului prin virtuţi), mâncarea ierbii (contemplarea naturii) mâncarea pâinii (vederea lui Dumnezeu). (32)

Dacă, după Sfântul Ioan: Cel ce se naşte din Dumnezeu nu face păcat, că sămânţa Lui rămâne în el şi nu poate păcătui, 34 iar cel născut din apă şi din Duh s-a născut din Dumnezeu, cum noi cei născuţi din Dumnezeu prin Botez, putem păcătui?

Chipul naşterii noastre din Dumnezeu este îndoit: unul dă celor născuţi întreg harul înfierii, ca să-l aibă prezent ca potenţă; celălalt le dă să aibă întreg harul în lucrare, ca să preschimbe şi să modeleze aplecarea voii celui născut din Dumnezeu, încât să tindă liber spre Cel ce l-a născut. Chipul dintâi are prin credinţă numai, harul prezent ca potenţă; celălalt sădeşte pe lângă credinţă şi asemănarea atotdumnezeiască cu Cel cunoscut, asemănare ce lucrează însoţită de cunoaştere în cel ce cunoaşte. Cei din care se află primul chip al naşterii, neavând încă aplecarea voii³⁵ deplin satisfăcută de pornirile trupeşti, şi de aceea nefiind străbătută în întregime de Duhul, ca să se împărtăşească în mod actual de tainele cunoscute în chip dumnezeiesc, nu e exclus să închine spre păcat dacă vor. Căci nu naşte Duhul o aplecare a voii fără voie, ci pe una voită o modelează până la îndumnezeire. Iar cel ce a cunoscut-o pe aceasta prin experienţă nu poate să mai cadă de la ceea ce a cunoscut o dată cu adevărat şi propriu prin trăire, spre altceva. Precum nici ochiul care a văzut o dată soarele nu poate să se mai înşele cu luna sau cu alte dintre stelele după cer. Altfel este însă cu cei care s-au împărtăşit de al doilea chip al naşterii. Duhul Sfânt cucerind întreaga aplecare a voinţei acestora, le-a mutat-o cu totul de pe pământ la cer, iar prin cunoaşterea adevărată şi trăită le-a transformat mintea, străbătând-o cu razele fericite ale lui Dumnezeu şi Tatăl, încât să fie socotită cu un alt Dumnezeu, ce pătimeşte prin har stări ce i-au devenit o deprindere, ceea ce Dumnezeu nu pătimeşte, ci este după fiinţă. Dar prin aceasta aplecarea voinţei s-a făcut slobodă de păcat, câştigând prin deprindere aptitudinea virtuţii şi a cunoştinţei şi nemaiputând să tăgăduiască ceea ce au cunoscut prin experienţă cu lucrul. Prin urmare, deşi avem Duhul înfierii, care este sămânţa ce-i face pe cei născuţi după asemănare faţă de orice alt lucru; aceasta e pricina pentru care şi după ce ne-am născut din apă şi din Duh păcătuim cu voia. Dar dacă ne pregătim voinţa să primească prin cunoştinţă şi lucrarea apei şi a Duhului, atunci apa cea tainică săvârşeşte prin fapte curăţirea conştiinţei, iar Duhul cel de viaţă făcător produce în noi desăvârşirea neschimbabilităţii în bine prin cunoştinţa din experienţă. Rămâne aşadar în seama fiecăruia din noi, care putem încă să păcătuim, să vrem să ne predăm deplin cu înclinarea voii noastre Duhului.

Scolii

Sunt arătate două chipuri ale naşterii. Primul e cel după fiinţă, ca să zicem aşa, care e al omului întreg. Prin aceasta se sădeşte în suflet desăvârşirea înfierii în potenţă. Al doilea e cel după buna plăcere şi după hotărârea voinţei. Prin aceasta Duhul Sfânt preluând opţiunea şi hotărârea voinţei, o modelează până la îndumnezeire, unind-o întreagă cu Dumnezeu. Primul chip al naşterii lasă putinţa ca cei născuţi să încline spre păcat, dacă nu voiesc să traducă în faptă potenţa înfierii sădită în ei, fiind împătimiţi de cele trupeşti. Căci hotărârea voinţei este aceea care întrebuinţează un lucru. Potenţa înfierii e ca o unealtă care rămâne nefolosită, dacă voinţa nu se hotărăşte să o întrebuanţeze. După chipul acesta al naşterii e cu putinţă aşadar ca cei născuţi să păcătuiască. După al doilea însă e cu neputinţă, odată ce înclinarea voinţei şi hotărârea sunt îndumnezeite. Acest chip al naşterii îl are aşadar Apostolul în vedere când zice că cel născut din Dumnezeu nu face păcat. (3)

Note

Tema aceasta este tratată după Marcu Ascetul. Dacă conexăm Răsp. acesta cu Răsp. 15, în care se arată că în sens mai larg în orice om se află potenţial un dar natural al Duhului Sfânt pe care omul e chemat să-l dezvolte prin silirile proprii, toată problema e pusă într-o lumină universală de consideraţiile ce le face Blondel (Op. c) în legătură cu întrebarea cum poate Dumnezeu, care e izvorul întregii puteri şi al întregii activităţi, să cedeze din această putere şi activitate şi făpturile sale, fără ca acestea să fie nişte automate, dar în acelaşi timp fără ca El să înceteze de a fi izvorul şi stăpânul activităţii lor libere? Cum poate Dumnezeu să ne acorde puterea şi lumina Sa şi să ne-o facă proprie nouă, fără ca să înceteze de-a fi a Sa, în aşa fel ca El să vrea şi să facă libere pe cele cărora totuşi le rămâne, stăpân, izvor şi judecător? Şi aceasta fără a suprima liberul arbitru şi justa responsabilitate a agentului uman? O primă condiţie pare necesară pentru ca această manevră să fie posibilă şi să reuşească. Ea constă în preparaţiunile subconştient şi în clarităţile parţiale sau la început echivoce din care se nasc opţiunile de făcut şi deciziunile de luat pentru agenţii imperfecţi a căror contigenţă şi limitări implică o putinţă de greşeală şi o infirmitate relativă. Dumnezeu nu comunică deodată evidenţa Sa constrângătoare şi lucrarea Sa imediată, căci aceasta ar fi nu numai o imposibilitate metafizică, ci ar fi totodată ruinătoare pentru planul bunătăţii Sale care tinde să suscite la lucru fiinţe adevărate şi active şi nu compar şi figuranţi. Astfel pentru ca să existe cauze care să fie secunde şi totodată iniţiatoare, trebuie ca acţiunea lor să-şi ia rădăcinile din stări obscure şi să se dezvolte de-a curmezişul penumbrei unei accesiuni către o ordine intelectuală şi morală, care să lase loc lucrării reflecţiunii, apelurilor cunoştinţei, alegerii raţionale şi voluntare. Dacă Dumnezeu se dă spiritelor ascunzându-se sub învelişul măreţilor fizice sau obscurităţilor inconştientului, e pentru a se face căutat, e pentru a se face găsit de acela pe care îi stimulează din afară, prin nelinişte şi dorinţă, prin încercări şi certitudini, prin toată această pedagogie a naturii şi a sufletului: avansuri şi retrageri care compun starea noastră de debitori faţă de Creatorul care visează să ne facă să câştigăm cea ce ne-a pus la început la dispoziţie, pentru ca această achiziţie să ne permită să transformăm acest lucru într-un dar (de transforme ce preţ n don). Fără îndoială poate părea straniu ca acţiune divină să se voaleze, să se limiteze astfel şi să suspende strălucirea şi puterea ei, ca să se ofere sub trăsăturile unor adevăruri parţiale, ale căror bunuri ocazionale şi particulare, în faţa cărora conştiinţa noastră şi liberul nostru arbitru au să aducă judecăţi şi să ia hotărâri. Dar oare nu este acesta singurul şi adevăratul mijloc pentru spiritul finit şi imperfect de-a puse ceva de la sine, de-a primi lumina şi bunătatea în loc de-a le refuza, de-a uza de ceea ce numim le preţ divin pentru a-l întoarce fructificat şi pentru a-l primi ca dar?. Aspiraţiunea noastră spirituală nu se naşte printr-un fel de generaţie spontane. Ea are rădăcini în jos în toată mişcarea universală şi a vieţii, care este deja un avans divin făcut cu scopul de-a pregăti apariţia spiritelor; ea are rădăcini sus în infuziujea transcendenţei divine, care luminează spiritul şi se dă pentru a se face căutată de-a lungul insuficienţelor însăşi ale ordini imanente şi contingente. Putem spune că ceea ce în omul natural este aspiraţiunea spre cele înalte, aceea este credinţa în omul botezat. Un dar iniţial, care mână ca un stimulent, ca un germen dinamic pe om în sus, spre dezvoltarea darului din el spre transformarea lui dintr-un obiect al unei cunoaşteri nedezvoltate într-un obiect al unei cunoaşteri tot mai explicit, spre creşterea lui în Dumnezeu sau a lui Dumnezeu în el. încercările au şi ele un rol în acest suiş. (36)

Ce însemnă: Spre aceasta şi morţilor s-a binevestit, ca să fie judecaţi cu trupul după om şi să trăiască cu Duhul după Dumnezeu?37(Petru 4,6). Cum sunt judecaţi morţii cu trupul?

E obiceiul Scripturii să schimbe trupurile şi să le înlocuiască dintre ele, în aşa fel ca viitorul să-l înfăţişeze ca trecut şi trecutul ca viitor, iar în prezent să exprime vremea dinainte sau de după el. lucrul acesta este limpede pentru cei deprinşi cu ea.

Spun unii, aşadar, că Scriptura numeşte morţi aici pe oamenii care s-au săvârşit înainte de venirea lui Hristos, ca de pildă pe cei din vremea potopului, pe cei din timpul ridicării turnului, pe cei din Sodoma, pe cei din Egipt şi pe ceilalţi, care în diferite timpuri şi chipuri au primit osânda cea de multe feluri şi năpăstuirile judecăţii lui Dumnezeu. aceştia, nu din pricină că n-au cunoscut pe Dumnezeu şi-au primit osânda, ci din pricina relelor ce şi le-au făcut unii altora. Lor li s-a binevestit, spune, marea ştire a mântuirii, după ce au fost judecaţi o dată în trup după om, adică după ce au primit osânda pentru relele ce şi le-au făcut unii altora în viaţa din trup, ca să trăiască după Dumnezeu cu duhul, adică cu sufletul. În acest scop au primit, chiar în iad fiind, predica cunoştinţei de Dumnezeu, dat fiind că Mântuitorul s-a pogorât la iad ca să mântuiască şi pe morţii care au crezut. Aşadar ca să înţelegem locul, îi vom da forma următoare: şi morţilor s-a binevestit, care au fost o dată judecaţi cu trupul după om, ca să trăiască cu duhul după Dumnezeu.

Sau iarăşi poate numeşte morţi în înţeles tainic pe cei ce poartă în trup moartea lui Iisus, cărora li s-a dăruit cu adevărat dumnezeiasca Evanghelie prin fapte, dacă Evanghelia sădeşte renunţarea la viaţa trupească şi mărturisirea celei duhovniceşti. Aceştia sunt cei ce mor neîncetat după om, adică în ce priveşte viaţa omenească cu trupul din veacul acesta, şi trăiesc numai cu duhul după Dumnezeu, asemenea dumnezeiescului Apostol şi a celor ca el. sunt cei ce nu mai trăiesc viaţa lor proprie, ci au pe Hristos trăind în ei numai după suflet. Astfel cei ce s-au făcut pe ei morţi faţă de veacul acesta pentru Dumnezeu, sunt judecaţi cu trupul, având de suportat strâmtorări, ponegriri, necazuri şi prigoane multe şi răbdând cu bucurie nenumărate feluri de încercări.

În ce înţeles zice iarăşi Sfântul Ioan: Fraţilor, acum suntem fii ai lui Dumnezeu şi nu s-a arătat încă ce vom fi?41 ( Ioan 3,2) Şi ce vrea să spună Sfântul Pavel prin cuvintele: Iar nouă ne-a descoperit Dumnezeu prin Duhul, căci Duhul toate le cercetează până şi adâncurile lui Dumnezeu?42 ( 1 Cor. 2,10). Ce trebuie în sfârşit să înţelegem prin aceea ce vom fi?

Sfântul Evanghelist Ioan spune că nu cunoaşte chipul îndumnezeirii viitoare a celor ce au devenit aici fii ai lui Dumnezeu prin virtuţile din credinţă, deoarece nu s-a arătat încă ipostasul văzut de sine stătător al bunurilor viitoare. Căci aici umblăm prin credinţă, nu prin vedere. ( 2 Cor. 5,7). Iar Sfântul Pavel spune că a primit prin descoperire un sens dumnezeiesc spre care trebuie să alerge dacă vrea să dobândească bunurile viitoare, nu că ar cunoaşte însuşi chipul îndumnezeirii în temeiul acelui semn dumnezeiesc. De aceea zice limpede, tâlcuindu-se pe Sine: Spre semn alerg, spre cununa chemării de sus (Filip 3,14). Aceasta o face vrând să cunoască prin pătimire modul împlinirii în fapt a semnului dumnezeiesc, făcut lui cunoscut aici prin descoperire, adică a puterii îndumnezeitoare a celor învredniciţi. Deci Apostolii mărturisesc la fel, vădind acelaşi cuget în învăţăturile care par opuse, ca unii ce sunt mişcaţi de unul şi acelaşi Duh. Cel dintâi îşi mărturiseşte neputinţa cu privire la chipul îndumnezeirii viitoare după har; al doilea vesteşte în chip măreţ ştirea despre semnul ce i-a fost descoperit. Că aceasta este socotinţa Sfântului Apostol ne-o mărturiseşte el însuşi prin toate dumnezeieştile sale cuvinte, spunând o dată că toată ştiinţa şi proorocia va înceta, (1 Cor. 13,9) altă dată că vede cele viitoare ca prin oglindă şi ghicitură, dar va veni vremea când se va bucura de darul mare şi mai presus de înţelegere al vederii celor nădăjduite faţă către faţă; altă dată iarăşi mărturiseşte că din parte cunoaşte şi din parte prooroceşte şi în sfârşit altădată strigă cu tărie că va trebui să cunoască precum însuşi este cunoscut, întrucât nu cunoaşte încă cele ce va avea să le cunoască. Scurt vorbind, cuvântul Apostolului că atunci când va veni ceea ce-i desăvârşit, va înceta ceea ce este frântură, ( 1 Cor. 13, 10) socotesc că are acelaşi înţeles cu ceea ce spune Teologul: nu s-a arătat încă ce vom fi.

Dacă cel ce se teme nu e desăvârşit în iubire, cum nu le lipseşte nimic celor ce se tem de El? (Psalmi 34, 10). Iar dacă nu le lipseşte nimic, sunt desăvârşiţi. Dar atunci cum nu e desăvârşit cel ce se teme?

Temerea, zice, este de două feluri: una curată şi una necurată, deoarece şi oamenii, unii sunt păcătoşi, iar alţii drepţi. Drepţii păzesc în ei, prin curăţia şi neprihănirea conştiinţei, temerea de Dumnezeu cea dintâi, cinstindu-l pentru măreţia covârşitoare a puterii Lui nesfârşite; iar păcătoşii aşteaptă de la El, prin temerea a doua, pedepsele pentru greşeli. Temerea curată rămâne pururi şi niciodată nu se şterge, după cuvântul: Frica Domnului curată rămâne în veacul veacului. Iar temerea necurată se stinge şi trece, dispărând prin pocăinţă. Drept aceea Apostolul spunând de cel ce se teme că nu e desăvârşit în iubire, are în vedere temerea care nu e curată, iar Proorocul spunând că nu sunt lipsiţi de nimic cei ce se tem de Domnul, are în vedere temerea curată.

Care a fost starea dintâi a Îngerilor, pe care n-au păzit-o şi care a fost locuinţa, pe care au părăsit-o? Ce sunt apoi lanţurile veşnice şi ce este întunericul sub care sunt ţinuţi? În sfârşit ce vor păţi la judecata zilei celei mari? ( Iuda 6)

Înţelesul exact al acestora e rezervat numai celor cu înţelegere apostolică ⁵⁷, celor care au primit nemijlocit de la Cuvântul cunoştinţa nemincinoasă despre făpturi şi despre cârmuirea cea bună şi cea dreaptă a lor prin Providenţă, ca unii ce n-au lăsat nici un perete de piedică întru mintea lor şi Cuvântul. În ce mă priveşte pe mine, care mă aflu jos de tot şi am multe stavile care împiedică trecerea Cuvântului spre mine, socotesc că starea dintâi a Îngerilor, pe care n-au păzit-o, este poate raţiunea după care au fost creaţi, sau puterea naturală dată lor spre îndumnezeirea cea după har, sau iarăşi poate, treapta stării lor după demnitatea harului. Iar locuinţa este sau cerul, sau înţelepciunea pe temeiul deprinderii cu bunurile mai presus de înţelegere, în care au fost destinaţi să petreacă, dat fiind că Scriptură obicinuieşte să numească înţelepciune şi casă. (Pro. 9,1). Dar mai poate fi şi supravegherea cu care îşi păzeau bunurile naturale şi câştigate ale îndumnezeirii preacurate, pe care au părăsit-o prin răzvrătire (tiranie). Lanţurile veşnice sunt nemişcarea totală şi continuă a voii lor spre bine, din care pricină niciodată nu vor avea parte de iertarea lui Dumnezeu ⁵⁹; sau puterea care îi împiedică, potrivit Providenţei lui Dumnezeu şi pentru mântuirea noastră, în turbarea lor împotriva noastră, neângăduindu-le să-şi ducă la capăt meşteşugurile răutăţii lor împotriva noastră. Iar întunericul este ignorarea totală şi deplină a harului dumnezeiesc, ignoranţă de care fiind străbătuţi prin buna plăcere a voii lor, nu se pot bucura de primirea fericită şi prea strălucită a luminii celei atotcurate, cheltuindu-şi toată puterea cugetării dată lor după fire în preocuparea cu nimicul. În sfârşit, ce vor păţi în ziua înfricoşată a judecăţii, numai Dreptul Judecător o ştie, care va da fiecăruia răsplată cea dreaptă după vrednicei şi va împărţi după măsura răutăţii felul osândei, hotărând cu dreptate soarta cuvenită fiecăruia pentru veacurile nesfârşite, potrivit cu judecăţile Lui cele bune.

Note

Cei cu înţelegere apostolică sunt cei de pe treapta cea mai înaltă, a contemplativului. Mai jos de ei sunt învăţăceii. Iar şi mai jos credincioşii simpli. (57)

În acest sens nici păcătoşii în iad nu se mai pot îndrepta.(59)

Ce este cămaşa mânjită de trup? (Iuda 23)

Cămaşa mânjită este viaţa întinată de multe greşeli ale patimilor trupului. Căci fiecare om se strevede ca dintr-o haină din purtarea lui în viaţă, fie că e drept, fie nedrept. Cel dintâi are viaţa virtuoasă ca o cămaşă curată, celălalt îşi face viaţa mânjită prin faptele rele. Sau poate şi mai bine, cămaşa mânjită de trup este deprinderea şi dispoziţia conştiinţei care dă sufletului o anumită formă prin amintirile lăsate de imboldurile şi faptele rele pornite din trup. Această deprindere văzând-o sufletul ca pe o cămaşă mereu în jurul său, se umple de putoarea patimilor. Căci precum din virtuţile ţesute întreolaltă ne face Duhul o cămaşă frumoasă şi cinstită a nestricăciunii, la fel din patimile ţesute întreolaltă ne face trupul o cămaşă necurată şi mânjită, care arată prin ea sufletul, după ce i-a dat o altă formă şi un alt chip decât cel dumnezeiesc.

Ce înseamnă: Cele nevăzute ale lui Dumnezeu de la întemeierea lumii din făpturi fiind înţelese se văd, veşnica Lui putere şi dumnezeire? (Rom. 1,20). Care sunt cele nevăzute ale lui Dumnezeu şi care este veşnica Lui putere şi dumnezeire?

E vorba de raţiunile lucrurilor, întocmite dinainte de veacuri de Dumnezeu, precum însuşi a ştiut, raţiuni pe care sfinţii bărbaţi au obiceiul să le numească şi bune voiri. Acestea, fiind nevăzute, se văd prin înţelegere din făpturi. Căci toate făpturile lui Dumnezeu, contemplate de noi prin fire, cu ajutorul cuvenitei ştiinţe şi cunoştinţe, ne vestesc în chip ascuns raţiunile după care s-au făcut şi ne descoperă prin ele scopul aşezat de Dumnezeu în fiecare făptură. În acest înţeles şi: Cerurile spun mărirea lui Dumnezeu şi facerea mâinilor Lui o vesteşte tăria. Iar veşnica putere şi îndumnezeire este Providenţa care ţine lucrurile laolaltă şi lucrarea de îndumnezeire a celor susţinute de Providenţă.

Sau poate cele nevăzute ale lui Dumnezeu nu sunt altceva decât veşnica Lua putere şi îndemnezeire, care au ca vestitori plini de lumină măreţiile minunate ale celor create. Căci precum privind la cele ce sunt credem în Dumnezeu cel ce este cu adevărat, la fel din deosebirea fiinţială în genuri a celor ce sunt cunoaştem înţelepciunea subzistentă a Lui, pe care o are după fiinţă şi care susţine lucrurile. Şi iarăşi din mişcarea fiinţială a făpturilor, potrivit genului lor, cunoaştem viaţa subzistentă a Lui, pe care o are după fiinţă şi care împlineşte cele se sînt⁶⁴ . Din contemplarea înţeleaptă a creaţiunii, desprindem raţiunea care ne luminează cu trăire la Sfânta Treime, adică la Tatăl, la Fiul şi la Duhul Sfânt. Căci veşnica putere a lui Dumnezeu este Cuvântul cel de o fiinţă cu El, iar veşnica dumnezeire este Duhul Sfânt. Osândiţi sunt aşadar cei ce n-au cunoscut din contemplarea lucrurilor cauza lor şi cele proprii cauzei după fire, adică puterea şi dumnezeirea. Căci însăşi zidirea îşi strigă prin făpturile din ea şi îşi vesteşte celor ce pot să ardă cu mintea cauza sa, preamărind-o în chip întreit, descoperind adică pe Dumnezeu şi Tatăl şi puterea Lui negrăită şi dumnezeirea, sau pe Fiul Său cel Unul născut şi pe Duhul cel Sfânt. Acestea sunt cele nevăzute ale lui Dumnezeu, văzute prin înţelegerea de la întemeierea lumii.

Scolii

Din lucruri, zicem, cunoaştem cauza lucrurilor şi din deosebirea lucrurilor desprindem înşelăciunea ipostatică a Celui ce este. Iar din mişcarea naturală, a lucrurilor aflăm viaţa ipostatică a Celui ce este, adică puterea de viaţă făcătoare a lucrurilor, sau pe Duhul Sfânt. (1)

Note

Aici existenţa făpturilor este considerată drept chip al Tatălui, minunata lor organizare ca o unitate în varietate drept chip al Înţelepciunii ipostatice, adică al Fiului, iar mişcarea sau viaţa lor drept chip al Duhul Sfânt. În cele trei aspecte ale lumii se oglindesc şi lucrează cele trei persoane ale Sfintei Treimi. (64)

Ce înseamnă: Şi s-au închinat şi au slujit făpturii în loc să se închine Făcătorului? (Rom. 1,25). Ce este închinarea şi ce este slujirea?

Închinarea este cinstirea cu credinţă a lui Dumnezeu, iar slujirea este servirea prin fapte. Această închinare, adică credinţa, mutând-o oamenii spre făptură, au cinstit-o pe ea în loc să cinstească pe Făcătorul, crezând dracilor, cărora le-au şi slujit, servindu-le prin faptele lor rele. Noi, însă, cinstind pe Dumnezeu prin credinţa în El, să se silim să-i aducem şi slujire curată, iar aceasta este viaţa desăvârşită prin virtuţi.⁶⁶

Note

Viaţa virtuoasă este o treaptă mai înaltă faţă de credinţă. Credinţa e treapta întâi, viaţa virtuoasă a doua, contemplarea a treia. (66)

Ce înseamnă: Duhul Tău cel fără stricăciune este întru toate. De aceea pedepseşti cu măsură pe cei ce cad? (Înţ. Sol. 12, 1-2). Dacă e vorba de Duhul Sfânt, cum nu va intra înţelepciunea în inima cea nesocotită, nici nu va locui în trupul cel supus păcatelor? ( Înţ . Sol. 1,4). Am notat aceasta fiindcă s-a spus simplu: în toate.

Duhul Sfânt nu e absent din nici o făptură şi mai ales de cele ce s-au învrednicit de raţiune. El o susţine în existenţă pe fiecare, întrucât Dumnezeu şi Duhul lui Dumnezeu se află, prin puterea providenţiatoare, în toate. Şi El mişcă raţiunea naturală din fiecare,⁶⁹ iar prin aceasta aduce la cunoştinţa faptelor săvârşite greşit, împotriva rânduielii firii, pe cel în stare să simtă, adică pe cel ce are voinţa dispusă spre primirea gândurilor drepte ale firii.⁷⁰ Căci se întâmplă să aflăm şi între barbari şi nomazi mulţi care duc o viaţă de fapte bune şi resping legile sălbatice care stăpâneau o dată cu ei. Astfel se poate spune în chip general că în toţi este Duhul Sfânt.

Într-un chip deosebit însă şi în alt înţeles se afla în toţi aceia care trăiau sub lege. În ei susţinea legea şi le vestea tainele viitoare, trezind în ei conştiinţa călcării poruncilor şi ştiinţa despre desăvârşirea viitoare în Hristos. De aceea aflăm şi dintre aceştia mulţi, care, părăsind slujirea veche şi închisă în umbre s-au mutat cu bucurie spre cea nouă şi tainică.

Dar pe lângă modurile amintite mai sus, se mai află în alt chip în toţi acia care au moştenit prin credinţă numele cu adevărat dumnezeiesc şi îndumnezeitor al lui Hristos. În aceştia se află nu numai ca acela ce-i susţine şi le mişcă, prin Providenţă, raţiunea naturală, apoi ca acela ce le descoperă călcarea poruncilor şi păzirea lor şi le vesteşte desăvârşirea viitoare cea întru Hristos, ci ca şi acela ce zideşte în ei înfierea cea după har, dăruită prin credinţă. Dar ca dătător de înţelepciune e numai în aceia, care şi-au curăţit sufletul şi trupul prin desprinderea în împlinirea întocmai a poruncilor. Întru aceştia petrece ca întru ai Săi, prin cunoştinţa simplă şi nematerială ce le-o împărtăşeşte, întipărind în mintea lor preacuratele şi negrăitele înţelesuri, care îi ridică la îndumnezeire. ⁷¹

Aşadar în chipul cel mai general se află în toţi, întrucât îi susţine şi îi providenţiază pe toţi şi mişcă gemenii naturali din toţi; într-un chip deosebit se află în cei de sub lege, întrucât le face cunoscută călcarea poruncilor şi le limpezeşte făgăduinţa prevestită a lui Hristos; în sfârşit, pe lângă chipurile amintite, se mai află în alt chip în toţi cei ce urmează lui Hristos, ca făcător al înfierii. Ca dătător de înţelepciune însă nu este în nici unul din cei amintiţi înainte în chip general, ci numai în cei chibzuiţi, care s-au făcut vrednici de sălăşluirea lui îndumnezeitoare printr-o viaţă după voia lui Dumnezeu. Căci tot cel ce nu împlineşte voia lui Dumnezeu chiar dacă e credincios, are inima sa nesocotită drept laborator de gânduri rele, iar trupul e supus păcatelor, ca unul ce-i stăpânit pururi de murdăriile patimilor.

Note

Aici, ca şi în Răsp. 13, se arată legătura strânsă şi în acelaşi timp deosebirea dintre Dumnezeu Cuvântul şi dintre Duhul Sfânt. E acelaşi raport ca între raţiunea naturală din om şi puterea care o mişcă. Raţiunea naturală se poate întuneca prin patimi, poate întuneca prin patimi, pateu luneca din judecata ei obiectivă. Duhul prin energia Sa o poate mişcă, o poate activa şi prin aceasta trezeşte conştiinţa, când o faptă săvârşită n-a fost în conformitate cu ea. Lumea oglindeşte chiar în starea ei naturală atât pe Dumnezeu  Cuvântul, cât şi pe Duhul Sfânt în aspectul ei raţional şi dinamic, strâns unite. (69)

Dar conştiinţa e înăbuşită când viaţa se află într-o dispoziţie contrară firii. Despre conformitatea sau neconformitatea dispoziţiei voinţei cu raţiunea firii, a se vedea în Tâlcuirea la Tatăl Nostru. (70)

Înfierea cea după har, dăruită prin credinţă o au toţi credincioşii. E prima treaptă a vieţii în Hristos. Dar la înţelepciune, la cunoaşterea simplă, unitară şi mai presus de înţelegere, se ajunge numai după curăţirea de patimi şi dobândirea virtuţilor. E treapta cea mai înaltă a urcuşului duhovnicesc. (71)

Ce înseamnă : Viţelul turnat şi de ce i se spune viţel la singular, ca îndată după aceea să se spună la plural: aceştia sunt Dumnezeii tăi Israel? Şi ce înseamnă că l-au înseamnă că l-au sfărâmat şi l-au risipit şi l-au risipit sub apă? Ce sunt apoi cerceii şi celelalte podoabe?(Exod 32,4).

Mintea ieşită, asemenea lui Israel, din Egiptul păcatului, având în sine închipuirea care a ieşit împreună cu ea din rătăcirea păcatului, ca pe nişte întipăriri lăsate de răutate în cugetare,⁷³ a îndată ce e părăsită puţin, din negrija ei de discernământul raţiunii, ca odinioară Israel de Moise, dă fiinţă, ca un viţel, deprinderii nesocotite (iraţionale), care e maica tuturor patimilor. Adunând anume ca pe nişte cercei raţiunile cu privire la Dumnezeu, desprinse în chip natural din înţelegerea cucernică a lucrurilor, şi ca pe nişte salbe opiniile cuvenite despre lucruri care s-au născut în ea din contemplarea naturală, şi ca pe nişte brăţări de iâini lucrările naturale ale virtuţilor, le topeşte în cuptor, în fierberea aprinsă a mâniei şi a dispoziţiei pătimaşe a poftei. Apoi folosind închipuirea şi forma păcatului rămasă de mai înainte în cugetare, care prin lucrarea ei este pururi împrăştiată şi împrăştie împreună cu sine şi mintea ocupată de ea, care desparte cu alte cuvinte mintea de identitatea unitară cu adevărul ei şi o risipeşte în multe şi nestatornice păreri şi închipuiri cu privire la lucruri ce nu există, dă fiinţă deprinderii celei nesocotite. Pe această deprindere o sfărâmă şi o risipeşte sub apă, venirea lui Dumnezeu Cuvântul, subţiind prin fineţea contemplaţiei grosimea cugetării îndreptată, din pricina patimilor, spre suprafaţa celor sensibile. Tot această venire a Cuvântului face să se aleagă puterile (facultăţile naturale), din confuzia şi schimbarea întreolaltă în care le-a aruncat patima, readucându-le iarăşi la principiul propriu al raţiunilor lor. Căci aceasta îmi pare că se înţelege prin a risipi sub apă. Tâlcuirea noastră e prezentat în aceste cuvinte pe scurt tot înţelesul celor istorisite în locul de mai sus. Ca să devină însă locul mai limpede, să privim, dacă se poate, fiecare parte a lui într-un chip mai determinat.

Viţelul turnat este deci amestecarea şi confuzia puterilor naturale întreolaltă, sau mai bine zis împreunarea lor pătimaşă şi nesocotită, care dă naştere lucrării nesocotite a patimilor contrare firii. Iar viţelul este unul, pentru că una este deprinderea răutăţii cea împrăştiată în multe chipuri ale păcatului. Şi este viţel pentru robusteţea şi rezistenţa la lucru, pentru caracterul ei grosolan şi pentru uşurinţa de a digera şi născoci, întrucât îşi rumegă afecţiunea păcătoasă faţă de patimi. Iar turnat este, deoarece deprinderea patimilor şi făptuirea lor se modelează după chipul nălucirii păcătoase rămasă de mai înainte în cugetare. Pluralul aceştia sunt dumnezeii tăi e folosit din pricină că păcatul este prin fire împrăştiat şi nestatornic, atotfelurit şi împărţit. Căci dacă binele prin fire uneşte şi corupe cele unite. În sfârşit cerceii sunt raţiunile cu privire la Dumnezeu, care răsar în chip firesc în minte din înţelegerea cucernică a lucrurilor; iar slabele sunt opiniile drepte despre lucruri în temeiul contemplaţiei, precum brăţările sunt lucrarea virtuţilor cu fapta.

Sau iarăşi: cerceii sunt raţiune înscăunată, căci urechea este simbolul raţiunii. Salba este facultatea mâniei, grumazul este chipul înălţării şi al tiraniei. Brăţările sunt pofta arătată prin fapta dornică de plăcere. Toate acestea, după înţelesul dat fiecăreia, aprinzându-le mintea în focul patimilor, dau naştere desprinderii nesocotite şi nebuneşti a neştiinţei, care e maica tuturor păcatelor. Pe aceasta o subţiază mintea atunci când, scrutând prin cugetare grosimea patimii îndreptată prin simţire sau suprafaţa lucrurilor, desface amestecarea pătimaşă a elementelor care o constituie, readucând pe fiecare la propriul său principiu. În felul acesta risipeşte sub apă, adică aduce sub cunoştinţa adevărului, elementele separate şi slobozite din reaua împletire şi amestecate întreolaltă.

Ca să aduc o pildă, orice patimă e o împletire dintr-un lucru supus simţurilor, dintr-o simţire (lucrare a simţului: percepţie) şi dintr-o putere (facultate) naturală, cum este mânia, sau pofta, sau raţiunea, abătute de la ceea ce e potrivit cu firea. Dacă aşadar mintea vede ţinta acestei amestecări a lucrului sensibil, a simţirii şi puterii naturale, şi văzând poate să readucă, prin separare, pe fiecare dintre ele la raţiunea ei firească şi să contemple lucrul sensibil în fine, fără să provoace afecţiunea simţirii faţă de el, iar simţirea slobodă de robia acelui lucru sensibil şi să zicem pofta sau alta din puterile naturale, fără dispoziţia pătimaşă faţă de acea simţire sau lucru sensibil, cum de pildă o anumită mişcare a patimii face să devină o privire, a subţiat grosimea viţelului, adică alcătuirea oricărei patimi şi a împrăştiat-o sub apa cunoştinţei, făcând să dispară cu totul chiar şi simpla închipuire a patimilor, prin restabilirea lucrurilor care o alcătuiesc în rostul lor firesc.⁷⁴ Fie deci ca şi noi, subţiind viţelul turnat, să-l facem să piară din suflet, ca acesta să păstreze neştirbit numai chipul dumnezeiesc, neîntinat de nimic din cele din afară. Iar adaosul: şi cu apa aceea a adăpat pe fiii lui Israel arată învăţătura curăţitoare de patimi, pe care o dă ucenicilor ce îi învaţă pe ei.

Note

Închipuirea aceasta e imaginaţia, care e înrâurită în lucrarea ea de întipăririle ce şi le-au lăsat în ea vechile păcate. Imaginaţia la omul cu o experienţă în urma lui nu mei e o putere neutră, ci totdeauna e influenţată, e determinată în închipuirile ce şi le plăsmuieşte de faptele ce le-a săvârşit şi de imaginile ce şi le plăsmuieşte de faptele ce le-a săvârşit şi de imaginile ce le-a avut, chiar dacă acestea nu se mai mişcă în conştiinţă, ci s-au scufundat în subconştient. (73)

Ideea e luată de la Evagrie. Evagrie desface patima iubirii de bani în : a) aurul însuşi b) sensul lui, c) mintea care l-a primit, şi d) în plăcerea vrăjmaşă care leagă mintea de el. la Sfântul Maxim împărţirea e mai psihologică: a) obiect, b) percepţie şi c) o facultate naturală abătută de la lucrarea ei firească, care exprimă punctele c) şi d) ale lui Evagrie. Prin c) Sfântul Maxim ne dă şi o explicare a ceea ce e patima în sine, ceea ce Evagrie nu face, mulţumindu-se să o indice prin plăcerea vrăjmaşă. (74)

Dacă Dumnezeu a trimis pe Moise în Egipt, de ce caută Îngerul lui Dumnezeu să ucidă pe cel trimis de Dumnezeu? căci desigur l-ar fi ucis dacă nu s-ar fi grăbit femeia sa să taie pruncul împrejur, oprind prin aceasta pornirea Îngerului. Şi dacă era necesară tăierea împrejur a copilului, de ce nu i-a poruncit Dumnezeu cu blândeţe să facă aceasta înainte de a-l fi trimis? În sfârşit, dacă este o greşeală, de ce nu l-a sfătuit îngerul cel bun cu blândeţe pe cel trimis de Dumnezeu la o astfel de slujbă? (Exod 4,24)

Cel ce cercetează cu frica lui Dumnezeu înţelesul lucrurilor grele ale Scripturii şi nu ridică acoperământul literei de pe dup decât pentru slava lui Dumnezeu, va afla toate înaintea sa, după Cuvântul înţelepciunii, negăsindu-se nimic care să împiedice înaintarea fără greş a înţelegerii spre cele dumnezeieşti. Vom lăsa deci istoria, care din punct de vedere trupesc s-a împlinit încă de pe vremea lui Moise, şi vom înţelege cu ochii minţii sensul ei duhovnicesc, care se înfăptuieşte neîncetat şi din ce se înfăptuieşte mai mult, e tot mai viu.

Pustiul din care e trimis Moise în Egipt spre a scoate din el pe fiii lui Israel sau firea omenească, sau lumea aceasta, sau deprinderea lipsită de patimi. În una din aceasta aflându-se mintea după ce a dobândit cunoştinţa lucrurilor prin contemplaţie, primeşte din adâncul inimii de la Dumfezeu îndemnul ascuns şi tainic să scoată din Egipt, adică din trup şi din simţire, ca pe nişte Israeliteni, înţelesurile dumnezeieşti ale lucrurilor, ca să nu se mai ostenească acestea prosteşte în frământarea lutului, adică a patimilor trupului. Încredinţată cu această slujbă dumnezeiască, mintea porneşte, împreună cu înţelepciunea, care este unită cu ea, prin cunoştinţă, întocmai ca o soţie, şi cu chipul purtărilor alese, sau cu gândul de bun neam, născut din ea, pe calea virtuţilor. Calea aceasta nu îngăduie nici o oprire celor ce merg pe ea, ci aceştia trebuie să înainteze necontenit şi întins spre ţinta sufletului, adică spre cununa chemării de sus. Căci oprirea pe calea virtuţii este începutul păcatului, deoarece mintea se ocupă atunci pătimaş cu vreunul din lucrurile materiale, care stau pe amândouă părţile drumului şi face chipul şi gândul curat şi tăiat împrejur al purtării evlavioase, netăiat împrejur şi întinat. Când deci se opreşte, vede îndată prin conştiinţă, raţiunea ⁷⁸ mustrătoare, ca pe un înger, ameninţând-o cu moartea mărturisind că pricina ameninţării este oprirea pe calea virtuţii, oprire care face gândul netăiat împrejur. Înţelepciunea, soţia minţii; o împacă, tăind cu o piatră (cu raţiunea credinţei), ca şi Sefora, nălucirea materială ivită în gândul-copil şi usucă toată amintirea vieţii după simţuri. Căci zice: Şi s-a oprit sângele tăierii împrejur a copilului, adică a încetat viaţa pătimaşi şi nălucirea şi mişcarea ei, după ce gândul întinat a fost curăţit de către Înţelepciunea credinţei. După această curăţire încetează, întocmai ca un înger, şi raţiunea de-a mai lovi prin conştiinţă mintea care păcătuieşte şi de a-i mai osândi orice gând care se mişcă astfel de cum trebuie. Căci calea virtuţilor e într-adevăr plină de mulţi sfinţi îngeri, kare fac lucrătoare fiecare virtute după felul ei, adică de multe raţiuni şi moduri de lucrare, ⁷⁹ ca şi de Îngeri nevăzuţi, care ne ajută la cele bune şi mişcă în noi aceste raţiuni.

Cuvântul Sfintei Scripturi înfăţişează în chip minunat totdeauna înţelesurile spirituale înaintea întâmplărilor istorisite, celor care au dobândit vederea sănătoasă a sufletului şi nu bârfesc pe Dumnezeu sau pe sfinţii Lui Îngeri. Căci Moise când a fost trimis de Dumnezeu, n-a avut, după înţelesul spiritual al Scripturii, vreun fiu sau vreun gând netăiat împrejur. Căci altfel i-ar fi poruncit Dumnezeu mai întâi să-l taie împrejur şi apoi l-ar fi trimis. Nici n-a arătat Îngerul cruzime, vestindu-i lui Moise că ar putea muri din pricina greşelii de a se fi oprit din drumul virtuţilor, i-ar fi putut aduce lui Moise moartea. Privind adică mai atent la această istorie, veţi afla limpede că nu la începutul, nici la mijlocul, nici la sfârşitul drumului, ci la un popas l-a întâmpinat Îngerul şi l-a ameninţat cu moartea pentru greşeala săvârşită în cuget din nebăgare de seamă. Deci dacă nu s-ar fi oprit din drum şi n-ar fi întrerupt călătoria, n-ar fi fost mustrat, primind prin Înger ameninţarea pentru netăierea împrejur a copilului. Să rugăm şi noi pe Dumnezeu, dacă suntem pe calea poruncilor, ca la orice călcare să nu înceteze a ne trimite, ca pe un înger, raţiunea care să ne ameninţe în conştiinţă cu moartea din pricina greşelii, ca, trezindu-ne la simţire, să învăţăm să tăiem prin înţelepciunea înnăscută ca pe o netăiere împrejur, necurăţirea patimilor care s-a lipit de noi pe drumul vieţii, din negrijă. ⁸¹

Note

În greceşte raţiunea e de genul masculin. Ea e raţiunea din noi, care e un vestitor (un înger) al voii lui Dumnezeu. raţiunea lunecă din poziţia ei obiectivă când omul se predă păcatul, făurindu-i argumente pentru faptele păcătoase. Dar la început, când apare ispita, raţiunea încă îşi împlineşte rolul ei de-a arăta caracterul mincinos al faptei spre care vrea să atragă ispita pe om. Acest moment e descris aici. Oprirea din înaintarea în virtute încă nu e o cădere în păcat, dar e o clipă de păcat, dar e o clipă de ezitare, de care e foarte aproape primejdia căderii. În virtute trebuie să se meargă tot înainte. Orice ezitare e primejdioasă. O prelungire a ei duce sigur la păcat. Dar nu numai în această clipă de ezitare vesteşte raţiunea adevărul ce trebuie făptuit, ci şi după ce a căzut omul în păcat şi raţiunea a lunecat la rolul de făuritoare de argumente în slujba păcatului, în mod ascuns ea mai continuă cu o parte a ei să vestească adevărul. E un fel de dedublare a raţiunii. La suprafaţă ea susţine gălăgios minciuna păcatului, dar în ascuns ea protestează mai mult sau mai puţin perceptibil, împotriva minciunii. Raţiunea are în amândouă aceste cazuri forma conştiinţei. Căci e fapt că şi conştiinţa are un element raţional în ea. Nici conştiinţa nu trebuie concepută ca o mişcare oarbă, nici raţiunea ca o funcţiune pur teoretică. Conştiinţa e raţională şi raţiunea e putere morală, e însăşi mişcarea de protest a firii noastre raţionale împotriva iraţionalităţii şi minciunii păcatului. Dar mişcarea de protest a raţiunii e trezită şi de Duhul Sfânt, cum am văzut în Răsp. 15, iar din Răspunsul de faţă, rezultă că şi Îngerii propriu-zis mişcă raţiunea noastră. (78)

Fiecare poruncă sau virtute îşi are raţiunea ei, ca rază a Logosului divin. Dar raţiunea aceasta e luată la cunoştinţă de raţiunea cea una din noi, care primeşte astfel teme diferite forme. De fiecare dată raţiunea din noi se armonizează cu raţiunea dintr-o poruncă şi pledează pentru ea. Astfel sunt multe raţiuni şi totuşi una. (79).

Raţiunea din noi e mişcată cu adevărat de un Înger, ca să revină la judecata ei dreaptă după ce a căzut în păcat. Sau raţiunea fiecărui lucru e impusă raţiunii noastre, când aceasta s-a despărţit de aceea prin păcat, de un Înger. Şi atunci de fapt prin mişcările cele juste ale raţiunii sau ale conştiinţei noastre, se manifestă bunăvoinţa unui Înger faţă de noi. (80)

În general după Sfântul Maxim viaţa în virtute e concepută dinamic. Virtutea pretinde o mişcare continuă a firii în sus. Dimpotrivă păcatul e oprire şi apoi rostogolire în jos. Virtutea cere un efort continuu, chiar dacă am vrea numai să o menţinem la acelaşi grad. Dar nimenea nu se poate menţine la acelaşi grad de virtute, ci sau sporeşte în ea, sau cade. Simpla încetare din înaintare, înseamnă, ca slăbire a efortului propriu vieţii virtuoase, cădere. Un al doilea lucru ce trebuie remarcat e că viaţa virtuoasă pe de-o parte e singura viaţă conformă cu firea cum trebuie, pe de alta că ea fu e posibilă fără ajutorul îngerilor. Deci o separaţie netă între natură şi har nu e deloc posibilă. (81)

Ce înseamnă: Câţi au greşit fără să aibă legea, fără lege vor şi pieri; iar câţi au păcătuit cu legea în faţă, după lege se vor judeca? (Rom. 2,12). Şi cum zice iarăşi tot acela: Când va judeca Dumnezeu cele ascunse ale oamenilor după Evanghelia mea, prin Iisus Hristos? (Rom. 2,16). Dacă se vor judeca după lege, cum se vor judeca prin Iisus Hristos?

Iisus Hristos, Cuvântul lui Dumnezeu, ca Ziditor al tuturor, a făcut şi legea naturală. Iar ca Providenţiator şi Dătător al legii, a dat desigur atât legea scrisă în litere, cât şi legea duhului, adică a harului. Căci sfârşitul legii, adică al legii scrise, înţeleasă duhovniceşte, este Hristos (Rom. 10,4). Dacă deci în Hristos, ca ziditor, ca Providenţiator şi Dătător de lege şi ca Răscumpărător, se adună şi legea naturală şi cea scrisă şi cea a harului, se adevereşte cuvântul dumnezeiescului Apostol că Dumnezeu va judeca cele ascunse ale oamenilor după Evanghelia Lui, adică după ceea ce li se binevesteşte. Dar aceasta nu înseamnă altceva că le va judeca prin Iisus Hristos, Cuvântul Său cel unul născut după fiinţă, întrucât prin El se află sălăşluit în toţi şi pe unii îi mustră, pe alţii îi laudă după merit, iar celor ce au vieţuit după fire, după lege şi după har, le dăruieşte prin Cuvântul cel negrăit şi unul născut, care există după fiinţă împreună cu El, cele de care sunt vrednici. Căci Cuvântul dumnezeiesc este Făcătorul a toată firea, la toată legea, treapta şi rânduiala, şi Judecătorul celor ce vieţuiesc după fire, după lege, după treapta lor şi după rânduială. Pentru că fără Cuvântul care o promulgă, nu este lege. Fie deci că e judecat cineva după lege, prin Hristos va fi judecat; fie fără lege, iarăşi va fi judecat prin El. Căci Cuvântul ca Ziditor este începutul, mijlocul şi sfârşitul tutore celor ce sunt, se cugetă şi se numesc. ⁸⁷

Note

Dumnezeu Cuvântul e ca început Făcătorul tuturor, ca mijloc, rânduiala după care şi puterea prin care se mişcă şi se dezvoltă toate, şi ca sfârşit, ţinta spre care tind şi în care ajung toate prin împlinirea a toată legea şi rânduiala. Din El, în El şi spre El sunt toate. Cuvântul cel sălăşluit în toţi ca Raţiunea cea mare (Logos) grăieşte tuturor prin raţiunea lor, chiar şi celor ce se află în starea naturală. (87)

Ce înseamnă Dezbrăcând Căpeteniile şi Stăpâniile  şi celelalte? (Cd. 2,15). Şi cum era îmbrăcat cu ele, odată ce a fost fără de păcat?

Cuvântul dumnezeiesc, cel ce în tot chipul asemenea nouă afară de păcat, a îmbrăcat fără schimbare firea noastră şi prin aceasta S-a făcut om deplin, L-a arătat în Sine pe primul Adam prin trăsăturile facerii şi ale naşterii⁹¹. Omul primind existenţa de la Dumnezeu şi începând să existe chiar prin actul facerii, era liber de stricăciune şi păcat, căci acestea n-au fost create deodată cu el. Când însă a păcătuit călcând porunca, a primit osânda naşterii, care se susţine prin păcat, păcatul avându-şi sursa în trăsătura pătimitoare⁹² ivită din pricina lui, ca într-o lege a naturii. În temeiul acestei legi nici un om nu este fără de păcat, fiind supus fiecare prin firea legii naşterii, care s-a introdus după facere, din pricina păcatului.

Fiindcă, aşadar, din pricina neascultării a intrat păcatul, iar din pricina păcatului a intrat în firea oamenilor trăsătura pătimitoare (pasională) prin naştere şi fiindcă neîncetat cu această trăsătură pătimitoare a naşterii prin păcat se împrospăta prima călcare, nu era nădejde de slobozire, firea fiind încătuşată prin aprobarea voinţei ei într-o legătură rea. Căci cu cât se silea firea să se conserve prin naştere, cu atât se strângea mai mult cu lanţul legii păcatului, având în sine prima greşeală lucrând prin trăsătura pătimitoare. Pentru că firea având chiar în trăsătura pătimitoare sursa de creştere a păcatului, din pricina strâmtorării naturale, purta, datorită păcatului general cuprins în trăsătura pătimitoare, prin patimile contra firii, lucrările tuturor Puterilor şi Stăpânilor ascunse în patimile cele după fire (aspecte).

Prin aceste lucrări toată puterea vicleană contribuia, folosindu-se de trăsătura pătimitoare a firii, la stricăciunea patimilor împotriva firii, împingând voinţa spre ele prin patimile împotriva firii, împingând voinţa, spre el prin patimile cele după fire (afecte).

Făcându-se, aşadar, pentru iubirea Sa de oameni, Fiul cel unul născut şi Cuvântul lui Dumnezeu om deplin, spre a scoate firea oamenilor din această strâmtoare, din prima alcătuire a lui Adam, pe care a avut-o din facere, a luat nepăcătoşenia şi stricăciunea, iar din naşterea introdusă după aceea în fire, din pricina păcatului, a luat numai trăsătura pătimitoare, însă fără de păcat. Puterile rele îşi aveau, cum am spus din pricina păcatului, lucrările lor ascunse în trăsătura pătimitoare primită de la Adam, ca într-o lege necesară a firii. Văzând ele în Mântuitorul trăsătura pătimitoare a firii celei din Adam, datorită trupului pe care-l avea, şi închipuindu-şi că şi Domnul a primit legea firii din necesitate ca orice om obişnuit şi nu mişcat de hotărârea voii Sale, şi-au aruncat şi asupra Lui momeala nădăjduind că-l vor convinge şi pe El prim patima cea după fire (prin efectul natural) să-şi nălucească patima cea împotriva firii şi să săvârşească ceva pe placul lor. Domnul îngăduindu-le prima încercare a ispitirilor prin plăcere, le-a făcut să se prindă în propriile lor viclenii şi prin aceasta le-a dezbrăcat, alungându-le din fire, întrucât a rămas inaccesibil şi neatins de ele. Astfel a câştigat biruinţa, desigur nu pentru El, ci pentru noi, pentru care s-a făcut om, punând în folosul nostru tot câştigul. Căci nu avea pentru sine lipsă de încercare. Cel ce era Dumnezeu şi Stăpân şi slobod prin fire de toată patima, ci a primit încercarea pentru ca, atrăgând la Sine puterea cea rea prin primirea ispitelor noastre, să o biruiască prin momeala morţii, pe aceea care se aştepta să-l biruie pe El ca pe Adam la început.

Astfel de la prima încercare a dezbrăcat Căpeteniile şi Stăpâniile care au întreprins să-l momească (să-l atace), alungându-le departe de fire şi tămăduind latura de plăcere a trăsăturii pătimitoare. Prin aceasta a desfiinţat în El însuşi zapisul lui Adam, prin care se învoise de bună voie cu patimile plăcerii şi prin care, avându-şi voia povârnită spre plăcere, vestea chiar tăcând stăpânirea vicleanului asupra lui, prin faptele ce le săvârşindu-se, elibera din lanţul plăcerii, de frica morţii ⁹⁴.

După, aşadar, prin biruinţa asupra primei încercări, prin plăcere, a zădărnicit planul Puterilor, Căpeteniilor şi Stăpânilor celor rele, Domnul le-a îngăduit să-şi pună în lucru şi a doua momeală (al doilea atac), adică să vină şi cu încercarea ce le mai rămăsese, cu ispita prin durere. În felul acesta, deşertându-şi acelea deplin în El veninul stricăcios al răutăţii lor, l-a ars ca printr-un foc, nimicindu-l cu totul din fire. Aşa a dezbrăcat, în vremea morţii pe cruce, Căpeteniile şi Stăpâniile, întrucât a rămas neînfrânt de durere. Mai bine zis s-a arătat înfricoşat împotriva morţii, a scos din fire latura de durere a trăsăturii pătimitoare, de care fugind omul cu voia, din pricina laşităţii, ca unul ce era tiranizat pururea fără să vrea de frica morţii, stăruia în robia plăcerii, numai şi numai pentru a trăi.

După ce a dezbrăcat aşadar Domnul Căpeteniile şi Stăpâniile la prima încercare a ispitelor în pustiu, tămăduind latura de plăcere a trăsăturii pătimitoare a întregii firii, le-a dezbrăcat din nou în vremea morţii, eliminând de asemenea latura de durere din trăsătura pătimitoare a firii. Astfel a luat asupra Sa, ca un vinovat, isprava noastră, din iubirea de oameni, mai bine zis ne-a scris în socoteala noastră, ca un bun, gloria isprăvilor sale. Căci, asemenea nouă, luând fără de păcat trăsătură pătimitoare a firii, prin care obişnuieşte să lucreze ale sale toată puterea cea rea şi stricăcioasă, le-a dezbrăcat în timpul morţii pe acelea, întrucât au venit şi asupra Lui pentru iscodire. Şi aşa a biruit asupra lor şi le-a ţintuit pe cruce în vremea ieşirii sufletului, ca pe unele ce n-au aflat nimic propriu firii în trăsătura pătimitoare a Lui, pe când ele se aşteptau să dea de ceva omenesc, datorită trăsăturii pătimitoare pe care o avea prin fire din pricina trupului. Deci pe drept cuvânt a slobozit prin trupul Său cel sfânt luat din noi, ca printr-o începătură, toată firea oamenilor amestecată în ea prin trăsătura pătimitoare, supunând prin ea însăşi trăsătura pătimitoare a firii Puterea vicleană care se află tocmai în ea (adică în trăsătura pătimitoare), împărăţind asupra firii.

Există desigur un înţeles şi mai înalt al acestui cuvânt. Dar deoarece, precum ştiţi, nu trebuie date în scris înţelesurile mai ascunse ale dumnezeieştilor dogme, să ne mulţumit cu cele spuse până aici, care pot molcomi cugetarea iscoditoare. Iar dacă Dumnezeu îmi va ajuta să mă învrednicesc şi de faţa voastră, vom înfăţişa şi înţelesul cel apostolic cu toată grija ⁹⁵ .

Scolii

A binevoit să-şi însuşească ispita noastră, cea prin plăcere, spre a-l atrage pe ispititorul, întrucât era, şi ca om, prin fire lipsit de patima din plăcere. Căci ca om era prin fire supus patimilor (afectelor, suferinţei) cu trupul, pentru putinţa Lui de a muri, dar prin aplecarea voii nu era pătimaş, ca unul ce era fără de păcat. (2)

A numit: propriu firii, alunecarea cu voia spre păcat după greşeala lui Adam, din pricina slăbiciunii, pe care Domnul nu o avea în chip firesc nici după trup, fiind şi cu trupul după o fiinţă nepăcătos. (3)

Note

Facerea arată providenţa directă de la Dumnezeu printr-un act de creare. Naşterea arată providenţa prin împreunarea dintre bărbat şi femeie. Iisus a luat unele din trăsăturile naşterii, dar nu pe toate, în special nu pe cele păcătoase. De aceea nu le-a pierdut nici pe toate ale facerii. Astfel în El s-au arătat din nou într-o persoană vie atât unele din trăsăturile lui Adam dinainte de păcat, cât şi unele din cele de după păcat. Din Adam cel dinainte de păcat a luat lipsa de păcat şi nestricăciunea primite prin creaţiune; din Adam cel de după păcat a luat trăsătura pătimitoare venită prin naştere, însă nu şi patimile cele contra firii, cum ar fi anulat nepăcătoşenia şi nestricăciunea. După părerea Sfântului Maxim, ca şi a altor Părinţi, oamenii nu erau destinaţi să se înmulţească prin naştere, ci pe altă cale. Facerea mai înseamnă aici şi trăsăturile pe care le are, sau le-a avut firea oamenilor prin creaţiune, iar naştere pe cele care le are din modul acesta de-a veni la existenţă. Acestea sunt trăsăturile de pe urma păcatului, care au înăbuşit unele din trăsăturile originare. În loc de trăsătură se poate zice şi mod, cum e în greceşte. (91)

Trăsătura pătimitoare sunt afectele intrate, conform Răsp. 1, în fire după păcat. Ele nu sunt păcătoase, dar uşurează naşterea păcatului. De pildă pofta de mâncare e un efect nepăcătos. Dar extragerea sau devierea ei e păcat. Ele au devenit ca un fel de lege a firii, adică însoţesc în mod necesar firea noastră în existenţa ei pământească. Nu ţin însă de însăşi ideea eternă a firii şi deci nu-i vor aparţine în existenţa trupească. De aici rezultă caracterul natural al căsătoriei în raport cu existenţa pământească a firii şi caracterul natural al fecioriei în raport cu existenţa eternă la care e chemată forma. Căsătoria e naturală, dar se potrivit normal unei faze trecătoarea a firii. (92)

De unde înainte Satana era cel care momea pe om prin plăcere şi prin făgăduinţa unei false vieţi, dorind cu lăcomie moartea celor momiţi, acum Iisus îl momeşte cu părerea că va putea fi răpus El de moarte. Moartea lui Iisus s-a făcut momeală Satanei. (93)

Zapisul acesta era un contract mereu confirmat de viaţa lui Adam, prin care, mânat de pofta plăcerii din trăsătura pătimitoare, accepta robia Satane. Iisus refuză să mai primească plăcerea oferită de Satana şi deci abrogă contractul cu acela. (94)

Răspunsul acesta este o minunată pagină de hristologie şi antropologie. Naţiunea principală cu care lucrează în acest Răspuns Sfântul Maxim este aceea de trăsătură pătimitoare, pe care a câştigat-o firea omenească în urma greşelii lui Adam. Trăsătura aceasta pătimitoare, introdusă prin păcat, se deosebeşte de pasivitatea pe care o are în general firea omenească chiar prin creaţiune, care înseamnă în general însuşirea care o face să suporte pasive stări şi mişcări lăuntrice sau influenţe străine în opoziţie cu atitudinile voite, active, ale firii. În acest sens pasivă este firea chiar prin crearea sau prin definiţia ei. Chiar mişcarea este o pasivitate, întrucât firea poate decide cum să se mişte, dar de mişcat trebuie să se mişte. Dar trăsătura pătimitoare specială apărută după păcat cuprinde trei elemente: capacitatea de suferinţă patimile potrivite cu firea (afectele) şi patimile contrare firii. În acest Răspuns e vorba numai de cele trei din urmă. Noi în traducere folosind cuvântul patimă al Sfântului Maxim, am adăugat în paranteză, când s-a simţit lipsa de o precizare specială, la patima în sens de suferinţă, cuvântul pătimire sau suferinţă la patima după fire cuvântul afect, iar la patima contrară firii, n-am adăugat nimic. Afectul natural este de pildă foamea sau frica de moarte. Patima contra naturii e foamea definită apetit pervers, sau frica de moarte transformată în deznădejdea care duce la orice abdicare morală pentru scăparea de moarte. Sfântul Maxim nu înţelege prin cuvântul numai patima rea în sensul obişnuit celorlalţi sfinţi din Filocalie, ca păcat devenit deprindere ce ne robeşte, ci în ea, el pune pe lângă acest înţeles şi înţelesul afectului după fire. În trăsătura pătimitoare intrată în fire după păcat ce cuprind de asemenea aceste trei înţelesuri. Dar patimile contrare firii sunt numai ca o virtualitate la început. Întâi ea înseamnă numai patimile conforme cu firea şi capacitatea de suferinţă. În mod necesar firea se manifestă în asemenea afecte,. Dar necesitatea manifestată în aceste aspecte duce uşor la exagerarea lor în patimi contrare firii. Păcatul se cuprinde în general în această trăsătură pătimitoare şi în ea îşi are sursa de creştere. Deşi păcătoase sunt propriu zis numai patimile contrare firii, dar la omul obişnuit naturale se dezvoltă atât de repede, atât de automat şi de sigur în afecte contrare firii, încât se poate spune că în general toată trăsătura pătimitoare este atinsă de păcat, care înclină spre păcat. Sfântul Maxim spune că atunci când afectele naturale sunt satisfăcute peste trebuinţă, sunt calea pe care vine diavolul în suflet, dar când sunt satisfăcute potrivit cu trebuinţa sunt calea pe care acela e nevoit să se întoarcă în ţara lui. de aceea spune Sfântul Maxim că puterile răului îşi ascund lucrările în sânul afectelor naturale, pentru că biciuindu-le pe acestea să le facă a se transforma din pricina necesităţilor firii în afecte contrare firii. O altă împărţire a trăsăturii pătimitoare, prezentată apriat de Sfântul Maxim, este aceea în afecte de plăcere şi afecte de durere. Se înţelege că sub raportul moral amândouă aceste feluri pot fi conforme cu natura sau contra naturii.

Iisus a luat şi El trăsătura pătimitoare a firii omeneşti de după căderea lui Adam, dar fiind fără de păcat, El nu avea din această trăsătură decât capacitatea de suferinţă şi afectele naturale, de plăcere şi durere. Cu alte cuvinte aceste afecte erau înfrânate de voia Lui, încât niciodată nu se dezvoltau sau nu se transformau în aspecte contrare firii. Puterile rele au crezut însă că, punând şi în Iisus în mişcare aceste afecte, le vor face să devină aspecte contrare firii, afecte păcătoase, ducând şi pe Iisus la păcat.

Ele au încercat să facă o dată lucrul acesta cu afectele de plăcere. Iisus avea plăcere pentru o bucată de pâine în stare de flămânzire, dar Satana n-a putut împinge această plăcere până la căutarea cu orice preţ a bucăţii de pâine. Deci a înfrânat mişcarea Satanei pe acest plan, întrucât s-a dovedit mai slab decât puterea lui. Sfântul Maxim spune că Iisus prin aceasta a scos cu totul din fire latura de plăcere a trăsăturii pătimitoare, adică afectele plăcerii. Afectul e ceea ce stăpâneşte. Dar înfrângând ispita Satanei a făcut ceva mai mult decât să nu lase afectul să se transforme în afect contrar naturii. El a pus afectul în general sub voia sa. Dar un afect stăpânit nu mai e un afect propriu-zis. Deci plăcerea în El fu mai e o putere silnică mai presus de voie, ci o mişcare totdeauna de acord cu voia.

A doua oară a încercat Satana să împingă pe Iisus în păcat prin afectul durerii, cu ocazia răstignirii. Dar şi de astă dată Iisus a înfrânt puterea celui rău şi prin aceasta nu numai că a oprit frica naturală de durere să se dezvolte în frică contrară firii, ci în general a eliminat frica de durere prin fire, punând-o sub stăpânirea voii. Astfel a eliminat în general trăsătura pătimitoare din fire; sau i-a scos colţii, acul prin care Satana îşi injecta otrava în firea omenească. Afectele de durere erau primejdioase întrucât voinţa în dorul de a scăpa de ele şi în general de groaza morţii se arunca în latura opusă, atrasă de plăcere. Iar plăcerea era primejdioasă prin această atracţie puternică ce-o exercita asupra voii, până la robie. Iisus a ridicat prin Sine în general firea omenească deasupra plăcerii şi durerii, deasupra trăsăturii pătimitoare. Iar acest afect din firea lui omenească se prelungeşte în general în firea tuturor oamenilor care intră în comunicare cu El.

Să nu confundăm cu afectul durerii capacitatea de suferinţă, sau de simţire a durerii. Aceasta rămâne în firea omenească şi după ce omul biruie afectele de plăcere şi de durere. Dar prin suferinţă omul e mereu mai presus de afectul durerii, dacă afectul e ceva care stăpâneşte, nu ceva care e stăpânit. (95)

Scolii

Alt înţeles. Raţiunea activităţii este puterea naturală spre împlinirea virtuţilor, iar raţiunea pătimirii este harul celor mai presus de fire sau năvala celor contrare firii. Precum nu avem puterea naturală pentru ceea ce e mai presus de noi, la fel nu avem prin fire putere peste ceea nu este. Pătimim aşadar îndumnezeirea prin har ca una ce e mai presus de fire, dar nu o facem. Căci nu avem prin fire o putere capabilă să realizeze îndumnezeirea. Şi pătimim iarăşi păcatul ca un accident contrar firii, acceptat însă cu voia noastră¹⁰⁶ . Căci nu avem putere naturală spre aducerea în existenţă a răului. Deci câtă vreme ne aflăm, în viaţa de aici, lucrăm la împlinirea virtuţilor, având spre lucrarea aceasta putere prin fire. Iar în viitor vom pătimi îndumnezeirea, primind în dar harul spre pătimirea ei. (5)

Cârmuind mânia şi pofta, raţiunea lucrează virtuţile. Iar mintea luând seama la raţiunile lucrurilor dobândeşte cunoştinţa cea fără greşeală a lor. Când deci raţiunea, după alungarea celor contrare, află ceea ce este vrednic de iubit prin fire, iar mintea, după trecerea peste cele ce pot fi cunoscute, sesizează Cauza lucrurilor, cea mai presus de cunoştinţă şi cunoştinţă, atunci se iveşte pătimirea îndumnezeirii prin har. Această pătimire desface raţiunea de la îndeletnicirea cu discernământul natural, deoarece acolo nu mai este nimic de discriminat şi opreşte mintea de la cugetarea cea după fire, deoarece acolo nu mai este nimic de cunoscut. El face pe cel învrednicit de participarea dumnezeiască Dumnezeu, prin identitatea pe care o dobândeşte prin odihnă¹⁰⁷. (7)

Felurile virtuţii şi raţiunile lucrurilor sunt, zice, chipurile bunurilor dumnezeieşti. Diferitele feluri de virtuţi sunt ca un fel de trup al lui Dumnezeu, iar raţiunile cunoştinţei în duh ca un fel de suflet. Prin acestea îndumnezeieşte El pe cei vrednici, dându-le pecetea consistentă a virtuţii şi hărăzindu-le substanţa statornică a cunoaşterii adevărate. (8)

Note

Păcatul devenit patimă ne duce fără nevoie. Nebunia, ultimul grad al păcatului, al alterării firii, nu mai lasă nici o urmă de iniţiativă voluntară în om, ci omul e într-o completă pasivitate. De aceea în iad omul nu mai poate face nimic pentru mântuirea Sa. Omul în această stare nu se mai poate nici pocăi. (106)

Participând la Dumnezeu, mintea nu mai trece de la un lucru la altul nici dorinţa. Acel om rămâne pentru veci într-o neschimbare totală. Dar nu e o schimbare moartă, ci o trăire (o patimă intensă a lui Dumnezeu în sine. El e Dumnezeu nu numai pentru că are în sine lucrările dumnezeieşti, ci pentru că e neschimbabil ca Dumnezeu. (107)

Ce înseamnă cuvântul din Fapte despre Petru: Trecând prima strajă şi a doua, a venit la poarta cea de fier? (Fa. 12,10)

Mintea cea credincioasă şi lucrătoare ¹³¹ fiind, asemenea Sfântului Petru, prinsă de Irod, adică de legea de piele (căci Irod se tâlcuieşte: cel de piele), sau de cugetul trupesc, e închisă în dosul a două străji şi a unei porţi de fier, adică e războită de lucrarea patimilor şi de învoirea gândului cu ele. Pe acestea trecându-le mintea ca pe nişte străji, sau carcere, ajutată de raţiunea filozofiei lucrătoare (ca de un Înger), ¹³² ajunge la poarta cea de fier, care duce în cetate, adică la poarta cea de fier, care duce în cetate, adică la împletitura strânsă şi tare greu de biruit, dintre simţuri şi lucrurile sensibile. Pe aceasta deschizând-o raţiunea contemplaţiei naturale în duh, dă drumul minţii să plece fără teamă spre lumea înrudită a celor inteligibile, slobozită de furia lui Irod. ¹³³

Scolie

Străji numeşte deprinderea şi săvârşirea păcatului. Căci însuşirea caracteristică a deprinderii este învoirea cu păcatul. Sub robia acestora luptă cel rău ca să ţină pe sfinţi. Iar poarta cea de fier este relaţia naturală a simţurilor cu cele sensibile, din care raţiunea conştiinţei active scapă, ca un Înger, pe cel cu adevărat credincios.

Note

E prima treaptă a urcuşului duhovnicesc, respectiv prima constatatoare din două părţi. Căci urcuşul începe de la credinţa simplă, ajunge la lucrarea virtuţilor, apoi la contemplarea raţiunilor din natură şi în sfârşit la vederea lui Dumnezeu. (131)

Raţiunea fiind în greceşte de genul masculin, poate fi socotită uşor ca simbolizată prin Înger. Pe altă parte raţiunea oricărui lucru şi a oricărui activităţi, fiind socotită de Sfântul Maxim ca o rază vestitoare a raţiunii (a Logosului) supreme, e potrivită asemănarea ei cu un Înger, care e şi el e vestitor al lui Dumnezeu. (132)

Filozofia lucrătoare e strădania de purificare, care e prima treaptă a urcuşului duhovnicesc, presupunând pornirea de la credinţă. Cu ajutorul acesteia (sau a raţiunii îngerului ei) mintea scapă din primele două închisori, din păcatul cu fapta şi din deprinderea cu păcatud. Apoi ajunge în faţa lumii, care deşi nu-i mai este îndemn la păcat, totuşi încă nu-i este străvezie, ci e un zid opac, o poartă de fier în faţa lumii spirituale, omul neştiind s-o vadă decât cu simţirea. Această poartă o deschide sau o face transparentă contemplaţia naturală în duh (respectiv raţiunea îngerul ei). E de observat că Sfântul Maxim nu numeşte prima treaptă înţelepciune lucrătoare, ci iubire de înţelepciune. Înţelepciunea se dobândeşte pe treapta cea mai înaltă. În faţa strădaniei pentru virtuţi omul încă nu posedă înţelepciunea ( nu e înţelept), ci numai iubirea de înţelepciunea ( e numai filozof). (133)

Ce înseamnă: Vreau să ştiţi că Hristos este capul a tot bărbatul, iar capul femeii este bărbatul şi capul lui Hristos. Dumnezeu. orice bărbat, care se roagă, sau prooroceşte având ceva pe cap, face de ruşine capul său şi orice femeie, care se roagă sau prooroceşte cu capul dezvelit, face de ruşine capul ei: căci e tot una ca şi cum ar fi rasă? Şi ce înseamnă: Pentru aceea femeia trebuie să aibă pe cap un semn de stăpânire din pricina Îngerilor?

Trebuie să se ştie că spunând dumnezeiescul Apostol că Hristos este capul a tot bărbatul, a afirmat că Hristos este capul bărbatului credincios, care împlineşte poruncile dumnezeieşti şi contemplă dogmele evlaviei. Cu toată forma sa generală, cuvântul nu cuprinde şi pe bărbaţii necredincioşi. Căci cum ar putea fi Hristos cap al celor ce nu cred? Prin urmare, după unul din înţelesurile mai înalte ale acestui loc, spunem că bărbatul are mintea activă¹³⁶ care are drept cap raţiunea (cuvântul) credinţei. Spre aceasta privind ca spre Hristos, mintea îşi întocmeşte propria viaţă, zidind-o cu harurile poruncilor prin fapte. În felul acesta nu necinsteşte capul său, adică credinţa, punând asupra lui vreun oarecare acoperământ pământesc din afară. Ceea ce înseamnă că nu pune mai presus de credinţă nimic din cele vremelnice şi pieritoare. Femeie a acestei minţi spunem că este însăşi deprinderea făpturii, care e acoperită cu părul bogat al multelor şi feluritelgr cugetări şi chipuri de viaţă practică; sau mai bine zis deprinderea aceasta are însăşi mintea, în calitatea de cap al ei, acoperită cu podoaba deasă a acestor cugetări şi chipuri. Iar Hristos zicem că e credinţa ipostasiată, al cărei cap este în chip vădit Dumnezeu, spre care duce raţiunea credinţei, arătând celui ce-şi înalţă cugetarea de la cele de jos pe Dumnezeu, în care se şi află după fire.¹³⁷

Şi iarăşi putem spune că bărbatul este mintea care cultivă contemplaţia naturală în duh, având drept cap Raţiunea (Logosul) creatoare a tuturor, ce se arată celui ce crede din ordinea frumoasă a celor văzute. Pe aceasta nu o necinsteşte mintea, întrucât nu o acoperă şi nu o pune dedesubtul vreunuia din lucrările văzute şi nu ridică, peste tot, ceva mai presus de ea. Femeia acestei minţi este simţirea (lucrarea de percepţie), care este tovarăşa ei de viaţă şi prin care pătrunde în natura lucrurilor sensibile şi adună raţiunile mai divine din ea. Mintea nu îngăduie acestei consoarte să se descopere în lucrarea ei de vălurile raţiunii şi să se facă slujitoarea nesocotinţei (iraţionalităţii) şi a păcatului, ca în felul acesta, respingând raţiunile mai divine ca pe nişte acoperăminte, să primească drept cap, în locul minţii, patima nesocotinţei¹³⁸ . Iar cap al lui Hristos, adică al Raţiunii (Logosului) creatoare, care se dezvăluie din lucruri, analog cu ele, prin contemplaţia lor naturală, străbătută de credinţă este Mintea cea negrăită, care o naşte pe acea după fiinţă. Spre Mintea aceea duce Raţiunea (Cuvântul) prin sine mintea ce urcă prin contemplaţia cucernică a lucrurilor, împărtăşindu-i treptat din vederile spirituale ale celor dumnezeieşti, pe măsura cunoaşterii celor văzute.

Şi iarăşi bărbatul este mintea ajunsă înăuntrul cunoaşterii tainice a lui Dumnezeu (a teologiei mistice), având drept cap neacoperit pe Hristos, adică Raţiunea credinţei înţeleasă în chip necunoscut, sau mai bine zis cunoscută în chip neînţeles, prin iniţierile tainice, indemonstrabile. Mintea, ajunsă prin exerciţiu la golul îndumnezeitor, vrednic de laudă, care o depăşeşte total şi distinct atât pe ea cât şi toate cele ce există, nu pune peste acea Raţiune nimic din cele ce sunt, nici simţire, nici raţiune, nici minte, nici înţelegere, nici cunoştinţă, nici ceva cunoscut, nici ceva cugetat, nici ceva simţit, nici ceva ce simte. Femeia acestei minţi este cugetarea curăţită de toată imaginaţia sensibilă, având drept cap mintea acoperită bogat cu iluminările fără de început şi mai presus de înţelegere ale dogmelor negrăite şi necunoscute. Iar cap al lui Hristos, adică al Raţiunii negată tainic prin depăşire, este Mintea ridicată în chip absolut şi infinit peste toate şi în tot chipul. Pe aceasta Hristos, cel înţeles spiritual ca Raţiunea Minţii prin fire, o face cunoscută celor vrednici. Pentru că zice: Cel ce m-a văzut pe Mine a văzut pe Tatăl. (Ioan. 14,9). Şi într-adevăr înţelegerea Raţiunii devine cunoştinţă a Minţii care a născut-o pe aceea, întrucât Raţiunea arată Mintea subzistând în Sine după fiinţă. Spre acea Minte ridică Raţiunea mintea ce se doreşte după identificarea cu Dumnezeu prin har, după ce aceasta şi-a eliberat înţelegerea de mulţimea lucrurilor deosebite calitativ şi cantitativ şi s-a adunat într-o unitate deiformă, prin identitatea şi simplitatea mişcării neîncetate şi cunoscătoare în jurul lui Dumnezeu ¹⁴⁰ .

Deci toată mintea activă (lucrătoare, practică) rugându-se şi proorocind, cu alte cuvinte, căutând să afle raţiunile virtuţilor (căci aşa trebuie înţeles cuvântul rugându-se), sau descoperind chipurile lor prin fapte (căci aşa trebuie înţeles cuvântul proorocind), trebuie să privească numai la raţiunea goală a credinţei, neabătându-şi cugetarea, gândul sau lucrarea la nimic altceva şi deci neacoperindu-şi capul, sau punând altceva peste el. şi orice femeie, adică orice deprindere a minţii active, rugându-se sau proorocind, adică mişcându-şi în chip ascuns dispoziţia ei internă, sau înfăţişând virtutea în chipurile purtării din afară, dacă face aceasta fără discernământ raţional, necinsteşte capul ei. Căci ea cultivă atunci binele urând unei pofte, odată ce este lipsită de raţiunea care o împodobeşte ca un acoperământ. De asemenea toată mintea, care se exercită în contemplaţia naturală, dacă se roagă sau proroceşte având ceva pe cap, cu alte cuvinte caută să cunoască raţiunile lucrurilor care le împărtăşeşte altora, cu vreo pornire spre altceva, fără un scop evlavios, necinsteşte capul său, ca una ce pune mai presus de cunoştinţa dreaptă şi cucernică vreun lucru din cele trecătoare. Şi orice femeie, adică orice percepţie orientată în chipul natural sau lucrurile sensibile, dacă nu are raţiunile spirituale ale acelora ca acoperitoare, necinsteşte capul ei, ocupându-se cu contemplarea celor văzute din patimă, pentru afecţiunea naturală faţă de ele. Şi iarăşi, toată mintea îndrăgostită de teologia mistică, dacă se roagă sau prooroceşte având ceva pe cap, adică dacă pătrunde la vederile tainice în chip neştiut, sau învaţă şi iniţiază pe alţii în teologie, având vreo formă a înţelegerii în vreme ce cunoaşte sau face cunoscut în chip mistic Cuvântul cel mai presus de înţelegere, ruşinează capul său, punând pe Cel simplu şi mai presus de orice înţelegere, sub ceva din cele ce sunt sau se cunosc. Mintea trebuie să fie atunci golit de toată ideea şi de toată cunoştinţa, ca să vadă fără ochi pe Dumnezeu Cuvântul cel adevărat, ştiind limpede că în privinţa lui Dumnezeu sunt mai adevărate negaţiunile prin depăşire, care vestesc realitatea pozitivă divină prin negarea totală a celor ce sunt. Şi orice femeie, adică orice cugetare a unei astfel de minţii, care e adumbrită de multe vederi tainice, necinsteşte capul ei, lepădând cunoştinţa dumnezeiască şi tainică ce acopere mintea ca pe un cap.

Deci tot bărbatul, adică toată mintea activă, sau naturală, sau teologică, ¹⁴¹ când se roagă sau prooroceşte, adică primeşte învăţătura sau învaţă pe alţii, să aibă descoperit capul său, adică pe Hristos: cea activă, nepreţuit nimic mai mult decât credinţa şi virtutea; cea naturală, neputând nici o altă raţiune mai presus de Raţiunea primă; iar cea teologică, neconturând nicidecum în schemele şi înţelesurile câştigate din lucruri, pe Cel mai presus de înţelegere şi de cunoştinţă. Şi toată femeia, adică toată deprinderea minţii active, sau percepţia celei naturale, sau cugetarea înţeleaptă a celei teologice, să-şi acopere capul: deprinderea activă, având aşezat asupra ei discernământul raţiunii, cu care să deosebească cele ce trebuie şi cele ce nu trebuie făcute; percepţia, puterea raţiunii cu care să judece cu ştiinţă cele văzute; iar cugetarea, cunoştinţa cu totul indemonstrabilă a celor mai presus de înţelegere. Căci toată deprinderea, percepţia şi cugetarea neacoperită în modul arătat, nu se deosebeşte de cea rasă, adică de cea care n-are nici o raţiune a virtuţii, sau a evlaviei, sau a cunoştinţei tainice şi a iubirii dumnezeieşti.

Deci orice astfel de femeie trebuie să aibă, pe bună dreptate, totdeauna stăpânirea raţiunii, sau supravegherea raţională asupra capului. Aceasta în primul rând pentru îngeri, care văd mişcările arătate şi nearătate ale noastre şi scriu tot gândul şi toată fapta sau lauda spre osânda noastră în ziua înfricoşată a dării la iveală. Apoi pentru cugetările conştiinţei, înţelese şi ele în mod figurat ca îngeri, care ne mustră pentru cele ce le-am săvârşit, sau ne apără acum şi în ziua judecăţii. În sfârşit şi pentru îngerii răi, care pândesc deprinderea, percepţia şi cugetarea noastră ca îndată ce le văd dezvelite de discernământul, de evlavia şi de cunoştinţa raţională şi mintală, să dea năvală, făcând să se nască cele potrivnice acestora: lipsa de discernământ, de evlavie şi neştiinţă, prin care dracii cei răi lucrează păcatul, rătăcirea şi necredinţa.

Iar cap al lui Hristos a fost numit Dumnezeu, care ca Minte este prin fire principiul Raţiunii.

Scolii

Bărbat este şi acela care se îndeletniceşte cu filozofia activă (lucrătoare, practică). (1)

A numit cap pe Hristos, ca ipostas al bunurilor viitoare. Căci credinţa, după dumnezeiescul Apostol, este ipostasul celor viitoare şi dovada lucrurilor nevăzute, prin ceea ce este arătat El însuşi. Pentru că în El sunt ascunse toate comorile cunoştinţei şi ale înţelepciunii. (2)

Credinţa cea ipostasiată este credinţa efectivă şi lucrătoare, prin care Cuvântul lui Dumnezeu se arată în cei activi întrupat în porunci.¹⁴⁵ Iar prin acestea Cuvântul îi duce pe cei activi spre Tatăl, în care se află El după fire. (3)

Bărbat este şi mintea ce se exercită cu evlavie în contemplaţia naturii, având drept cap Raţiunea lui Dumnezeu, pe care o contemplă cugetarea prin credinţă, ca pricină creatoare a celor văzute. (4)

Dacă cineva vrea să vadă în chip just creaţiunea (căci omul are putere naturală să vadă bine şi să deosebească binele de rău), va fi călăuzit spre pomul vieţii, care este Făcătorul a tot pomul, în care sunt ascunse comorile cunoştinţei şi ale înţelepciunii. Iar dacă, întrebuinţând greşit puterea naturală (abuzând de ea), va vrea să vadă creaţiunea în chip rău, se va depărta de viaţă şi va mânca din pomul care ascunde în sine deosebirea binelui de rău, supunând simţirii şi socotinţei neraţionale mintea şi raţiunea. Deci unul ca acela va socoti plăcerea ca bine, pentru că ajută la conservarea trupului, iar durerea şi ostenelile trupului ca rău, pentru că nu ajută la acea conservare; şi va socoti făptura drept Dumnezeu, procurându-şi din ea prilejurile plăcerii trupeşti. (5)

Din fiinţa celor văzute şi din mişcarea şi din varietatea lor, cunoaştem Monada sfântă cea în trei ipostasuri. (7)

Bărbat e şi cel iniţiat în teologia mistică. (8)

Femeia minţii active zice că este deprinderea, ca născătoare a chipurilor virtuţii; a celei naturale, simţirea (percepţia prin simţuri) înnobilată prin raţiunile Duhului, ca născătoare a imaginilor nepătimaşe ale lucrurilor; iar a celei teologice, cugetare curată, capabilă să pătimească în chip unitar lumina cea unică în trei străluciri. (11)

Identitatea minţii desăvârşite cu Dumnezeu după har înseamnă mişcarea simplă şi neîmpărţită a minţii în jurul Celui ce este prin fire unul şi acelaşi. Această mişcare nu primeşte înţelesuri care se deosebesc după cantitatea substanţei sau după calitatea puterii, ci numai o bucurie negrăită, plină de o simţire mai presus de înţelegere. (13)

Rugăciunea celui activ (practică) constă, zice, în cererea virtuţilor, iar proorocia în comunicarea adevărată a raţiunilor din ele. Rugăciunea celui ce se îndeletniceşte cu contemplarea naturii constă, zice, în cererea cunoştinţei ştiinţifice a lucrurilor, iar proorocia în comunicarea acesteia altora, printr-o învăţătură adevărată. În sfârşit, rugăciunea celui ce se îndeletniceşte cu teologia, este, zice, tăcerea tainică, în timpul căreia mintea se face, prin negarea lucrurilor în sens de depăşire, vrednică de unirea cea mai presus de înţelegere şi cunoştinţă; iar proorocia acestuia este iniţierea tainică a altora în acestea. Căci rugăciunea înfăptuieşte unirea celui ce se roagă cu Dumnezeu, iar proorocia pentru Dumnezeu îndeamnă pe cel ce prooroceşte să comunice oamenilor bunurile date lui.¹⁴⁶ (14)

Note

Mintea (în greceşte de genul masculin) în strădania pentru virtuţi se conduce la început de credinţă, nu de evidenţă. (136)

Până aici prin bărbatul ce are pe cap pe Hristos şi prin femeia ce are de cap bărbatul, s-a indicat prima treaptă a urcuşului duhovnicesc, cea activă. (137)

Aici prin bărbatul descoperit şi femeia acoperită se indică treapta a doua a urcuşului duhovnicesc, contemplarea naturii. Această contemplare, deşi se numeşte naturală după obiectul ei, se face în duh, deci în har. E o lucrare a raţiunii ajutată de har. Numai o astfel de lucrare a raţiunii, cunoaşte just natura. (138)

Aici se descrie a treia treaptă a urcuşului. Raţiunea credinţei de pe această treaptă nu mai e credinţa ca normă neevidentă din prima treaptă, ci e însuşi Logosul cunoscut direct, dar mai presus de înţelegere, după depăşirea tuturor, şi în acest sens socotit mai degrabă obiect al credinţei. Aici se arată că apofatismul nu înseamnă o necunoaştere totală, ci paralel cu el au loc iluminări tainice. (140)

Mintea practică e mintea preocupată de virtuţi, mintea naturală e cea care contemplă natura, iar mintea teologică e cea care contemplă pe Dumnezeu. ele sunt aşezate pe trei trepte. Nu poate dobândi cineva mintea teologică dacă n-a trecut prin cea practică şi naturală. (141)

Cugetările în greceşte sunt de genul bărbătesc ca şi îngerii. (142)

Credinţa care dă forţă poruncilor sau virtuţilor este însuşi Hristos, sau puterea ce emană din El, pe măsura acestei stări a omului. (145)

Rugăciunea însoţind pe om pe toate treptele urcuşului duhovnicesc, până la unirea cu Dumnezeu, se deosebeşte cu fiecare stare a omului. Rugăciunea ca tăcere tainică era rugăciunea curată. (146)

Dacă regele Babilonului înseamnă alegoric diavolul, cum se înţelege cuvântul trimis de Dumnezeu prin proorocul Ieremia către regii neamurilor şi către regii lui Iuda, prin care îi ameninţă cu închisori şi lanţuri, foamete şi moarte, sabie şi robie, de nu-i vor sluji lui, iar celor ce-i vor sluji de bunăvoie le va fi cu îngăduinţă pe pământul lor? (Ier. 21,8). Şi de ce îl numeşte sluga Sa zicând: Am dat tot pământul lui Nabucodonosor, regele Babilonului, sluga mea, şi fiarele câmpului le-am dat să-i slujească lui. (Ier. 27.6). Ce sunt deci slujirea adusă diavolului şi ce sunt fiarele? Ce sunt apoi cele şase feluri de ameninţări şi cine sunt regii neamurilor şi regii lui Iuda?

Diavolul este şi duşman şi răzbunător al lui Dumnezeu. Este duşman, când din ură faţă de El îşi dă aparenţa unei iubiri pierzătoare faţă de noi oamenii, îndemnându-ne prin patimile de bunăvoie ale plăcerii să alegem în locul bunurilor veşnice lucrurile vremelnice. Prin aceasta furându-ne apoi toată dorirea sufletului, ne desface cu totul de la dragostea de Dumnezeu, făcându-ne duşmani cu voia ai Făcătorului.

Iar răzbunător este când, dezvelindu-şi toată ura sa faţă de noi, care i-am ajuns datornici din pricina păcatului, cere pedepsirea noastră. Căci nimic nu desfată mai tare pe diavol ca omul pedepsit. Îngăduindu-i-se aceasta şi scornind una după alta suferinţele patimilor fără de voie se năpusteşte ca un vifor fără milă asupra celor peste care a dobândit, din îngăduinţa lui (Dumnezeu, putere neurmărind să împlinească o poruncă divină, ci dorind să-şi sature patima urii sale împotriva noastră El vrea ca marea povară a necazurilor dureroase, sufletul sfârşit de slăbiciune să-şi taie de la sine puterea nădejdii în Dumnezeu, făcând din întâmplările dureroase care vin peste el nu pricini pentru reculegerea minţii, ci pricini de necredinţă.

Dumnezeu, bun fiind şi vrând să smulgă din noi, cu totul sămânţa păcatului, adică plăcerea, care desface mintea de la iubirea lui Dumnezeu, îngăduie diavolului să aducă asupra noastră chinuri şi pedepse. Prin aceasta El usucă veninul plăcerii de mai înainte cu chinurile sufletului şi în acelaşi timp vrea să sădească ura şi desăvârşita scârbire faţă de cele prezente, care dezmiardă numai simţurile, ca faţă de unele ce nu ne aduc nimic altceva decât pedepse prin folosirea lor. El vrea mai departe să facă din puterea pedepsitoare şi din ura de oameni a aceluia o pricină a readucerii forţate la virtute, a celor ce au alunecat de bunăvoie din ea.

Deci diavolul e numit sluga lui Dumnezeu ca cel ce, cu îngăduirea lui Dumnezeu, pedepseşte pe păcătoşi, rămânând totuşi apostat şi tâlhar viclean, ca unul ce are aplecarea voinţei foarte înrudită cu a celor ce s-au depărtat de Dumnezeu prin plăcere. Căci e drept să fie chinuiţi de diavol cei ce au îmbrăţişat cu voluptate planurile lui viclene prin păcatele de bunăvoie. Astfel diavolul este atât semănătorul plăcerii, cât şi aducătorul durerii prin pătimirile fără voie.

Când deci locuitorii Iudeii şi ai Ierusalimului, adică cei ce au dobândit deprinderea faptelor pentru slava cea de la oameni, umbrind chipurile virtuţilor prin împlinirea lor numai ca atare şi mulţumindu-se să grăiască numai cuvintele înţelepciunii şi ale cunoştinţei, fără să se facă faptele dreptăţii, iar pe deasupra mândrindu-se faţă de alţii pentru virtutea şi ştiinţa lor, pe drept cuvânt sunt predaţi ostenelilor şi necazurilor, ca prin pătimirea lor să înveţe smerenia uitată de ei din pricina părerii deşarte ce şi-o fac despre ei înşişi. Ştiind acest lucru şi minunatul Apostol a predat Satanei pe nelegiuitul din Corint spre pierderea trupului, ca duhul să se mântuiască în ziua Domnului Iisus. De aceea e predat şi regele Iudeii şi al Ierusalimului regelui Asirienilor, arătându-se prin aceasta că mintea contemplativă şi cunoscătoare (gnostică) e predată diavolului spre pedepsire, ca acela să aducă asupra ei chinuri şi necazuri după dreptate, iar ea să înveţe, suferind, să filosofeze mai degrabă despre răbdarea în necazuri, decât să se mândrească cu deşertăciune pentru lucruri care nu există cu adevărat.

Deci tot cel ce rabdă de bunăvoie şi cu mulţumire grelele necazuri ale încercărilor fără voie, conştient de relele pe care le-a săvârşit, nu este scos din deprinderea şi harul virtuţii şi al cunoştinţei, ca locuitorii de odinioară din Iudeea şi Ierusalim. Aceasta pentru că suportă de bunăvoie jugul regelui Babilonului şi, ca unul ce îţi achită o datorie, primeşte chinurile aduse asupra lui. Rămânând în ele, plăteşte regelui Babilonului muncile silnice prin partea pătimitoare a firii, învoindu-se la ele prin dreapta judecată, ca unul ce i le datorează aceluia din pricina păcatelor de mai înainte; iar lui Dumnezeu Îi aduce prin închinare adevărată, adică prin dispoziţia smerită a sufletului, îndreptarea greşelilor.

Dar cel ce nu primeşte cu mulţumire necazurile şi încercările fără voie, aduce asupra lui cu îngăduirea lui Dumnezeu, în vederea îndreptării, şi nu se pocăieşte lepădând înalta părere de sine care-i vine din închipuire că e drept, ci se împotriveşte hotărârilor dumnezeieşti întemeiate pe judecăţile Lui cele drepte, asemenea locuitorilor de odinioară din Iudeea, şi nu primeşte de bună voie jugul regelui Babilonului, este predat, la porunca dumnezeiască, regelui Babilonului ca să fie dus în robie, să fie aruncat în închisori şi lanţuri, să sufere de foamete şi sabie, fiind scos de tot din pământul lui, adică din păruta desprindere a virtuţii şi a cunoştinţei. Prin ducerea în robie, e osândit la înstrăinarea de cele dumnezeieşti; prin aruncarea în închisori, e osândit la închipuirile mincinoase despre lucruri; prin punerea în lanţuri, la încetarea totală a oricărei fapte bune; prin foamete, la lipsirea de învăţăturile dumnezeieşti; prin moarte, la învârtoşarea şi nesimţirea totală faţă de cele bune; prin sabie, la cugetări pătimaşe şi desfrânate, care sting amintirea lui Dumnezeu.

Toate acestea şi mai multe decât acestea le suferă cel scos din deprinderea virtuţii şi a cunoştinţei, ca din pământul său, pentru faptul că nu vrea, din pricina mândriei şi a închipuirii deşarte, să plătească datoriile pentru greşeli, primind cu bunăvoinţă necazurile, nevoile şi strâmtorările. În această privinţă să ne fie pildă dumnezeiescul Apostol, (2 Cor 12, 10)care totuşi, pentru dreptatea lui, era slobod de orice datorie faţă de acestea. Căci ştia marele Apostol că umilirea cea dinafară a trupului prin munci, este păzitoarea comorilor dumnezeieşti din suflet. Şi cu aceea rabdă cu bucurie atât pentru el, cât şi pentru cei cărora avea să le fie pildă de virtute şi de credinţă, şi chiar dacă vor suferi pe dreptate, după pilda Corinteanului pedepsit, să aibă ca mângâiere şi ca pildă de răbdare pe cel ce suferă fără să fie vinovat.

Iar regii neamurilor din acest loc al Scripturii cred că sunt oamenii care stau în frunte prin diferitele patimi de ocară. Ei încă sunt supuşi după dreptate, pedepsei pentru păcatele lor şi de aceea predaţi regelui Babilonului, ca putere pedepsitoare ce se bucură de chinuirea firii. Astfel regele Egiptului este mintea desfrânată şi iubitoare de plăceri; Moabiteanul este mintea dezmierdată şi pângărită; Amaniteanul este mintea dedată zgârceniei; Sirianul este mintea superstiţioasă şi dialectică (certăreaţă), căci s-a spus că singur Sirianul a stat împotriva lui Solomon, (III Regi 12, 25) adică împotriva păcii şi a înţelepciunii; regele din Tir este mintea iubitoare de lume şi de viaţă; iar dintre ceilalţi regi fiecare simbolizează ceea ce îşi poate da seama omul înţelept (gnostic), căutând singur înţelesul lor prin tălmăcirea numelui lor, sau a locurilor unde se amintesc, sau luând aminte la chipul în care vieţuiesc, sau la îndeletnicirile lor, sau la vrăjmăşia lor specială faţă de Israel. Căci nu totdeauna şi toţi trebuie tâlcuiţi după acelaşi înţeles, ci după trebuinţa cerută de împrejurări şi după înţelesul profeţiei.

Pentru că Scriptura înţelege odată prin Faraon că diavolul, altădată legea firii. Primul înţeles i-l dă când vrea să prăpădească pe Israel; al doilea, când îl slujeşte după orânduire de sus Iosif, care întruchipează profetic pe Dumnezeu Cuvântul ce slujeşte de bunăvoie firii şi patimilor noastre, afară numai de păcat. De asemenea şi regele Tirului este înţeles odată cu diavolul, iar altădată ca legea naturală. Primul înţeles i se dă când luptă împotriva lui Israel prin Sisara, (Iuda 4,2) al doilea când se împrieteneşte cu David şi ajută lui Solomon la zidirea templului dumnezeiesc (II Regi 5,11). Şi multe alte înţelesuri se dau fiecăruia dintre regii înşiraţi de Sfânta Scriptură, după sensul ce-l are proorocia.

Iar fiarele, pe care le predă Dumnezeu regelui Babilonului, sunt dracii, dintre care fiecare lucrează, după destoinicia lui înnăscută, la aducerea uneia sau alteia dintre ispite. Căci fiecare este sămănătorul altei răutăţi şi fiecare este mai viclean decât altul şi mai iscusit spre un anumit fel de răutate. Dar nici dracii înşişi nu pot sluji în nici o privinţă diavolului, începătorului a toată răutatea, fără îngăduirea lui Dumnezeu. Trebuie ca însuşi Dumnezeu să îngăduie, precum singur ştie, în grija Lui de lume şi în iubirea de oameni, diavolului să aducă, prin slujitorii lui, diverse pedepse asupra noastră pentru păcatele săvârşite. Aceasta se arată limpede în istoria lui Iov, unde se spune că diavolul n-a putut să se apropie de Iov fără îngăduinţa lui Dumnezeu.

Dar şi Nabucodonosor însuşi, regele Babilonului, e înţeles de multe ori ca legea naturală. Aceasta o arată în scrisoarea adresată locuitorilor din Ierusalim, acei care, neputând să împlinească legea duhovnicească, au fost mutaţi în pământul Babilonului, adică în deprinderea confuziei pământeşti. Ei le cer acestora să se roage pentru viaţa lui Nabucodonosor, regele Babilonului, şi pentru viaţa lui Baltazar fiul lui, adică pentru legea naturală şi pentru deprinderea ei cu fapta, sub care au căzut odinioară, ca să fie zilele lor ca zilele cerului (Baruh 1,11). Prin acest cuvinte ei cer celor ce au rămas în starea nepătimaşă a virtuţii şi în adevărul cunoştinţei, să se roage ca să fie gândurile legii naturale şi ale deprinderii ei cu fapta, sub care au ajuns părăsind legea duhului, ca gândurile dumnezeieşti ale legii duhovniceşti, numind gândurile zile, iar legea duhovnicească cer. Ei se rugau adică lui Dumnezeu, ca să nu se depărtează legea naturală şi ostenicioasă sub care au ajuns, de legea duhovnicească.

Cu acestea consumă şi cuvântul pe care marele Daniil i l-a spus în chip tainic lui Nabucodonosor, ca ameninţare dumnezeiască, când i-a tălmăcit vedenia din vis: Şi te voi izgoni dintre oameni, şi va fi locuinţa ta cu fiarele sălbatice; şi te voi hrăni cu iarbă ca pe un bou şi vei dormi sub roua cerului; şi şapte ani vor trece peste tine până când vei cunoaşte că Cel Prea Înalt stăpâneşte peste Împărăţia oamenilor şi o dă cui voieşte. Şi pentru că a spus: Lăsaţi colţul rădăcinilor arborelui în pământ, împărăţia ta îţi va rămâne şi din ea vei cunoaşte Împărăţia cea cerească. (Daniil 4, 22-23)

Prin izgonire poate că înţelege scoaterea din Rai în lumea aceasta, pentru călcarea poruncii, şi căderea de la petrecerea cu sfinţii Îngeri, adică de la vederile spirituale, sub puterea legii naturade întemeiată pe simţire. Iar locuirea cu fiarele sălbatice înseamnă petrecerea cu patimile şi cu dracii care le lucrează. Iarba cu care l-au hrănit (Îngerii, zic unii codici, sau oamenii, zic alţii, nu fiarele cu care avea locuinţa, căci acelea nu hrănesc, ci sfâşie), înseamnă cunoaşterea naturală prin simţire a lucrurilor şi lucrarea ostenitoare a virtuţii; pe acestea le procură ca pe o iarbă, oamenilor Îngerii.

Iar vei dormi sub roua cerului, înseamnă a avea, prin Providenţa dumnezeiască, puterea care se află în acestea. Roua cerului indică Providenţa, care hărăzeşte omului în veacul acesta, pe lângă toate cele înşirate, conservarea în existenţă; sau legea firii, care rămâne cu desăvârşire nestricată; sau poate cunoaşterea în parte a celor inteligibile, pe care ne-o mijlocesc lucrurile văzute prin harul lui Dumnezeu şi care ţine pe om aici în nădejdea celor viitoare.

Cuvintele şapte ani vor trece peste tine indică întinderea crugului înşeptit al vremii în veacul acesta. Sub acest crug a căzut firea, deoarece n-a păzit deprinderea şi lucrarea proprie, dar după sfârşitul lui, la învierea aşteptată, se va reîntoarce iarăşi la sine, prin lepădarea însuşirilor duhovniceşti (iraţionale), primind din nou mărirea de la început a împărăţiei, după ce a cunoscut, prin iconomia Providenţei din acest veac, stăpânirea adevăratei împărăţii. Căci prin cuvintele: lăsaţi colţul rădăcinilor pomului în pământ, se arată că nu se smulge deplin, din pricina greşelii de la început, sămânţa şi puterile bunătăţii. Datorită acestora, reluându-şi firea iarăşi creşterea, revine prin înviere la mărirea şi frumuseţea firească de mai înainte.

Dar lucrul cel mai bun este să ascultăm de legea poruncilor şi să învăţăm a ne stinge cugetul trupesc prin ostenelile de bunăvoie. Şi nu e numai un lucru bun acesta, ci şi foarte înţelept şi cuviincios pentru cei ce şi-au făcut raţiunea înnăscută stăpână peste patimi. Iar de nu face lucrul acesta, să-l facem pe al doilea, să ne lăsăm certaţi fără voie şi să primim cu mulţumirea cuvenită Celui ce ne ceartă pe noi, ca pe un fel de jug al regelui din Babilon, spune pedeapsa păcatelor pe care l-am făcut. Şi atunci regele spiritual al Babilonului nu ne va muta mintea din pământul nostru, adică din credinţa, din nădejdea şi din deprinderea virtuţii. Deci în acest înţeles, arătat mai înainte, este numit diavolul şi sluga lui Dumnezeu şi în acest înţeles se dau pe mâna lui regii popoarelor, regele din Iuda şi fiarele câmpului.

Scolii

Osteneala şi necazul curăţă sufletul întinat de murdăria plăcerii şi smulge cu totul afecţiunea lui faţă de lucrurile materiale, descoperindu-i paguba ce o are din iubirea de ele. Pentru aceasta Dumnezeu îngăduie diavolului, după o judecată dreaptă, să supere pe oameni cu tot felul de necazuri. (2)

Cel ce suferă fiindcă a nesocotit harul lui Dumnezeu, dacă recunoaşte raţiunea Providenţei dumnezeieşti care vrea să-l vindece, primeşte cu mulţumire şi cu bucurie necazul şi îşi îndreaptă greşeala pentru care este certat. Cel ce se arată însă nesimţitor faţă de această doftorie ce i se dă, pe drept cuvânt este scos din har şi predat confuziei patimilor, dându-i-se drumul să vină la păcatul cu fapta, spre care era purtat de dorinţa lăuntrică. (3)

Odată ce Domnul a poruncit limpede după înviere să fie învăţate toate neamurile, de ce a mai avut Petru lipsă de descoperire în cazul lui Cornelie? Şi de ce Apostolii din Ierusalim, auzind de cele cu privire la Cornelie, se deosebeau de Petru?

Ba dacă nu par cuiva mai scrupulos decât trebuie, fiecare cuvânt al poruncii dumnezeieşti avea trebuinţă de o învăţătură şi de o descoperire care să-i hotărască modul în care trebuie împlinit. Căci nu se află nicidecum cineva care vrea să cunoască modul de aplicare al vreunui cuvânt, fără descoperirea celui ce a grăit acest cuvânt. Ştiind-o aceasta şi vestitul Petru, după ce a primit de la Domnul porunca propovăduirii între neamuri, nu a pornit la lucru, ci a aşteptat să fie învăţat modul de aplicare al poruncii de către Cel ce a dat porunca.

Dar poate că pe lângă acestea mai erau şi alte lucruri pe care trebuia să le înveţe Petru prin pânzătura coborâtă din cer şi prin diferitele animale cuprinse în ea. Mai bine zis poate că erau lucruri pe care trebuia să le înveţe tot neamul omenesc, sau orice om, care asemenea lui Petru, străbătând la ultima înălţime a credinţei, învaţă limpede să-şi stingă cu totul orice simţire, întrucât până ce priveşte prin ea cele văzute, cunoaşte zidirea ca una ce se strică prin sine, neputând să fie ferită de stricăciune şi de confuzie. Deci prin pânzătură şi prin dobitoacele de pe ea, Dumnezeu i-a acoperit lui Petru drept mâncare duhovnicească lumea văzută, înţeleasă prin cea nevăzută, pe temeiul raţiunilor ei, sau pe cea nevăzută arătată prin chipurile lucrurilor sensibile. De aceea îi zice: Ridică-te Petru, jertfeşte-te şi mănâncă. De unde i se porunceşte să se ridice? De unde altundeva, dacă nu din deprinderea şi din lanţurile simţirii (percepţiei prin simţuri) şi dintr-o prejudecată coborâtă despre lucruri, sau din păruta dreptate a legii, ca eliberat de raţiunile lucrurilor sensibile, dezbrăcate de figuri, şi aşa să cunoască tipurile cele inteligibile şi să înveţe că nimic din cele făcute de Dumnezeu nu e necurat. Căci cei care contemplă creaţiunea văzută în raţiunile ei, ca pe o înfăţişare a celei inteligibile, sau tipurile celor inteligibile din podoaba lucrurilor văzute, ca pe o pânzătură ce coboară de sus nu va mai crede nimic necurat din lucrurile văzute, nemaiobservând în raţiunile lor nimic care să trezească scârbă. Pentru că stricăciunea se află în latura sensibilă, ca şi războiul făpturilor întreolaltă. Între raţiuni însă nu este învrăjbire*

Pânzătura ţinută de cele patru capete este deci lumea sensibilă ţinută şi ea de cele patru elemente.¹⁶³ Iar târâtoarele, dobitoacele şi păsările sunt diferitele raţiuni ale făpturilor, care pentru simţire sunt necurate, dar pentru minte sunt curate şi bune de mâncat, susţinând viaţa spirituală. În sfârşit, glasul ce se repetă de trei ori este filosofia activă (practică), naturală şi teologică. Căci cel ce vrea să urmeze cu adevărat lui Dumnezeu trebuie nu o dată, ci de două şi de trei ori să se ridice şi să jertfească creaţiunea văzută şi să o mănânce prin cunoaştere (în chip gnostic). Astfel cel ce s-a ridicat din Alipirea pătimaşă la cele văzute, a jertfit mişcarea acestora şi a izbutit să mănânce virtutea activă.¹⁶⁵ Cel ce s-a ridicat de la părerea mincinoasă despre lucruri, a jertfit normele cele văzute şi, mâncând raţiunile nevăzute, a dobândit contemplaţia naturală cea din duh. Iar cel ce s-a ridicat din rătăcirea politeistă, a jertfit însăşi fiinţa lucrurilor şi, mâncând prin credinţă cauza lor, s-a umplut de puterea cunoaşterii teologice (lui Dumnezeu).

Deci toată mintea contemplativă, având sabia Duhului, care este cuvântul (raţiunea) lui Dumnezeu, după ce a omorât în sine mişcarea creaţiunii văzute, a dobândit virtutea, iar după ce a tăiat de la sine nălucirea formelor sensibile, a aflat adevărul în raţiunile lucrurilor, aceasta constituind contemplaţia naturală; în sfârşit, după ce s-a ridicat deasupra fiinţei lucrurilor, primeşte iluminarea nemărginitei monade dumnezeieşti, aceasta contribuind taina teologiei adevărate.

Sau poate i-a poruncit Dumnezeu prealăudatului Petru, fruntaşul Apostolilor, ca, ridicându-se din puterea nemărginită a firii la puterea dumnezeiască cea după har, să jertfească cu ajutorul lui Dumnezeu, prin sabia cuvântului, patimile răutăţii din oameni şi să le facă după aceea o mâncare bună şi bineplăcută Cuvântului spre mistuire duhovnicească, prin lepădarea vieţii pătimaşe şi dobitoceşti de mai înainte. Căci se spune că sângele care curge din orice animal înjunghiat este simbolul vieţii. Iar deosebirea animalelor arătate în pânzătură înseamnă poate felurimea patimilor din oameni. Târâtoarele înfăţişează pe cei a căror poftă se târâie în lucrurile pământeşti; fiarele, pe care îşi aprind cu furie toată mânia spre a se nimici întreolaltă; iar păsările, pe cei ce-şi împing toată puterea raţională spre sudalma mândriei şi spre îngâmfarea ce se naşte din ea, ca şi pe cei ce grăiesc nedreptate faţă de cele înalte şi ridică spre cer gura lor. Acestea jertfindu-le, ca un împreună lucrător al lui Dumnezeu, marele Petru, prin cuvântul Duhului, pe ceilalţi blânzi şi iubitori de oameni şi cu îngăduinţă întreolaltă, iar pe cei din urmă iubitori de Dumnezeu şi smeriţi la cuget.

Să vedem acum ce vrea să arate prin înţelesul numelui ei şi Ioppe, în care preasfântul Petru, marea talpă a Bisericii, a avut această vedenie? Numele de Ioppe se tălmăceşte ca post de observaţie, însemnând paza ce se cuvine să o acordăm faptelor. Căci cetatea, aflându-se la ţărmul mării, ar fi fost luată de multele valuri, dacă nu şi-ar fi avut aşezarea pe înălţime. Din această pricină socotesc că prin ea este indicat acela care-şi zideşte virtutea, ca pe o cetate, pe înălţimea cunoştinţei şi care nu e totuşi departe de ispitele fără voie, întrucât nu s-a scuturat însă cu totul de legătura (afecţiunea) faţă de lucrurile sensibile, ci o are aproape ca pe o mare şi de aceea are lipsă de observaţie, ca nu cumva dracii necuraţi, folosindu-se pe furiş de ispitele fără de voie, să înlesnească pătrunderea patimilor celor de bunăvoie. Dar Ioppe aparţinând seminţiei lui Isahar, iar aceasta tâlcuindu-se ca plată sau osteneală, ea mai poate să însemne şi deprinderea în supravegherea faptelor, pe care le păzeşte de năvălirile nevăzute ale duhurilor răutăţii. Marelui Apostol i s-a poruncit, prin urmare, să-şi ridice mintea de la aceasta¹⁶⁶ şi să şi-o mute spre cunoştinţa celor înalte.

Aşadar cel ce se află pe înălţimea de unde supraveghează filosofia activă, putem spune că se află în Ioppe; iar cel ce locuieşte în Sionul din Ierusalim, adică în locul de unde se vede pacea (căci aşa se tâlcuieşte Ierusalim), se află departe de orice afecţiune faţă de cele sensibile, precum geografic e departe marea de locul pe care-i aşezat Sionul. Acesta, aflându-se pe înălţimea cunoştinţei, priveşte numai spre vederile inteligibile ale existenţelor, depărtând cu mintea formele văzute ale lucrurilor. Ca urmare el primeşte în modul cel mai clar cu putinţă arătările lucrurilor dumnezeieşti, care îi dau o formă mai dumnezeiască minţii sale. Cel ce locuieşte aşadar În Ioppe este omul faptelor, care supraveghează cursele vrăjmaşilor, iar cel ce locuieşte în Sion este omul cunoştinţei, care contemplă cu mintea numai frumuseţea lucrurilor dumnezeieşti.¹⁶⁷

Iar dacă pânzătura este răpită iarăşi la cer, prin acestea avem să înţelegem ca după ce a arătat marelui Petru raţiunile duhovniceşti ale lucrurilor sensibile, care există la un loc cu cele inteligibile, iarăşi le trage la Sine, arătându-ne în felul acesta că nimic din acelea ale căror raţiuni se află la El, nu este necurat. De aceea înţelegând marele Apostol sensul celor văzute de el, a învăţat că nu trebuie să socotească pe nici un om necurat şi că la Dumnezeu nu este căutare la faţă, în temeiul căreia ar face vreo împărţire nedreaptă a făpturilor. Din această pricină, nemaiîntârziind, a împlinit porunca duhovnicească, jertfind spre viaţa duhovnicească pe cei ce-şi taie de bunăvoie inima împrejur, prin cuvântul harului, şi îşi leapădă toată necurăţia necredinţei, a răutăţii şi a neştiinţei, ca pe un prepuţ, fără să-şi taie de la trup nimic din cele ce le are aceasta prin fire, dat fiind că acestea nu şi-au luat fiinţa din aplicarea pătimaşă a voii, ci îşi au originea în creaţiunea dumnezeiască. Căci nimic din cele proprii firii nu este necurat, având pe Dumnezeu drept cauză a lor.

Scolii

Altceva, zice, este raţiunea (cuvântul) poruncii şi altceva modul în care trebuie să se împlinească porunca. Primind deci marele Petru poruncă despre evanghelizarea neamurilor, a aflat modul de executare a poruncii, pe care nu-l cunoştea, prin pânzătură, învăţând că trebuie să se facă prin tăierea împrejur chemarea neamurilor, precum şi fără celelalte rânduieli mai trupeşti ale legii. Căci Scriptura nu cunoaşte decât tăierea împrejur cea duhovnicească, adică tăierea afecţiunii pătimaşe a sufletului faţă de trup. (2)

Orice cuvânt al poruncii dumnezeieşti are lipsă de învăţătură cu privire la modul cum trebuie împlinit, lucrul pe care dumnezeiescud Apostol îl numeşte destoinicie. (II Cor. 2,16; 3.5) (3)

Cel ce nu rămâne de dragul simţirii la figurile lucrurilor văzute, ci caută cu mintea raţiunile lor, ca tipuri ale realităţilor inteligibile, sau contemplă raţiunile făpturilor sensibile, învaţă că nimic din cele văzute nu este curat. Căci toate sunt bune foarte prin fire. (Gen. 1,31) (4)

Cel ce nu se schimbă deodată cu mişcarea lucrurilor ce cad sub simţuri, se îndeletniceşte cu faptele nepătate ale virtuţilor. Iar cel nu nu-şi lasă mintea modelată de figurile lor, a dobândit cunoştinţa cea adevărată despre lucruri. În sfârşit cel ce a străbătut cu înţelegerea dincolo şi de însăşi fiinţa lucrurilor, a ajuns, ca cel mai bun teolog, în chip neştiut în preajma monadei. Prin urmare cel care a jertfit de trei ori în sine creaţiunea lucrurilor văzute, s-a făcut vrednic de treapta celor desăvârşiţi.¹⁷⁰ (5)

Ioppe, este, zice, deprinderea întru virtute, care păzeşte să nu se apropie vreo vătămare de la lucrurile sensibile învecinate. Iar Sionul este deprinderea întru cunoştinţă, care vede cum se primesc darurile înţelegerii. (6)

Note

Pământ, aer, apă foc. (163)

Nu-l mai tulbură mişcările ce le provoacă în om lucrurile văzute şi şi-a însuşit virtutea cu fapta. (165)

Apostolul Petru şi tot cel ce a dobândit deprinderea în virtute, să nu rămână aici, ci să se înalţe la treapta superioară a cunoştinţei. (166)

Locuitorul din Ioppe e cel de pe treapta virtuţilor, iar cel din Ierusalim cel de pe treapta contemplaţiei. (167)

Sunt iarăşi cele trei trepte ale urcuşului. Fiecare reprezintă o nouă deprindere de locurile ce cad sub simţuri (o nouă jertfire a lor). Cel de pe treapta virtuţii nu se mai schimbă cu mişcarea lor, adică nu se încântă de faptul că le dobândeşte sau le pierde, de producerea şi de dispariţia lor. Cel de pe treapta contemplaţiei naturale şi-a detaşat cugetarea de robia înfăţişărilor lor sensibile. Iar cel ce cunoaşte tainic pe Dumnezeu, a uitat chiar şi de raţiunile inteligibile ale lucrurilor, adică de fiinţa lor.

Către cine a spus Dumnezeu: Veniţi să ne coborâm şi să amestecăm limbile lor?

Sfânta Scriptură închipuie pe Dumnezeu după dispoziţia aflătoare în cei cărora le poartă de grijă. Astfel e numit şi leu şi pardos şi panteră şi om şi bou şi oaie şi soare şi stea şi duh şi alte lucruri nenumărate, Dumnezeu nefiind nici una din acestea, dar fiind cugetat potrivit cu forţa şi cu însuşirea pe care o reprezintă fiecare din acestea. Arătându-se de pildă lui Avraam, care era desăvârşit în cunoştinţă, Dumnezeu l-a învăţat că în raţiunile unităţii se cuprinde raţiunea imaterială a Treimii. Acestea pentru faptul că Avraam ieşise cu mintea total din materie şi din formele ei. De aceea i s-a arătat ca trei şi i-a vorbit ca unul. Iar lui Lot, care nu-şi curăţise încă mintea de compoziţia corpurilor alcătuite din materie şi formă şi credea că Dumnezeu este numai Făcătorul lumii văzute, i s-a descoperit în chip de doime, nu de treime, indicând prin formele în care s-a îmbrăcat, că mintea pe care voieşte să o înveţe încă n-a ieşit din materie şi formă. Astfel, dacă ai pătrunde cu pricepere raţiunile fiecărui loc în care Scriptura înfăţişează în chip felurit pe Dumnezeu, ai afla drept cauză a schimbării continue a înfăţişărilor Lui, dispoziţia celor cărora le poartă de grijă.

În cazul de faţă cei ce zideau turnul, porniseră mai înainte din ţara de la răsărit a luminii, adică de la cunoştinţa unică şi adevărată despre Dumnezeu, şi veniseră în pământul Senaar, care se tălmăceşte dinţii blestemaţi, căzând în tot felul de păreri despre dumnezeire. Aici adunând toate părerile, ca pe nişte cărămizi, se apucaseră să zidească, asemenea unui turn, necredinţa politeistă. Din această pricină pe drept cuvânt Dumnezeu, care risipeşte unitatea conglăsuirii păcătoase a oamenilor rătăciţi, se numeşte aici pe Sine plural, după dispoziţia lor, care era împărţită şi împrăştiată în nesfârşite păreri. Prin aceasta arată că, fiind unul, în ei s-a împărţit în mulţi. Acestea o arată şi în cazul lui Adam, zicând: Iată Adam s-a făcut ca unul din noi. Aşadar potrivit cu starea de fiecare dată a omului, Dumnezeu e înfăţişat de Scriptură sau la plural sau ca unitatea.

Iar la întrebarea, cu cine stă de vorbă Dumnezeu, se poate răspunde că este obiceiul Scripturii să înfăţişeze sfaturile negrăite şi ascunse ale lui Dumnezeu în chip trupesc, ca noi să putem înţelege cele dumnezeieşti cu ajutorul cuvintelor şi glasurilor care ne sunt familiare, căci în sine Dumnezeu este Minte necunoscută, Cuvânt negrăit şi Viaţă necuprinsă; El nici nu grăieşte, nici nu se lasă grăit, fiind însăşi Cuvântul şi însăşi după fiinţă. Dacă vom înţelege astfel graiurile dumnezeieştilor Scripturi nu ne vom poticni în nici un cuvânt din cele scrise, pe motiv de întunecime.

Dar cineva ar putea spune că în nici un caz numărul plural în legătură cu Dumnezeu nu se află în Scriptură într-un sens ireproşabil. Şi spre întărirea părerii sale ar putea aduce cuvântul: Şi a zis Dumnezeu: Să facem pe om după chipul şi asemănarea noastră, declarând că prin acest cuvânt nu putem să înţelegem că Scriptura introduce ideea politeistă. La aceasta răspundem: Când Sfânta Scriptură vorbeşte de Dumnezeu la plural, adresându-se în chip evlavios celor evlavioşi, o face pentru a indica cele trei ipostasuri; ea înfăţişează adică în chip tainic modul existenţei Treimii atotsfinte, fără de început şi de o fiinţă, dat fiind că atotslăvita, închinată şi atotlăudata Treime a ipostasurilor este cea mai deplină unitate după fiinţă. Căci Dumnezeul nostru este unitate în Treime şi Treime în unitate. Când însă vorbeşte despre Dumnezeu la plural către cei necredincioşi, osândeşte falsa idee despre dumnezeire a acestora, căci aceştia socotesc că deosebirea caracteristicilor personale este fiinţială, nu ipostatică. Iar gândind astfel dumnezeirea, a vădit că susţin rătăcirea politeistă.

Iar dacă nu-i vom convinge spunând aceasta, vom face pe placul Duhului şi a celor ce iubesc pe Duhul, ocolind vrajba şi înţelegând Sfânta Scriptură în acord cu dânşii. Vom zise deci şi noi că ea înfăţişează pe Preasfânta Treime, Să facem pe om (căci existenţa celor create este opera Tatălui şi a Fiului şi a Duhului Sfânt), alteori ca răsplătitoare a celor ce vieţuiesc întru evlavie ascultând de legile ei, sau ca providenţiatoare a celor ce au primit existenţa de la ea, precum s-a arătat lui Avraam ca trei şi i-a vorbit ca unul, şi alteori ca pedepsitoare, sau ca judecătoare a celor ce au călcat legile firii, ca atunci când zice: Coborându-se să amestecăm limbile lor. Căci Treimea cea sfântă şi de o fiinţă nu a creat numai făpturile, le şi susţine şi împarte fiecăreia darurile Sade după vrednicie. Pentru că fiind ea un singur Dumnezeu, creator după fire, este şi providenţiatoarea şi judecătoarea celor făcuţi de ea. Căci precum este comun Tatălui şi Fiului şi Duhului Sfânt a crea, tot aşa le este comun şi a judeca şi providenţia cele create.

Scolii

Fiecăruia, zice, se arată Dumnezeu după părerea ce şi-o face despre El. celor ce au aruncat cu dorinţa inimii dincolo de compoziţia corpurilor materiale şi şi-au armonizat puterile sufletului într-o unică şi constantă mişcare neîntreruptă în jurul lui Dumnezeu, li se înfăţişează Treimea ca unitate, ca să le arate existenţa ei să-i înveţe în chip tainic modul existenţei ei. Iar cel ce îşi mişcă dorinţa numai în jurul afecţiunii faţă de cele trupeşti şi îşi au puterile sufletului dezbinate între ele, li se arată Dumnezeu nu cum este El, ci cum sunt ei, vădindu-i că au rămas cu amândouă mâinile prinse de dualitatea noastră, în temeiul căreia lumea trupească e alcătuită din materie şi formă. (1)

Ce înseamnă: Puteţi bea paharul pe care Eu îl beau şi vă puteţi boteza cu Botezul cu care Eu mă botez? (Marcu 10,38). Care este deosebirea între pahar şi botez?

Botezul Domnului este chipul ostenelilor noastre de bunăvoie pentru virtute, prin care ştergând petele de pe conştiinţă, omorâm de bunăvoie înclinarea voii noastre către cele ce se văd. Iar paharul este chipul încercărilor fără de voie, care vin asupra noastră în timpuri de strâmtoare pentru că stăm în slujba adevărului şi prin a căror suportare, punând dorul după Dumnezeu mai presus chiar şi de viaţă, primim de bunăvoie până chiar şi moarte silnică a fiinţei noastre. Prin urmare aceasta este deosebirea între Botez şi pahar, că Botezul face moartă aplecarea voinţei noastre spre plăcerile vieţii, de dragul virtuţii, iar paharul convinge pe cei evlavioşi să pună adevărul mai presus chiar şi de viaţă. Paharul l-a pus înainte de Botez, deoarece virtutea este pentru adevăr, nu adevărul pentru virtute. De aceea cel ce cultivă virtutea pentru adevăr, nu e rănit de săgeţile slavei deşarte; dar cel ce se străduieşte după adevăr de dragul virtuţii, deschide în sine culcuş părerii de sine a slavei deşarte.¹⁷⁹

Scolii

Botezul Domnului, zice, este omorârea desăvârşită a înclinării noastre spre lumea simţurilor; iar paharul este tăgăduirea chiar şi a vieţii de aici, pentru adevăr. (1)

Adevărul, zice, este cunoştinţă dumnezeiască; iar virtutea, lupta pentru adevăr a celor ce-l doresc. Aşadar cel ce îndură ostenelile virtuţii pentru cunoştinţă, nu se robeşte slavei deşarte, întrucât ştie că adevărul prin firea lui rămâne mai presus de toate ostenelile. Căci el prin fire nu poate fi cuprins de cele din urmă. Dar cel ce caută cunoştinţa de dragul ostenelilor pentru ea, desigur se robeşte slavei deşarte, ca unul ce crede că a luat cununa înaintea sudorilor, neştiind că ostenelile sunt pentru cunună, iar nu cununa pentru osteneli. Orice metodă se dovedeşte necugetată atunci când, în loc de a ajunge prin ea la ceea ce este absolut (pentru sine), e crezută ea ca un lucru absolut (pentru sine). (2)

Note

Precum Euharistia urmează după Botez, aşa cunoaşterea adevărului urmează, după virtute, ca o treaptă mai înaltă. Prin Botez sau prin virtute, ne omorâm, voia egoistă, dar nu ne omorâm energia virtuţii. Prin cuminecătura cu adevărul, uităm de noi înşine, chiar ca subiecte de virtuţii, ca să nu mai trăiască decât adevărul. (179)

Dacă Dumnezeu nu locuieşte în temple făcute de mâini, (F. A. 17,24) cum locuia în templul Iudeilor?

Dumnezeu, îngrijindu-se prea înţelept de cei providenţiaţi, potrivit cu starea lor, mai întâi i-a călăuzit pe oameni spre adevăr prin tipuri, întrucât se cârmuiau după simţuri. În felul acesta S-a amestecat pe Sine în chip nevăzut în toate tipurile date poporului vechi, lucrând la înălţarea celor călăuziţi. A locuit prin urmare în templul Iudeilor în mod figurat, dar nu cu adevărat, cirscumscriindu-şi prin această locuire în templu sfatul Său negrăit cu privire la povăţuirea tainică a celor providenţiaţi. Căci cel mai potrivit locaş al lui Dumnezeu este numai mintea curată. Pentru ea a îngăduit Dumnezeu să se zidească templul ca tip, voind ca prin simboluri foarte îngroşate să desfacă din materie mintea Iudeilor, care era cu mult mai îngroşată decât tipurile fără simţire. El voia s-o facă să-şi vadă neputinţa ei de a fi locaş al lui Dumnezeu din pricina dezbinării de care era stăpânită şi prin aceasta să vină la cunoştinţa însuşirilor ei naturale. Acest lucru neînţelegându-l însă Iudeul, care nu ştia decât să-şi nutrească prin mândrie fudulia cucernică, a fost lipsit şi de tip şi s-a înstrăinat în chip păcătos de adevăr.

Scolie

Iudeu este, zice, cel ce cultivă numai forma cunoştinţei, care este cuvântul gol şi numai chipul virtuţii, care este obiceiul fără suflet. El se făleşte cu figurile adevărului. (1)

Ce înseamnă: Dacă ar dibui, ar găsi pe Dumnezeu? (F:A. 19,27). Cum găseşte cineva pe Dumnezeu dibuind?

Cel ce nu se opreşte la latura văzută a slujirii trupeşti, a legii, ci, pătrunzând prin căile minţii în fiecare dintre simbolurile văzute, află raţiunea divină perfectă, ascunsă în fiecare, în această raţiune găseşte pe Dumnezeu însuşi. Dibuind bine prin puterea minţii în materia prescripţiilor legii, ca într-o grămadă de lucruri amestecate, va afla undeva ascuns în carnea legii mărgăritarul-raţiune, care scapă cu totul simţirii. La fel şi cel ce nu circumscrie firea celor văzute numai la cât cuprinde simţirea, ci cercetează cu mintea în chip înţelept raţiunea din fiecare făptură, descoperă pe Dumnezeu, aflând din măreţia arătată a lucrurilor însăşi cauza lor.

Dat fiind aşadar că însuşirea proprie a celui ce dibuieşte este discernământul, care pătrunde prin cunoştinţă simbolurile legii şi contemplă cu ştiinţă firea văzută a lucrurilor, acela deosebeşte cele din Scriptură, din creaţiune şi din sine însuşi. În Scriptură deosebeşte litera şi duhul, în creaţiune raţiunea şi ceea ce se vede la suprafaţă, iar în sine mintea şi simţirea. Apoi luând în Scriptură duhul, din creaţiunea raţiunea, şi din sine mintea şi unindu-le indisolubil întreolaltă, află pe Dumnezeu, cunoscându-L pe cât se cuvine şi pe cât este cu puţină în minte, în raţiune şi în duh. Aceasta, pentru că s-a eliberat de toate cele ce-l rătăcesc şi îl trag spre tot felul de păreri, adică de liberă, de suprafaţa văzută a lucrurilor şi de simţire, în care stă latura cantitativă a lucrurilor, atât de felurită şi de potrivnică unităţii. Dar dacă amestecă cineva şi împleteşte litera legii, suprafaţa lucrurilor şi simţirea proprie, este asemenea unui chior cu vederea scurtă, suferind de boala necunoştinţei cauzei lucrurilor.

Scolie

Cel ce vede din Scriptură numai duhul fără figuri şi din creaţiune raţiunile fără forme, cu mintea eliberată de lucrarea simţirii, a aflat pe Dumnezeu; în duhul Scripturii ca pe pricinuitorul bunătăţii, în raţiunile lucrurilor ca pe al puterii, iar în sine ca pe al înţelepciunii. Căci raţiunile create din nimic povestesc puterea Creatorului; duhul Scripturii, vesteşte bunătatea Celui care a scris-o; iar mintea noastră, primind în ea în chip nedespărţit raţiunile celor create, dă pe faţă înţelepciunea Ziditorului.¹⁸²

Note

Sofia e conţinutul unitar al tuturor raţiunilor. Sofia primă şi perfectă din veci este Logosul divin. Dar apoi orice minte devine sofia, potrivit cu progresul ei în adunarea tuturor raţiunilor în sine şi în adâncirea lor. (182)

Despre diferite locuri grele din dumnezeiasca Scriptură - 2

(Sf. Maxim Marturisitorul)

Ce înseamnă: Amin zic vouă, că oricine va zice muntelui acesta: ridică- te şi te aruncă în mare ,şi nu va deosebi întru inima sa, ci va crede că ceea ce spune se face, va fi lui ceea ce a zis? Ce înseamnă: şi nu va deosebi?

Dumnezeiescul şi marele Apostol, definind ce ceste credinţa, zice: Credinţa este ipostasul celor nădăjduite şi dovada lucrurilor nevăzute. Iar dacă cineva ar defini-o şi ca bun lăuntric, sau ca şi cunoştinţă adevărată, doveditoare a bunurilor tainice, nu ar păcătui împotriva adevărului. În sfârşit Domnul, învăţând despre lucrurile tainice şi despre cele nădăjduite şi nevăzute, zice: Împărăţia lui Dumnezeu este înăuntrul vostru. Aşadar credinţa în Dumnezeu este acelaşi lucru cu împărăţia lui Dumnezeu. Ea se deosebeşte numai prin cugetare de Împărăţie, căci credinţa este Împărăţia lui Dumnezeu fără formă, iar Împărăţia este credinţa care a primit în chip dumnezeiesc o formă.

Deci pe temeiul acestui fapt, credinţa nu este în afară de noi. Dar noi cultivând-o prin poruncile dumnezeieşti, o facem să devină Împărăţia lui Dumnezeu, care e cunoscută numai de cei ce o au. Aşadar Împărăţia lui Dumnezeu este credinţa dezvoltată prin lucrare. Iar Împărăţia aceasta înfăptuieşte unirea nemijlocită cu Dumnezeu a celor ce fac parte din ea.

Aşa s-a dovedit limpede că credinţa este o putere de legătură, care înfăptuieşte unirea desăvârşită, nemijlocită şi mai presus de fire a celui ce crede cu Dumnezeu cel crezut.

Odată, constând din suflet şi trup, este purtat de două legi, a trupului şi a duhului. Legea trupului are la dispoziţia sa simţirea (lucrarea simţurilor), iar legea duhului lucrarea minţii. Legea trupului, lucrând prin simţire, leagă pe om de materie, iar legea duhului, lucrând prin minte, înfăptuieşte în chip nemijlocit unirea lui cu Dumnezeu. De aceea pe drept cuvânt cel ce nu deosebeşte în inima lui, adică nu distinge cu mintea, sau nu taie uniunea nemijlocită cu Dumnezeu, produsă prin credinţă, ca unul ce a devenit nepătimitor, mai bine zis dumnezeu, datorită unirii prin credinţă, va zice muntelui acesta să se mute şi se va muta. Prin cuvântul acesta este indicat cugetul şi legea trupului, care e cu adevărat greoi şi cu anevoie de strămutat, ba pentru puterea naturală, cu totul de nemişcat şi de neclintit. Căci aşa de mult s-a înrădăcinat puterea lui în firea oamenilor prin lucrarea neraţională a simţurilor, încât mulţi nici nu cred că este omul altceva decât trup, având simţirea ca putere prin care se bucură de viaţa aceasta. Toate sunt deci cu putinţă celui ce crede şi deosebeşte, adică nu taie unirea înfăptuită prin credinţă întru mintea lui şi Dumnezeu, de dragul legăturii afectuoase dintre suflet şi trup, susţinută prin simţire. Căci toate câte înstrăinează mintea de lume şi de trup şi o leagă de Dumnezeu, sunt desăvârşite în rezultatele lor.

Scolii

Când mintea a dobândit unirea nemijlocită cu Dumnezeu, îşi opreşte cu totul puterea firească de a cugeta şi de a se cugeta. Iar când îi dă iarăşi drumul acesteia şi cugetă ceva din cele ce sunt în urma lui Dumnezeu, începe să deosebească tăuind unirea cea mai presus de înţelegere.¹⁸⁶ Până ce se află omul în această unire cu Dumnezeu, ca unul ce s-a ridicat mai presus de fire, şi a devenit dumnezeul prin participare, mută legea firii sale întocmai ca pe un munte nemişcat. (3)

Note

Deci inima cea mai presus de fire şi de cugetare cu Dumnezeu şi oprirea lucrării naturale a cugetării are loc şi în viaţa aceasta, dar pentru scurte răstimpuri. Unirea cu Dumnezeu şi îndumnezeirea omului nu înseamnă o identificare cu Dumnezeu după fiinţă, dar e trăită ca o stare în care cugetarea omului nu mai face deosebire între sine şi Dumnezeu, pentru că peste tot cugetarea nu mai e în funcţiune. Dar în omul îndumnezeit rămâne cunoştinţa că nu e nici numai el, nici numai Dumnezeu. E ceva analog cu relaţia de iubire între două persoane. Ele nu mai fac distincţie între eu şi tu. Dar totuşi nu se trăiesc ca una, ca eu sau tu, ci ca două, deodată, ca o plinătate, ca o comunitate, deosebită de starea singulară. (186)

Ce înseamnă iarăşi: Pentru aceasta vă spun vouă că toate câte cereţi rugându-vă, să credeţi că veţi lua, şi va fi vouă? Cum poate cineva să creadă că va lua toate câte le cere, odată ce numai Dumnezeu ştie dacă îi foloseşte, sau ce are, sau nu? Deci dacă din neştiinţă cere ceea ce nu-i foloseşte, cum îi va da? Iar dacă nu îi dă ceea ce nu-i foloseşte, dar a cerut din neştiinţă, cum poate cineva să creadă că orice cere va lua şi va fi lui?

Toate întrebările acestea au fost dezlegate pe scurt în răspunsul de mai înainte. Pentru că numai celor ce ştiu cum să creadă le este dat să ştie ce trebuie, şi care lucruri să le ceară. Căci cunoştinţa nu este a tuturor (2 Tesaloniceni 3,2) precum nici credinţa. De altfel însuşi Domnul a zis: Căutaţi mai întâi Împărăţia lui Dumnezeu şi dreptatea Lui, îndemnându-se adică să căutăm înainte de toate cunoştinţă adevărului şi în al doilea rând exercitarea în împlinirea datoriilor morale. Prin aceasta a arătat limpede că cei credincioşi trebuie să caute numai cunoştinţa dumnezeiască şi virtutea care o împodobeşte prin fapte. Dar trebuie să ştim că sunt multe cele care trebuie căutate în vederea cunoştinţei lui Dumnezeu şi a virtuţii de către cei ce cred. De pildă: izbăvirea de patimi, răbdarea încercărilor, raţiunilor virtuţilor, chipurilor lucrărilor, dezrădăcinarea afecţiunii sufletului faţă de trup, dezlegarea simţurilor din legătura (relaţia) cu lucrurile sensibile, retragerea desăvârşită a minţii din toate cele create şi scurt vorbind nenumărate ale lucruri care sunt de lipsă alungarea răutăţii şi a neştiinţei şi pentru dobândirea cunoştinţei şi a virtuţii. De aceea pe drept cuvânt a spus Domnul: Toate câte veţi cere, crezând, veţi primi. El s-a gândit la toate câte ajută la cunoaşterea lui Dumnezeu şi la virtute, singurele care trebuie să le ceară cu ştiinţă şi cu credinţă cei evlavioşi. Căci toate acestea folosesc şi de aceea le dă Domnul cu siguranţă celor care le cer. Prin urmare acela care cere numai de dragul credinţei, adică al unirii mijlocite cu Dumnezeu toate câte ajută la înfăptuirea acelei uniri, cu siguranţă că le va lua. Dar acela care cere fără acest scop, alte lucruri, sau chiar pe cele înainte pomenite, nu le va primi. Căci nu crede, ci ca un necredincios îşi urmăreşte slava proprie prin cele dumnezeieşti.

Deoarece Cuvântul s-a făcut trup, şi nu numai trup, ci cu sânge şi oase, iar pe de altă parte ni se porunceşte să mâncăm trupul şi să bem sângele, dar oasele să nu le zdrobim, te rog să mă înveţi ce înseamnă această împărţire întreită a Cuvântului făcut om?

Hotărându-se să coboare în fiinţă, precum numai El a ştiut, Cuvântul cel mai presus de fiinţă şi Făcătorul tuturor celor ce sunt, a adus raţiunile naturale ale tuturor lucrurilor văzute şi cugetate (inteligibile), împreună cu înţelesurile necuprinse ale propriei dumnezeii. Dintre acestea raţiunile celor cugetate sunt sângele Cuvântului, iar raţiunile celor sensibile sunt trupul Lui văzut. Deci Cuvântul fiind învăţătorul tuturor raţiunilor duhovniceşti, atât a celor din lucrurile văzute, cât şi al celor din realităţile inteligibile, după cuviinţă şi cu drept cuvânt dă celor vrednici să mănânce, ca pe un trup, ştiinţa cuprinsă în raţiunile lucrurilor văzute şi să bea, ca pe un sânge, cunoştinţa aflătoare în raţiunile celor inteligibile. Pe acestea le-a pregătit Înţelepciunea în chip mistic încă de odinioară, dregând vin şi aducând jertfe, precum se spun în Proverbe. Iar oasele, adică raţiunile mai presus de înţelegere despre îndumnezeire, care depăşesc în chip nesfârşit toată firea creată, nu le dă, neavând firea celor create vreo putere ca să intre în legătură (relaţie) cu acestea¹⁹⁴.

Şi iarăşi, trupul Cuvântului este virtutea adevărată, sângele cunoştinţa fără de greşeală, iar oasele teologia (cunoştinţa lui Dumnezeu), cea negrăită. Căci precum sângele se preface în forma trupului, tot aşa cunoştinţa se preface prin făptuire în virtute¹⁹⁵. şi precum oasele susţin sângele şi trupul, la fel raţiunile mai presus de orice înţelegere despre dumnezeire, aflându-se în sânul făpturilor, creează şi susţin în chip neştiut fiinţele lucrurilor şi dau naştere oricărei cunoştinţe şi virtuţi.

Iar dacă ar spune cineva că şi raţiunile Judecăţii şi ale Providenţei pot fi socotite trupul şi sângele, ca unele ce vor fi cândva mâncate şi băute, iar raţiunile negrăite despre îndumnezeire, ascunse în acelea, ar spune că sunt oasele, nu a căzut, cred, din adevăr.

Sau poate trup al Cuvântului mai este şi reîntoarcerea desăvârşită a firii la ea însăşi şi restabilirea ei prin virtute şi cunoştinţă, sângele, îndumnezeirea care o va ţine prin har în fericirea veşnică, iar oasele, însăşi puterea necunoscută care va susţine firea în fericirea veşnică prin îndumnezeire.

Iar dacă ar spune cineva, printr-o tâlcuire mai subţire, că trupul este modificarea de bunăvoie prin virtuţi, sângele desăvârşirea prin moartea pentru adevăr la vreme de strâmtorare, iar oasele raţiunilor prime despre Dumnezeu, care nouă ne sunt inaccesibile, bine ar spune şi aceasta şi n-ar cădea de la înţelegerea cuvenită.

Scolii

Vorbeşte de fiinţa, de puterea şi de lucrarea fiecărei făpturi. Acestea se văd la toate făpturile şi prin ele e cunoscut Dumnezeu ca Făcător, Proniator şi Judecător. Sau vorbeşte de cele două părţi din care se alcătuiesc făpturile, adică de materia şi forma celor sensibile, sau de fiinţa şi accidentul celor inteligibile, sau de virtutea şi cunoştinţa, prin care se face cunoscut celor vrednici Cel mai presus de cunoaştere. (1)

Prin sânge înţelege îndumnezeirea, care va fi viaţa celor ce se vor învrednici de ea. Căci sângele e simbolul vieţii. (3)

Note

Firea noastră creată nu poate cunoaşte prin puterea ei finită cele ale lui Dumnezeu, ci numai dacă primeşte puterea lui Dumnezeu, ca prin El să cunoască ale lui. (194)

Cunoştinţa generală duce la virtute, iar virtutea duce la o cunoştinţă specială. (195)

Ce înseamnă trupurile şi sângele animalelor necuvântătoare, pe care aducându-le Israelienii lui Dumnezeu, trupurile le mâncau, iar sângele nu, ci-l vărsau în cerc la temelia altarului? (Deut.12,27)

Cei ce slujeau odinioară lui Dumnezeu în umbra legii, închipuie pe începătorii în evlavie. Căci şi aceştia de-abia pot să înţeleagă dispoziţiile văzute ale simbolurilor cu înţeles de tipuri. Dat fiind aşadar că nu acelora li s-a dat în primul rând legea, ci nouă, căci prin noi se desăvârşeşte duhovniceşte, care vieţuim după pilda lui Hristos, să cercetăm cu evlavie raţiunea jertfelor de atunci.

Începătorul în evlavie, învăţând să cunoască faptele dreptăţii, se îndeletniceşte numai cu făptuirea întru toată ascultarea şi credinţa, mâncând cele văzute ale virtuţilor ca pe nişte trupuri.

Raţiunile poruncilor, care alcătuiesc cunoştinţa celor desăvârşiţi, el le lasă lui Dumnezeu prin credinţă, neputându-se întinde cât ţine lungimea cunoştinţei. Căci altarul este simbolul lui Dumnezeu, căruia toţi îi jertfim duhovniceşte şi căruia îi lăsăm cunoştinţa celor mai presus de puterea noastră, ca să trăim. Iar temelia altarului e chipul credinţei în El, căci credinţa e temelia care poartă toată zidirea faptelor şi a înţelesurilor dumnezeieşti. Tot cel ce se poate împărtăşi cu sobrietate de beţia vinului înţelepciunii dumnezeieşti prin cunoştinţă, face bine să verse raţiunile cunoştinţelor pe care nu le înţelege lângă această temelie, adică să lase credinţei cunoştinţa raţiunilor care sunt mai presus de puterea lui.

Deci ca pe un chip al celor începători în evlavie, poporul vechi mâncă trupurile jertfelor, iar sângele îl vărsa la temelia altarului, întrucât, din pricina cugetului copilăresc, nu se putea ridica la cunoştinţa celor ce se săvârşesc tainic. Hristos însă, făcându-ni-Se arhiereu al bunurilor viitoare (Evrei 9,8) şi jertfindu-se pe Sine ca jertfă trainică, îşi dă împreună cu trupul şi sângele celor ce şi-au deprins simţurile sufletului în vederea desăvârşirii, ca să poată distinge binele şi răul¹⁹⁹. Căci cel desăvârşit a trecut nu numai pe treapta începătorilor, ci şi a înaintaşilor²⁰⁰, şi de aceea nu ignoră raţiunile celor săvârşite de el după poruncă, ci bându-le întâi pe acelea cu duhul (raţiunile), mănâncă prin fapte toată carnea virtuţilor, ridicându-şi înţelegerea celor săvârşite prin simţuri la nivelul cunoaşterii cu mintea.

Mai sunt şi alte foarte multe înţelesuri ale acestora, mai ales pentru voi iubitorilor de Dumnezeu, dar le lăsăm acum din pricina mulţimii lor.

Scolii

Observă că a numit raţiunile cunoştinţă. Iar dacă raţiunile sunt cunoştinţă, cel ce cunoaşte raţiunile desigur cunoaşte Raţiunea (Logosul) şi pe Tatăl Raţiunii. Căci Raţiunea este cunoştinţa exactă a Tatălui Său: Cel ce mă vede pe mine, vede pe Tatăl meu, zice Mântuitorul. (2)

Sângele în înţeles spiritual este cunoştinţa, ca una ce hrăneşte trupul virtuţilor. (3)

Note

Aceştia nu mai împlinesc poruncile prin credinţă, fără să-şi dea seama de valoarea lor, ci disting prin înţelegere binele şi răul. (199)

Sfântul Maxim, ca şi Nil Ascetul, distinge în trei trepte pe cei ce se dedică unei vieţi de evlavie, care corespund, celor care se purifică, sau celor activi, celor ce contemplă raţiunile din natură şi celor ce văd pe Dumnezeu în chip tainic. Poporul evreiesc, era pe prima treaptă. De aceea nu mânca decât trupurile animalelor, nu şi sângele lor. (200)

Se spune în fapte despre Sfântul Pavel: Astfel că puneau peste cei bolnavi ştergare şi legături de pe trupul lui şi bolile se depărtau de la ei (F.A. 19,12). Oare se făceau aceste minuni pentru promovarea misiunii lui şi deci se bucurau şi cei necredincioşi de ele, sau pentru că era sfinţit trupul lui, se săvârşeau acestea din puterea trupului lui? Şi dacă din această pricină n-a păţit nimic nici de la viperă, pentru care motiv n-a murit trupul Sfântului din veninul viperei, dar a murit de sabie? Această întrebare se referă şi la trupul lui Eliseu. Apoi ce sunt legăturile?

Nu numai o din pricina sfinţeniei lui Pavel, nici numai din pricina credinţei celor ce primeau vindecarea, săvârşea pielea trupului sau vindecări prin ştergare sau legături, ci fiindcă harul dumnezeiesc, împărtăşindu-se lui şi acelora, făcea cu milostivire în aceia lucrătoare prin credinţă, sfinţenia Apostolului. Şi iarăşi din voia harului dumnezeiesc a rămas trupul lui ferit de pătimire, nefiind vătămat de veninul viperei, fie pentru că harul a schimbat puterea vătămătoare a veninului, fie pentru că a făcut trupul Sfântului în stare să risipească această vătămare, sau fie prin vreun alt chip al iconomiei, pe care numai Dumnezeu, care a făcut şi a prefăcut acestea, îl ştie. Iar de sabie a murit tot pentru că a voit harul. Căci fu era nemuritor după fire, deşi era făcător de minuni din pricina harului.

Dacă ar fi fost nemuritor după fire, ar fi fost cazul să întrebăm cum a putut muri de sabie, împotriva firii. Dar odată ce a rămas muritor prin fire şi prin dobândirea sfinţeniei, nu-i de lipsă să întrebăm de ce a trecut din viaţa după trup dumnezeiescul Apostol în chipul acesta şi nu într-altul. Căci Dumnezeu, care a rânduit mai înainte de veci viaţa fiecăruia într-un chip folositor, duce pe fiecare în modul în care voieşte, spre {fârşitul propriu al vieţii lui, fie că e drept acela, fie că e păcătos.

Dar fiindcă mai mult veselesc sufletul iubitorilor de Dumnezeu înţelesurile spirituale ale întâmplărilor istorisite, vom spune că pielea marelui Apostol era evlavia lui, prin care unora le era mireasmă de viaţă spre viaţă, iar altora miros de moarte spre moarte. Iar ştergarele sunt raţiunile limpezi ce i s-au făcut lui cunoscute prin contemplaţie. În sfârşit, legăturile sunt modurile cuvioase ale filosofiei active ale virtuţii. Căci legăturile acestea sunt mânecuţe. Aceste raţiuni şi moduri de lucrare se răspândeau ca o bună mireasmă din evlavia adâncă a fericitului Apostol, ca din pielea lui. Iar cei ce le primeau dobândeau vindecare de boala care-i chinuia. Unii alungau boala neştiinţei prin raţiunile contemplaţiei, ca prin nişte ştergare, iar ceilalţi desfiinţau prin chipurile virtuţilor active cu desăvârşire neputinţa păcatului.

Cât priveşte frigul aspru care s-a pornit asupra lor, cred că este povara încercărilor fără de voie. Iar insula e deprinderea tare şi neclintită a nădăjduirii în Dumnezeu. Focul este deprinderea cunoştinţei. Iar vreascurile sunt firea lucrurilor văzute. Prin aceasta umblând Pavel cu mâna, adică cercetând-o cu puterea dibuitoare a minţii care contemplă, îşi nutrea cu înţelesurile ei deprinderea cunoaşterii, care înlătură tristeţea adusă în cugetare de furtuna încercărilor. În sfârşit vipera este rea şi vătămătoare, ascunsă în firea lucrurilor sensibile. Ea muşcă mâna, adică lucrarea dibuitoare a minţii care contemplă, dar nu vatămă mintea străvăzătoare, deoarece aceasta nimiceşte îndată în lumina cunoştinţei sale, ca într-un foc, puterea vătămătoare, care se lipeşte de mişcarea activă a minţii când aceasta contemplă lucrurile sensibile.

La fel înţeleg şi cele privitoare la Eliseu. Oricine a murit prin greşelile sale, dacă e aşezat pe mormântul Proorocului în care se află trupul lui, adică dacă e adus aproape de amintirea care poartă urma vieţii Proorocului, în care se află bine păzit trupul virtuţilor lui, e readus la viaţă prin imitarea chipului de viaţă al aceluia, fiind mutat la viaţa cea virtuoasă de la moartea de pe urma patimilor răutăţii.

Scolii

Credinţa celor ce aveau lipsă de vindecare şi se rugau pentru ea stârnea, zice, puterea Duhului din Sfinţio, ca puterea ascunsă să se facă arătată prin credinţă, iar credinţa ascunsă să se facă tuturor prin putere. Căci adevăratul mod al vindecărilor se realizează atunci, când prin credinţa celor în care se săvârşeşte, pătrunde în toată puterea celor ce lucrează în Duh. (1)

Cel ce curăţă prin aplicarea voii sale stricăciunea păcatului, strică stricăciunea celor care obişnuiesc să strice prin fire. Căci nestricăciunea voinţei poate susţine cu ajutorul Providenţei nestricată stricăciunea firii, întrucât prin harul Sfântului Duh aflător în ea nu îngăduie să fie stăpânită firea de calităţile potrivnice. (2)

Mireasmă de viaţă spre viaţă le este Apostolul celor credincioşi prin pilda sa, întrucât prin fapte îi îndemnă să tindă spre buna mireasmă a virtuţilor, iar ca propovăduitor strămută pe cei ce ascultă de cuvântul harului de la viaţa după simţuri la viaţa în duh. Iar miros de moarte spre moarte le este celor care progresează de la moartea neştiinţei la moartea necredinţei, întrucât îi face să simtă osânda care îi aşteaptă. Sau iarăşi, mireasmă de viaţă spre viaţă le este celor ce se ridică de la făptuire la contemplaţie, iar miros de moarte spre moarte celor care, după ce şi-au mortificat mădularele de pe pământ prin încetarea de-a păcătui cu fapta, trec la mortificarea prealăudată a gândurilor şi a nălucirilor pătimaşe. (4)

Aici sunt lămurite cuvintele: Suntem buna mireasmă a lui Hristos, pentru Dumnezeu, în cei ce mântuiesc şi în cei ce pier: unora adică mireasmă de viaţă spre viaţă, iar altora miros de moarte spre moarte (2 Cor. 2,16). Mireasmă de viaţă spre viaţă le este acelora, cărora nu le este acoperită Evanghelia lui, iar miros de moarte spre moarte acelora, cărora nu le este cu totul acoperită, întrucât Dumnezeu veacului acestuia a orbit minţile necredincioşilor. Iar Evanghelia s-a descoperit şi s-a acoperit, din pricina căldurii sau a răcelii celor ce aud. (5)

Păstrând, zice, cineva amintirea vieţi sfinţilor, prin imitare, leapădă moartea adusă de patimi şi primeşte viaţa adusă de virtuţi. (6)

Oare din întâmplare au dat Saducheii numărul de şapte fraţi, ca bărbaţi ai unei singure femei, sau are aceasta un înţeles mai adânc. Iar dacă are un astfel de înţeles, cine sunt aceia şi cine este ea?

Zic unii că nu trebuie înţelese alegoric persoanele, pe care nu le laudă Scriptura. Dar fiindcă e mai bine să ne ostenim mai mult şi să rugăm pe Dumnezeu neîncetat să ne dăruiască înţelepciune şi putere, ca să înţelegem toată Scriptura duhovniceşte, voi răspunde şi la această nedumerire, bizuindu-mă şi pe rugăciunile voastre. Saducheii sunt, după înţelesul spiritual, dracii sau gândurile, care susţin că toate sunt stăpânite de întâmplare. Iar femeia este firea oamenilor. Cei şapte fraţi daţi ei de Dumnezeu la vremi diferite de la începutul veacului, spre a o povăţui şi a o face să aducă roade ale dreptăţii, sunt legile. Cu acestea petrecând firea oamenilor ca şi cu nişte bărbaţi, n-a avut de la ea nici un fiu, ci a rămas stearpă de roadele dreptăţii. Prima lege e cea dată lui Adam în Rai. A doua e cea care s-a dat aceluiaşi după izgonirea din Rai, sub forma de certare. A treia e cea care s-a dat lui Noe la ieşirea din corabie. A patra e legea tăierii împrejur, dată lui Avraam. A cincea e cea care s-a dat aceluiaşi în legătură cu jertfirea lui Isaac. A şasea e cea dată prin Moise. Iar a şaptea e cea dată prin darul prevestitor, sau prin insuflarea Proorocilor. În tot acest timp încă nu se însoţise firea omenească cu legea Evangheliei prin legătura credinţei spre împreuna vieţuire, adică cu bărbatul cu care avea să rămână în toţi vecii.

Dracii aduc aşadar mereu înaintea raţiunii noastre, prin gândurile ce ni le stârnesc, aceste legi, luând împotriva credinţei cu argumente la aparenţă întemeiate, luate din Scripturi, şi făcându-ne să ne îndoim de este vreo înviere din morţi şi de mai trebuie să aşteptăm vreun alt fel de viaţă după cea ce aici. În caz că răspundem afirmativ, ei ne fac să ne întrebăm după care lege se va călăuzi firea oamenilor, dintre cele date ei din veac? Dacă vom zice că după vreuna din cele amintite, ei vor obiecta, zicând: Prin urmarea deşartă şi fără de folos va fi şi atunci viaţa oamenilor, dacă nu a fost slobozită de rele de mai înainte: adică dacă firea se va învârti iarăşi în aceleaşi lucruri. Aceasta introduce în chip vădit domnia întâmplării şi scoate Providenţa din lume. Dar Domnul şi cuvântul mântuitor respinge pe aceşti draci şi aceste gânduri, făcând să se străvadă nestricăciunea firii, care se va descoperi în viitor şi arătând că ea nu va vieţui atunci după nici una din legile de mai înainte, ci, după ce se va fi îndumnezeit, se va însoţi, prin Duhul, cu însuşi Dumnezeu Cuvântul, de la care şi spre care şi-a luat şi-şi va lua încetul şi ţinta existenţei.

Iar dacă va înţelege cineva prin cei şapte bărbaţi şi cei şapte mii de ani, sau acela şapte mii de ani, sau cele şapte veacuri, cu care a convieţuit firea omenească, nu va tălmăci locul fără judecată şi fără înţelegerea de lipsă. Şi nici unuia din aceştia nu-i va fi soţie firea în viaţa viitoare, întrucât firea temporală şi-a primit sfârşitul şi al optulea bărbat, adică veacul cel fără de moarte şi fără de sfârşit, a luat-o pe ea.

Ce sunt cele trei zile, în cursul cărora mulţimile stăruie lângă Domnul în pustie? (Matei. 15,32).

Pustia este firea omenească sau lumea aceasta, în care stăruie pe lângă raţiunea virtuţii şi a cunoştinţei²⁰⁹ cei ce rabdă osteneli şi necazuri plini de credinţă şi de nădejde bunurilor viitoare. Iar cele trei zile, sunt după unul din înţelesurile spirituale ale lor, cele trei puteri ale sufletului prin care stăruind pe lângă raţiunea dumnezeiască a virtuţii şi cunoştinţei (printr-una adică cercetând, printr-alta dorind şi printr-a treia luptându-se pentru ea), primesc drept hrană nestricăcioasă şi întăritoare de minte, cunoştinţa lucrurilor.

După alt înţeles, cele trei rile înseamnă cele trei legi mai generale: cea scrisă, cea naturală şi cea duhovnicească, sau cea a harului. Pentru că fiecare lege luminează potrivit cu ea însăşi firea omenească, având ca Făcător al luminii ei Soarele dreptăţii. Căci precum fără soare nu se poate face nicidecum ziuă, la fel fără Înţelepciunea fiinţială şi de sine subzistentă nu poate fi o lege a dreptăţii. Înţelepciunea această îşi face răsăritul ei propriu în fiecare lege şi ea este aceea care umple ochii înţelegători ai sufletelor de lumina înţelegerii. Fericitul David ştiind acestea, zice: Legea Ta este făclie picioarelor mele. Făclie a numit legea scrisă, pentru faptul că aceasta, prin combinaţiile meşteşugite ale diferitelor simboluri, ghicituri şi tipuri materiale, răspândeşte înaintea celor ce-şi lărgesc prin fapte paşii sufletului împotriva puterilor vrăjmaşe, lumina care arde răutatea patimilor. Iar lumina a unit legea duhovnicească a harului pentru faptul că arată simplu, fără simbolurile sensibile, cărările veşnice²¹¹, pe care mintea contemplativă urmărindu-şi drumul, e dusă spre cel mai înalt dintre bunuri, spre Dumnezeu, nelăsându-şi determinată şi limitată mişcarea cugetării de nici unul dintre lucrurile create. Căci lumina legii harului e neînserată, neavând nici un fel de cunoştinţă, care să-i definească razele atotstrălucitoare. Sau poate Proorocul a numit picioare drumul întregii vieţi trăite după voia lui Dumnezeu, sau mişcările gândurilor bune în suflet călăuzite ca o făclie de lumină din legea scrisă. Iar cărări, chipurile virtuţilor conformă cu legea naturală şi raţiunile cunoştinţei din legea duhovnicească, pe care le dezvăluie prezenţa lui Dumnezeu Cuvântul şi care readuc firea la ea însăşi şi la cauza ei, prin virtute şi cunoştinţă.

Cei ce din dorinţa arzătoare după mântuire, au stat în cursul acestor trei zile, sau al acestor trei legi pe lângă Dumnezeu Cuvântul şi au răbdat cu bărbăţie ostenelile fiecăreia, nu sunt sloboziţi flămânzi, ci primesc hrană îmbelşugată şi dumnezeiască: pentru legea scrisă, izbăvirea desăvârşită de patimile contrare firii: pentru legea naturală, puterea de a împlini fără greşeală datoriile fireşti, împlinire prin care se susţin legăturile afectuoase ale oamenilor întreolaltă, înlăturându-se toată înstrăinarea şi dezbinarea care sfâşie firea; iar pentru cea duhovnicească, unirea cu Dumnezeu însuşi, în temeiul căreia, ieşind din cele create, primesc slava cea mai presus de fire, prin care nu se mai arată decât Dumnezeu sigur luminând în ei.

Scolii

Vorbeşte despre raţiune, iuţim şi poftă. Prin raţiune cercetăm, prin poftă dorim bunul cercetat, iar prin iuţim luptăm pentru el. (1)

A numit zile putere (facultăţile) sufletului, ca unele ce sunt în stare să primească lumina poruncilor dumnezeieşti. Dar şi pe cele trei legi mai generale, ca unele ce luminează sufletele ce primesc lumina. Căci precum la Facere Scriptura a numit zi atât lumina spunând: Şi a văzut Dumnezeu lumina că e bună şi a numit lumina zi, cât şi aerul luminat de ea, zicând: Şi s-a făcut seară şi s-a făcut dimineaţă, ziua întâi, tot aşa a numit zile nu numai puterile sufletului, ci şi legile care le luminează pe acestea. Căci abia întrepătrunderea acestora întreolaltă produce ziua compusă a virtuţilor, prin faptul că nu se mai deosebesc de lumina dumnezeiască a Cuvântului puterile străbătute cu totul de ea. (2)

Cuvântul (Raţiunea) lui Dumnezeu este în acelaşi timp şi făclie şi lumină,. Lumină, fiindcă luminează gândurile naturale ale credincioşilor, şi făclie fiindcă pe de o parte o împrăştie întunericul vieţii după simţuri, în cei care se zoresc prin împlinirea poruncilor spre viaţa cea nădăjduită, iar pe de alta, pedepseşte cu arderea judecăţii pe cei ce se alipesc cu voia de noaptea aceasta întunecoasă a vieţii, pentru iubirea de plăcere a vieţii , pentru iubirea de plăcere a trupului. (3)

Cel ce nu s-a ridicat mai întâi la sine însuşi, prin lepădarea patimilor contrare firii, nu se va ridica la cauza proprie, adică la Dumnezeu, prin dobândirea cu ajutorul harului a bunurilor mai presus de fire. Cel ce vrea să fie ridicat cu adevărat la Dumnezeu, trebuie să se despartă cu cugetarea de lucrurile create. (4)

Legea scrisă are ca scop izbăvirea de patimi, cea naturală deopotrivă cinstire şi deopotrivă îndreptăţire a tuturor oamenilor, iar desăvârşirea celei duhovniceşti stă în faptul că scopul ei este să facă pe om asemenea cu Dumnezeu, atât cât îi este cu putinţă omului. (5)

Note

Raţiunea e totodată Logosul divin, care e substanţa virtuţii şi a cunoştinţei. (209)

Mintea umblă veşnic pe cărările cunoştinţei de Dumnezeu. În acest sens cunoştinţa e o lumină neînserată. Dar şi în sensul că nu e definită prin nimic mărginit. (211)

Ce înseamnă numărul celor şase vase de apă de la nunta din Cana Galileii?

Dumnezeu care a făcut firea omenească, i-a dat prin voinţa Sa deodată cu existenţa şi puterea corespunzătoare de înfăptuire a datoriilor. Cele şase vase de apă sunt aşadar puterea naturală de înfăptuire a poruncilor dumnezeieşti. Oamenii, gonind din ea cunoştinţa, în strădania lor deşartă după lucrurile materiale, îşi făcuseră această putere goală şi fără apă şi de aceea nu ştiau cum să cureţe murdăria păcatului, căci cel lipsit de cunoştinţă nu cunoaşte modul de curăţire a păcatelor prin virtute. Aceasta s-a întâmplat până când venind cuvântul (Raţiunea), Ziditorul firii, a umplut de cunoştinţa cea după fire numită putere de înfăptuită a datoriilor şi pe urmă a prefăcut în vin, adică în raţiunea cunoştinţei mai presus de fire, raţiunea şi legea firii²¹⁷. Cei ce o beau apoi pe aceasta ies din firea tuturor lucrurilor şi zboară până în locul ascuns al lăuntrului dumnezeiesc, unde primesc bucuria şi veselia care e mai presus de toate cunoştinţele. Ei beau vinul cel bun, adică raţiunea tainică, făcătoare de îndumnezeire, la sfârşit, după ce s-au bucurat de toate celelalte binefaceri hărăzite de Providenţă oamenilor.

Iar prin numărul şase se înţelege puterea de făptuire a firii, nu numai pentru că Dumnezeu a făcut cerul şi pământul în şase zile, ci şi fiindcă este numărul cel mai desăvârşit înăuntrul lui zece şi se compune din părţile sale. Vasele de apă, spune Scriptura, erau de câte două sau câte trei măsuri. Prin aceasta se arată că puterea de făptuire a firii cuprinde pe planul contemplaţiei naturale, întocmai cum ar cuprinde două măsuri, toată cunoştinţa făpturilor, atât a celor trupeşti ce constau din materie şi formă, cât şi a celor inteligibile ce constau din fiinţă şi accident, cu un cuvânt, cunoştinţa generală a celor trupeşti; iar pe planul învăţăturii tainice despre Dumnezeu, atât cât e cu putinţă firii, cunoştinţa şi lumina despre Sfânta Treime, sau despre Tatăl, despre Fiul şi despre duhul Sfânt, ca pe trei măsuri.

Deci voi, care vă aflaţi pe treapta cunoştinţe, luaţi aminte. Puterea generală a firii, prin care împlineşte cele bune, se împarte în şase. Şi acestea sunt modurile generale ale lucrărilor. Iar puterii generale a firii, care produce virtuţile, îi corespunde virtutea cea mai generală dintre toate, care se împarte şi ea în şase forme (specii), generale şi ele. Corespunzător cu puterea firii, virtutea generală se îmbracă în mai multe moduri, ramificându-se în cele şase forme. Acestea trebuie să se cerceteze cel ce se iniţiază pe altul în tainele cuvintelor şi înţelesurilor dumnezeieşti, dacă mintea lui se desfată cu tâlcul cel mai înalt al acestora. Pe lângă acestea trebuie să mai cerceteze cine sunt slujitorii care scoteau apa, cine e mirele, cine e mireasa, cine e mama care a îndrăznit să anunţe Cuvântului că vin nu au. Dar nu cumva cuvântul nostru despre acestea rămânând mult să se oprească, nedând celor flămânzi nici măcar o parte de hrană duhovnicească, voi grăi după puterea mea, fără să făgăduiesc că voi descoperi tot înţelesul celor spuse (căci mintea mea e prea slabă pentru a îmbrăţişa vederile spirituale cuprinse în ele), ci numai cât va putea să cuprindă puterea mea de înţelegere.

Deci cea mai generală dintre virtuţi spun toţi că este iubirea. Iar puterea cea mai generală a firii care o produce pe aceasta, spun că este raţiunea. Aceasta, prinzându-se cu tărie de cauza ei, şi desfăşurându-se în lucrare se deosebeşte în şase moduri mai generale, care îmbrăţişează forma (speciile), în care se împarte raţiunea iubirii, îngrijind trupeşte şi duhovniceşte de cei ce flămânzesc şi însetează, de străini şi de cei goi, de bolnavi şi de cei din închisori. Căci raţiunea virtuţii nu se mărgineşte numai la trupuri şi puterea firii noastre nu se arată numai în cele supuse simţurilor.

Deci puterea cea mai generală a firii omeneşti dă diferite forme virtuţii celei mai generale, deosebind-o prin cele şase moduri ale sale în tot atâtea specii. Prin urmare firea se uneşte cu aplicarea unitară a voii²¹⁸, arătând în toţi (în toate) raţiunea cea neîmpărţită şi modelatoare, care îi (le) adună la sine prin faptul că face şi suferă toate cu bunătate. Pe această raţiune, reluând-o la sine, întărită prin ostenelile datorate, mintea, taie toate umflăturile şi ştirbirile firii, pe care născocindu-le prin aplecarea voii, iubirea trupească de sine a fiecăruia, a sălbăticit prea blânda fire şi a tăiat fiinţa cea una în părţi multe şi potrivnice, ba, cum mai rău nu se poate, chiar stricăcioase una alteia. În felul acesta mintea readuce firea la mijlocia statornică, pentru care au fost şi scris în ea de la început legile naturale ale virtuţilor de către Dumnezeu, Scriptura indicând poate şi taina aceasta, înfăţişează cele şase vase goale şi fără apă, arătând cum puterea cea mai generală a firii se află într-o inerţie în ce priveşte săvârşirea binelui.

Astfel puterea cea mai generală a firii, împărţindu-se în şase moduri de lucrare, modelează în tot atâtea forme cea mai generală dintre virtuţi, îmbrăţişând întreaga virtute. Făcând aşa, firea ascultă de legea ei cea mai generală, ca de un judecător fără greşeală al adevărului. Pe acest judecător Scriptura l-a numit starostele mesei. Acesta declară în chip înţelept că vinul cel mai bun, pe care l-a adus Cuvântul mai pe urmă prin venirea Sa, adică raţiunea cea mai înaltă despre Dumnezeu, trebuie să-l bea firea omenească la început, ca pe cel dintâi, şi cu el să se îmbete, şi numai pe urmă să cunoască alte vinuri, adică raţiunile lucrurilor, ca pe nişte vinuri inferioare faţă de cea dintâi. Căci e cât se poate de drept şi de cuviincios ca firea să cunoască mai întâi Raţiunea pentru care a fost făcută şi numai pe urmă să iscodească raţiunile zidite pentru ea.

Iar cei ce scoteau apa şi serveau, sunt slujitorii Vechiului şi Noului Testament, adică Sfinţii Patriarhi, legiuitorii, conducătorii de oşti, judecătorii, regii, Proorocii, Evangheliştii şi Apostolii, prin care s-a scos apa cunoştinţei şi s-a dat iarăşi firii. Aceasta a prefăcut-o în harul îndumnezeirii Cuvântul, care a făcut firea din bunătate şi a îndumnezeit-o prin iubirea de oameni. Iar dacă ar spune cineva că slujitorii sunt cugetările naturale pline de ştiinţă şi de evlavie care la porunca Cuvântului, scot apa cunoştinţei din buna orânduire a lucrurilor, cred că nu greşeşte faţă de adevăr.

Iar mirele e, în chip vădit, mintea omenească, care îi ia drept mireasă, spre împreună vieţuire, virtute. Cuvântul, fiind chemat, vine bucuros cinstind însoţirea lor, şi întăreşte învoiala nunţii lor duhovniceşti şi încălzeşte duhovniceşte, prin vinul Său dorinţa lor după multă rodire de prunci. Mama Cuvântului e credinţa adevărată şi neîntinată. Căci precum Cuvântul ca Dumnezeu este după fire Făcătorul Maici care l-a născut pe El după trup, făcând-o Maică din iubirea de oameni şi primind să se nască din ea ca om, la fel Cuvântul, producând în noi mai întâi credinţa, se face pe urmă în noi Fiul credinţei, întrupându-Se din ea prin virtuţile cu fapta. Prin credinţă apoi ajungem la toate, primind de la Cuvântul darurile spre mântuire. Căci fără de credinţă, căreia Cuvântul îi este după fire Dumnezeu, iar după har Fiu, nu avem nici o îndrăzneală să ne adresăm cu cereri către El.

Fie ca o asemenea nuntă să încheiem şi noi totdeauna şi fie ca Iisus cu Maica Sa să vină la ea, ca să readune cunoştinţa noastră care curge afară din pricina păcatului şi să o prefacă în îndumnezeire. Căci aceasta scoate mintea din cunoştinţa lucrurilor şi întăreşte până la neschimbalitate cunoştinţa firii, ca pe o apă spirituală prin calitatea vinului.

Scolii

Cuvântul lui Dumnezeu, făcându-se om, a umplut iar de cunoştinţă firea golită de cunoştinţa dată ei. Şi întărind-o până la neschimbare, a îndumnezeit-o, nu prin fire, ci prin calitatea²¹⁹ ce i-a dat-o, pecetluind-o cu Duhul Său, ca să nu-i lipsească nimic, precum a dat apei tărie prin calitatea vântului. Căci pentru aceasta s-a făcut om adevărat, ca să ne facă pe noi dumnezei după har. (2)

Vinul bun este raţiunea care ne scoate din fire şi ne ridică spre îndumnezire²²⁰. acesta i-a fost oprit lui Adam să-l bea în urma căderii²²¹. Dar Cuvântul (Raţiunea), golindu-se pe sine din iubirea de oameni, s-a făcut mai pe urmă, prin întrupare, cum numai El ştie, vin bun de băut. Căci El însuşi este şi Providenţa, ca susţinătoare a lucrurilor, şi Raţiunea Providenţei, ca metodă de îngrijire a celor providenţiate şi Providenţiatorul care susţine toate prin raţiunile de-a fi ale lor. (3)

Puterea minţii e capabilă prin fire de cunoaşterea făpturilor trupeşti şi netrupeşti. Dar iluminările Sfintei Treimi le primeşte numai prin har crezând numai că este dar neîndrăznind să cerceteze ce este ea după fiinţă. (4)

Puterea generală a firii se împarte în şase moduri şi lucrări. Iar iubirea generală în şase forme de virtuţi. Căci cel ce alină foamea, setea şi ajută pe cei goi, pe cei străini, pe cei bolnavi şi pe cei din închisoare, fie că o face aceasta trupeşte sau duhovniceşte, împlineşte iubirea faţă de Dumnezeu şi faţă de aproapele, constatatoare din cele şase virtuţi, ca unul ce-şi păstrează dorul sufletului plin numai de Dumnezeu. (5)

Cauza raţiunii este Dumnezeu, pentru a cărui căutare omul a primit puterea raţiunii. (6)

Cel ce datorită raţiunii a devenit prin aplecarea voii egal faţă de toţi, arată în sine pe Dumnezeu cel ce nu caută la faţă,. Căci precum Dumnezeu a creat firea tuturor, după una şi aceeaşi raţiune, aşa a rânduit ca toată mişcarea voinţei să fie una şi aceeaşi. Prin aceasta raţiunea firii, care pare că se risipeşte, se adună. (8)

Starea de mijloc este starea izbăvită de patimile contra firii, dar neajunsă la bunurile mai presus de fire. Ea arată aplecarea (socotinţa) voii în acord cu firea, neavând vreo înclinare proprie şi potrivnică raţiunii firii. De aceea ea consideră pe toţi oamenii ca unul, având legea firii ca pe o carte scrisă de Dumnezeu. (9)

Judecător natural nu este legea firii, care ne învaţă că, înainte de înţelepciunea din lucruri, trebuie să ne mişcăm dorinţa spre cunoaşterea tainică a Făcătorului tuturor. (10)

Note

Restabilirea firii numai Hristos o face. Dar El face mai mult decât atâta. El umple vasele cu apă, dar pe urmă preface apa în vin. (217)

Firea se uneşte cu o orientare unitară a voinţei tuturor şi îşi recapătă astfel ea însăşi unitatea, pe care socotinţa deosebită a voii fiecărui individ o sfâşiase. Dar chiar prin faptul că voia dintr-un individ se uneşte cu voia lui, voia lui se uneşte cu voile tuturor. Căci îndată ce se pune cineva în acord cu firea din sine, s-a pus în acord cu firea în semeni. (218)

Precum apa devine vin nu prin ea şi nu după substanţă, ci prin putere de sus şi printr-o calitate dăruită, aşa firea noastră se îndumnezeieşte nu prin sine, ci printr-o calitate deosebită de fiinţa ei, ce i se dă de Dumnezeu. (219)

Nu cred că e justă traducerea latinească: vinul bun e raţiunea naturii, care se ridică de îndumnezeire. Raţiunea firii nu ne poate îndumnezei, aşa cum puterea naturală a apei n-a făcut-o pe aceasta vin. Raţiunea care scoate din fire este, cum se spune mai jos, însuşi Logosul divin, Raţiunea supremă. Dar Raţiunea divină se coboară pe Sine ca să poate fi primită de om şi băută de aceasta ca un vin bun. Ea se uneşte cu raţiunea umană, prefăcând-o pe aceasta, aşa cum Iisus a prefăcut apa în vin, dar în vin ce poate fi suportat de om, iar scoaterea din fire nu înseamnă scoaterea acesteia din fiinţa, ci numai din puterea ei. (220)

A devenit incapabil de înţelegerea Raţiunii divine, îngroşându-i-se mintea prin păcat. (221)

Care este înţelesul celor cinci bărbaţi ai Samarinencii şi al celui de al şaselea, care nu îi este bărbat?

Şi femeia Samariteană, şi cea care s-a măritat, după Saduchei, cu cei şapte fraţi, şi cea cu scurgerea sângelui, şi cea care s-a aplecat la pământ, şi fiica lui Iair şi cea siro-feniciană, înfăţişează atât firea oamenilor îndeobşte, cât şi sufletul fiecărui om în parte. Fiecare adică înseamnă, după dispoziţia ei pătimaşe, atât firea cât şi sufletul. Astfel femeia de care vorbesc Saducheii este firea sau sufletul, care a convieţuit cu toate legile dumnezeieşti date din veac, fără să aducă rod, iar de bunurile viitoare nu vrea să ştie. Cea bolnavă de curgerea sângelui este de asemenea firea şi sufletul, a căror putere, dată lor pentru a da naştere faptelor dreptăţii şi raţiunilor, se scurge prin patimi spre materie. Siro-feniciana este iarăşi firea şi sufletul fiecăruia, a cărui cugetare, asemenea unei fiice, e rău chinuită de neputinţa epileptică, din pricina iubirii de materie. Fiica lui Iair de asemenea este firea şi sufletul de sub lege, care a murit din pricina neîmplinirii dispoziţiilor legii şi a poruncilor dumnezeieşti. Iar femeia aplecată la pământ este firea sau sufletul, care şi-a încovoiat spre materie toată puterea de activitate a minţii, în urma înşelăciunii diavolului. În sfârşit, Samarineanca, la fel cu femeile de mai înainte, înfăţişează firea sau sufletul fiecăruia, lipsit de darul proorocesc, care petrece, cu nişte bărbaţi, cu toate legile date firii; dintre acestea cinci trecuseră, iar a şasea, deşi fiinţa, nu era bărbat al firii sau al sufletului, deoarece nu făcea să se nască din el dreptatea care mântuieşte pentru vecie.

Prima lege pe care a avut-o firea de bărbat a fost cea din rai, a doua a fost cea care i s-a dat după izgonirea din rai, a treia cea din vremea potopului lui Noe, a patra cea a tăierii împrejur din timpul lui Avraam, a cincea cea a aducerii lui Isaac. Toate acestea primindu-le firea, le-a lepădat, adică au murit, din pricina nerodirii faptelor virtuţii. Iar a şasea lege, cea dată prin Moise, era ca şi când n-o avea, fie pentru că firea nu săvârşea dreptatea poruncită de ea, fie pentru că urma să treacă la legea Evangheliei, ca la un alt bărbat, întrucât legea nu s-a dat firii oamenilor pentru veci, ci spre călăuzirea ei la ceva mai înalt şi mai tainic. Aceasta înseamnă, cred ce a spus Domnul către Samariteanca : Şi pe care-l ai acum, nu este al tău. Căci ştia că firea avea să treacă la Evanghelie. De aceea şi vorbea cu ea pe la ceasul al şaselea, când sufletul e străbătut în chip deosebit de razele cunoştinţei prin venirea Cuvântului la el, după ce a trecut umbra legii. Şi sufletul stătea cu Cuvântul lângă fântâna lui Iacob, adică lângă izvorul înţelepciunilor Scripturii. Dar acestea ajung despre tema de faţă.

Scolie

Fântâna lui Iacob e Scriptura; apa e cunoştinţa din Scriptură; adâncimea fântânii, înţelesul greu de atins al tainelor Scripturii. Găleata de apă e erudiţia în tâlcuirea cuvântului dumnezeiesc al Scripturii, pe care nu o avea Mântuitorul, fiind însuşi Cuvântul (însăşi Raţiunea) şi netrebuind să dea celor credincioşi o cunoştinţă adunată prin învăţătură şi studiu, ci dăruindu-le din harul duhovnicesc înţelepciunea cea necontenit ţâşnitoare, care niciodată nu se sfârşeşte în cei vrednici de ea. Căci găleata, adică erudiţia, scoate o foarte mică parte din cunoştinţă, lăsând întregul neatins, întrucât acela nu poate fi cuprins de nici un cuvânt (de nici o raţiune). Dar cunoştinţa după har cuprinde toată înţelepciunea câtă e îngăduită oamenilor, fără studiu, ţâşnind în chip cariat, potrivit cu trebuinţele.

În ce înţeles se spune despre noi că facem păcatul şi-l cunoaştem iar despre Domnul că s-a făcut păcat, dar nu l-a cunoscut. Şi cum de nu este mai grav a fi păcat şi a nu-l cunoaşte, decât a-l face şi a-l şti? Căci pe Cel ce n-a cunoscut păcat, zice, L-a făcut pentru noi păcat. (2 Cor. 5,21)

Corupându-se mai întâi libera alegere a raţiunii naturale a lui Adam, a corupt împreună cu ea şi firea, care a pierdut harul nepătimirii şi aşa s-a ivit păcatul. Aşadar căderea voinţei de la bine la rău este cea dintâi şi cea mai vrednică de osândă. A doua întâmplată din pricina celei dintâi, este mutarea firii de la nestricăciune la stricăciune, mutare ce nu poate fi osândită. Căci două păcate s-au ivit în protopărinte, prin călcarea poruncii dumnezeieşti: unul vrednic de osândă şi unul care nu poate fi osândit, având drept cauză pe cel vrednic de osândă. Cel dintâi este al hotărârii libere, care a lepădat binele cu voia, iar al doilea al firii, care a lepădat fără voie, din pricina hotărârii libere, nemurirea. Această stricăciune şi alterare a firii, produsă una de alta, voind Domnul şi Dumnezeu nostru s-o îndrepteze a luat toată firea şi astfel a avut şi El, în firea luată, trăsătura pătimitoare, împodobită cu nestricăciunea voii libere. Şi aşa a devenit prin fire, din pricina trăsăturii pătimitoare, păcat, de dragul nostru, dar necunoscând păcatul prin aplecarea voii, datorită statorniciei neschimbate a voii Sale libere, El a îndreptat trăsătura pătimitoare a firii prin nestricăciunea voii Sale libere, făcând din sfârşitul trăsăturii pătimitoare a firii, adică din moarte, începutul prefacerii spre nestricăciunea cea după fire. Şi precum printr-un om, care şi-a mutat de bună voie libera alegere de la bine, s-a săvârşit în toţi oamenii prefacerea firii din nestricăcioasă în nestricăcioasă, la fel printr-un om, Iisus Hristos, care nu şi-a mutat libera alegere de la bine, s-a săvârşit în toţi oamenii restabilirea firii din starea de stricăciune în cea de nestricăciune.

Necunoscând deci Domnul păcatul meu, adică povârnirea voinţei mele libere, nu a luat şi nu s-a făcut păcatul meu. Dar luând păcatul cel pentru mine, adică nestricăciunea firii pentru povârnirea voii mele libere, s-a făcut pentru un om prin fire pătimitor, desfiinţând prin păcatul cel pentru mine păcatul meu. Şi precum în Adam hotărârea liberă a voinţei lui proprii pentru rău a desfiinţat podoaba comună a nestricăciunii firii, Dumnezeu socotind că nu e bine ca omul, care şi-a înrăit voia liberă, să aibă o fire nemuritoare, la fel în Hristos hotărârea voii Sale proprii pentru bine a spălat ruşinea comună a stricăciunii întregii firii. Şi astfel la înviere frica a fost preschimbată întru nestricăciune, pentru neclintirea voii libere spre rău, Dumnezeu judecând că nu e drept ca omul, care nu şi-a schimbat voia liberă spre rău, să primească iarăşi firea nemuritoare. Iar omul acesta este Cuvântul lui Dumnezeu cel întruchipat, care şi-a unit Sieşi, după ipostas, trupul străbătut de sufletul raţional. Căci dacă pătimirea, stricăciunea şi moartea cea după fire a adus-o în Adam povârnirea voii libere, pe drept cuvânt neclintirea voii libere din Hristos a adus nepătimirea, nestricăciunea şi nemurirea cea după fire, prin înviere.

Schimbarea firii spre pătimire, spre stricăciune şi pe moarte e deci osânda păcatului săvârşit prin hotărâre liberă de Adam. Această stare nu a avut-o omul dintru început de la Dumnezeu, ci a înfiinţat-o şi a cunoscut-o, săvârşind prin neascultare păcatul cu viaţa. Osânda prin moarte este rodul acestui păcat. Luând deci Domnul osânda aceasta a păcatului meu liber ales adică pătimirea, stricăciunea şi moartea cea după fire, s-a făcut pentru mine păcat, prin pătimire, moarte şi stricăciune, îmbrăcând de bună voie prin fire osânda mea, El care nu era osândit după voie liberă. Aceasta a făcut-o ca să osândească păcatul şi osânda mea din voie şi din fire, scoţând în acelaşi timp din fire păcatul, pătimirea, stricăciunea şi moartea. În felul acesta s-a făcut taină comună iconomia Celui ce din iubirea de oameni, pentru mine cel căzut din neascultare, şi-a însuşit de bună voie prin moarte osânda mea, ca să mă mântuiască, hărăzindu-mi prin această faptă înnoirea spre nemurire.

Socotesc că s-a arătat, pe scurt, din multe laturi, cum s-a făcut Domnul păcat, dar nu a cunoscut păcatul şi cum omul nu a devenit păcat, dar a făcut şi a cunoscut păcatul, atât pe cel din voia liberă, al cărui făcător este el, cât şi pe cel al naturii, pe care l-a primit Domnul pentru el, de cel dintâi aflându-se cu totul slobod. Aşadar nicidecum nu e un lucru mai bun a face şi a cunoaşte păcatul, decât a se face păcat. Aceasta s-a văzut ţinând seama de scopul Scripturii, pe care l-am arătat şi de cuvenita deosebire a înţelesurilor, care se află în cuvântul păcat. Căci cel dintâi păcat produce despărţirea de Dumnezeu, lepădând prin hotărâre liberă cele dumnezeieşti; iar cel de-al doilea topeşte multă răutate, neîngăduind ca răutatea hotărârii libere să păşească la faptă, dată fiind slăbiciunea firii.

Scolii

Păcatul firii, zice că este moartea, prin care încetăm de a mai fi, chiar dacă nu vrem; iar păcatul voinţei, alegerea celor contrare firii, prin care refuzăm cu voia de a fi fericiţi²²⁹. (2)

Domnul, întrupându-se ca om, a fost stricăcios după fire. În acest sens se spune că a devenit păcat. (3)

Păcatul pentru noi este stricăciunea firii, păcatul este caracterul lunecos al voii libere. Omul a devenit muritor, suportând moartea firii, în temeiul unei osânde drepte, ca să se desfiinţeze moartea voii libere. (6)

Primul păcat, zice că este cel al voii libere al lui Adam, povârnită spre rău. De aceea a fost singur liber între morţi, (Psalmi 8,6) neavând păcatul pentru care s-a ivit moartea. A face şi a cunoaşte păcatul e vădit că ţine de hotărârea voinţei. (7)

Adam s-a făcut pătimitor prin fire, spre pedepsirea păcatului din voia liberă. Pe acesta necunoscându-l Domnul, s-a făcut păcat, luând ca om, din pricina lui, prin fire, trăsătura pătimitoare după trup. (8)

Note

Sfântul Maxim pune adeseori în paralelă cu existenţa fericită. Prima o avem exclusiv de la Dumnezeu, pentru a doua trebuie să colaborăm şi noi prin voia noastră liberă. Prima o avem exclusiv de la Dumnezeu în calitate de cauză iniţială, a doua prin Dumnezeu ca ţintă finală spre care avem să tindem. (229)

Dacă Scriptura spune că pomul vieţii este înţelepciunea, iar lucrarea înţelepciunii stă în a deosebi şi cunoaşte, (Psalmi 3,8) prin ce se deosebeşte pomul cunoştinţei binelui şi răului de pomul vieţii?

Marii dascăli ai Bisericii, putând spune multe despre această temă, prin harul din ei, au socotit că e mai bine să cinstească locul cu tăcerea, nevrând să spună nimic mai adânc, din pricina neputinţei celor mulţi de a se ridica la înţelegerea celor scrise. Iar dacă au şi spus unii câte ceva, mai întâi au cercetat puterea ascultătorilor şi au spus o parte din ce puteau spune, spre folosul celor pe care îi învăţau, lăsând cea mai mare parte neatinsă. De aceea şi eu m-aş fi gândit să trec mai bine locul sub tăcere, dacă n-aş fi socotit că prin aceasta aş fi întristat sufletul vostru iubitor de Dumnezeu. Deci de dragul vostru voi spune ceea ce poate să fie potrivit tuturor şi ceea ce pot să înţeleagă şi cei mici şi cei mari.

Pomul vieţii şi celălalt pom se deosebesc mult şi negrăit, prin însuşi faptul că el este numit pomul vieţii, iar celălalt nu al vieţii, ci numai al cunoştinţei binelui şi răului. Căci pomul vieţii e desigur făcător de viaţă iar pomul care nu-i al vieţii, e vădit că e făcător de moarte. Pentru că pomul care nu e făcător de viaţă, deoarece nu a fost numit pom al vieţii, desigur că va fi numit făcător de moarte, odată ce nimic altceva nu se deosebeşte, prin opoziţie, de viaţă.

Afară de aceasta pomul vieţii şi ca înţelepciune se deosebeşte foarte mult de pomul cunoştinţei binelui şi răului, care nici nu e înţelepciune. Căci proprii înţelepciunii sunt mintea şi raţiunea, iar proprii, deprinderii opuse a înţelepciunii sunt lipsa de raţiune şi simţirea (domnia simţurilor). Deci, întrucât omul a venit în existenţă alcătuit din suflet mintal şi din trup înzestrat cu simţire (simţuri), după un prim înţeles, pomul vieţii e mintea sufletului, în care îşi are scaunul înţelepciunea, iar pomul cunoştinţei binelui şi răului e simţirea trupului, în care se află mişcarea neraţională. Omul primind porunca dumnezeiască să nu se atingă prin experienţă cu fapta de această simţire, n-a păzit-o.

Amândoi pomii, adică atât mintea cât şi simţirea au, după Scriptură, puterea de a deosebi între cele spirituale (inteligibile) şi cele supuse simţurilor (sensibile), între cele vremelnice şi cele veşnice. Mi bine zis ea fiind puterea de discernământ a sufletului, îl convinge ca de cele dintâi să se prindă cu toată sârguinţa, iar pe celelalte să le dispreţuiască. Iar simţirea are puterea de a deosebi întru plăcerea şi durerea trupului. Mai bine zis, aceasta fiind o putere a trupurilor însufleţite şi sensibile, convinge pe om să îmbrăţişeze pe cea dintâi (adică plăcerea) şi să respingă pe cea de-a doua (durerea). Când deci omul nu e preocupat de-a face altă deosebire decât aceasta, dintre simţirea trupească de plăcere şi durere, calcă porunca dumnezeiască şi mănâncă din pomul cunoştinţei binelui şi răului. El are adică iraţionalitatea simţirii ca singurul mijloc de discernământ în slujba conservării trupului. Iar prin ea se prinde cu totul de plăcere ca de ceea ce e bun şi se fereşte de durere ca de ceea ce e rău. Când însă e preocupat de-a face cu mintea numai deosebirea dintre cele vremelnice şi cele veşnice, păzeşte porunca divină, mâncând din pomul vieţii. El are adică atunci înţelepciunea aflătoare în minte, ca singurul mijloc de discernământ în slujba susţinerii sufletului. Iar prin ea se străduieşte după slava celor veşnice, ca după adevăratul bine şi se reţine de stricăciunea celor vremelnice, ca de la ceea ce este rău.

Mare este, prin urmare, deosebirea între cei doi pomi şi între puterea lor naturală de discernământ, ca şi între înţelesurile proprii fiecăruia. Căci termenii de bine şi de rău, se folosesc, fără deosebire, în mai multe înţelesuri şi pot pricinui celor ce nu cugetă cu înţelepciune asupra cuvintelor Duhului, multă rătăcire. Dar voi, înţelepţi fiind prin har, ştiţi că ceea ce se numeşte simplu rău, nu e în tot felul rău, ci e rău în raport cu ceva, iar în raport cu altceva nu e rău. La fel ceea ce se numeşte simplu bine, nu e în tot felul bine, ci e în raport cu ceva, iar în raport cu altceva nu e bine. Păziţi-vă deci de primejdia ce ne naşte din folosirea aceleiaşi numiri pentru lucruri deosebite.

Scolie

Binele minţii e dragostea nepătimaşă pentru duh iar răul ei este afecţiunea pătimaşă. Binele simţirii e mâncarea pătimaşă prin plăcere spre trup, iar răul ei e dispoziţia ce se naşte în ea prin virtute. (1)

Către cine zice Dumnezeu: Iată Adam s-a făcut ca unul din noi? (Facere 3,22). Dacă zice către Fiul, cum e pus Adam alături de Dumnezeu, nefiind din fiinţa Lui. Iar dacă zice către Îngeri, cum îl pune pe Înger alături de Sine ca egal după fiinţă, zicând ca unul din noi?

Am spus deja în capitolul despre ridicarea turnului, că Scriptura închipuie pe Dumnezeu vorbind, după dispoziţia lăuntrică din sufletul celor providenţiaţi. Ea indică astfel voia dumnezeiască prin figuri proprii nouă după fire. Nici aici aşadar Scriptura nu înfăţişează fără o pricină anumită pe Dumnezeu spunând: Iată Adam s-a făcut ca unul din noi, ci îl înfăţişează spunând aceasta după înfăţişarea poruncii. Şi adaugă şi cauza acestei rostiri, pe care a-ţi uitat s-o puneţi în întrebare şi care lămureşte tot înţelesul. Căci spunând: Iată Adam s-a făcut ca unul din noi, adaugă: cunoscând binele şi răul. Şi acum ca nu cumva să-şi întindă mâna şi să-şi ia din pomul vieţii şi să mănânce şi să trăiască în veac. Deodată, adică, cu îndemnul ce i l-a dat, diavolul l-a învăţat pe om şi politeismul, spunându-i: În ziua în care veţi mânca din pom, vi se vor deschide ochii şi veţi fi ca nişte dumnezei, cunoscând binele şi răul. De aceea Dumnezeu întrebuinţează în chip ironic şi osânditor pluralul: S-a făcut ca unul din noi, care corespunde cu ideea despre Dumnezeu, sădită în Adam de amăgirea şarpelui, ca să mustre pe omul care a ascultat de diavolul.

Şi ca să nu-şi închipuie cineva că felul de vorbire ironică e străin obiceiului Scripturii, să asculte cum vorbeşte Scriptura în numele lui Dumnezeu către Israel: Dacă veţi umbla împotriva mea cu viclenie, şi eu voi umbla împotriva voastră cu viclenie (Leviticul 26, 27-28). Întru nimic nu se deosebeşte însă viclenia de ironie. Şi să-şi mai amintească acela cum i-a pregătit Dumnezeu lui Ahab amăgirea, înfăţişându-i minciuna ca adevăr, ca greşind acela să aducă Dumnezeu peste el pedeapsa cea mai dreaptă (3 Regi 22, 15). Scriptura urmăreşte, aşadar să-l amăgească pe Adam, când înfăţişează pe Dumnezeu zicând despre el, că s-a făcut ca unul din noi. Căci astfel cum ar adăuga Dumnezeu: cunoscând binele şi răul, ca şi cum ar avea şi El o cunoştinţă compusă şi constatatoare din lucruri opuse? Aceasta e cu neputinţă să o cugetăm despre Dumnezeu, cu atât mai puţin să îndrăznim să o spunem despre Acela care singur e simplu după fiinţă, după putere şi după cunoştinţă şi care nu are decât cunoştinţa binelui, mai bine zis e însăşi puterea şi însăşi cunoştinţa. Dar nici măcar vreuna din fiinţele raţionale, care îşi au existenţa de la şi după Dumnezeu, nu are deodată şi la un loc, în mişcarea simplă a cugetării, cunoştinţa compusă a celor contrare, deoarece cunoştinţa unuia din cele două lucruri care îşi sunt contrare produce ignorarea celuilalt lucru. Căci nu poate fi amestecată cunoştinţa a două lucruri contrare şi nu coexistă nicidecum. Cunoştinţa acestui lucru înseamnă recunoştinţa celuilalt dintre cele contrare, aşa cum nu se poate ca ochiul să perceapă deodată ceea ce-i sus şi ceea ce-i jos şi ceea ce-i pe amândouă laturile, ci e de trebuinţă o întoarcere proprie spre fiecare dintre ele, prin desfacerea de celelalte.

Scriptura înfăţişează, aşadar, pe Dumnezeu ca şi când şi-ar însuşi pătimirea lui Adam, sau mustră pe Adam fiindcă a ascultat de sfatul şarpelui, făcându-l să-şi dea seama de nebunia politeistă, sădită în el prin amăgirea Satanei. Dacă aşa este, s-a lămurit de ajuns nedumerirea. De astfel, dacă afli singur ceva mai înalt, împărtăşeşte-mi şi mie din darul hărăzit ţie de Dumnezeu pentru cunoaşterea lucrurilor. Iar cuvântul: Şi acum nu cumva să-şi întindă mâna şi să ia din pomul vieţii şi să trăiască în veci, socotesc că urmăreşte providenţial să despartă cu fapta lucrurilor neamestecate cu răul să nu se facă nemuritor, şi conservându-se prin împărtăşirea de bine. Căci Cel ce a făcut pe om vrea ca cunoştinţa aceluiaşi om să nu fie amestecată, stând în acelaşi timp în legătură cu cele ce-ţi sunt contrare.

Scolii

Dumnezeu îi grăieşte lui Adam potrivit cu ideea de dumnezeire, pe care o învăţase acela de la diavol. (1)

Cel ce iubeşte minciuna, e predat ei spre pierzare, ca să cunoască prin pătimire ceea ce a cultivat de bunăvoie şi să afle din experienţă că a îmbrăţişat din neatenţie, moartea în loc de viaţă. (2)

Dumnezeu nu are cunoştinţa binelui, fiind însăşi ştiinţa şi cunoştinţa binelui. Iar cunoştinţa răului nu o are, întrucât nu are nici puterea lui. Căci numai dacă are cineva prin fire putere pentru un lucru, are şi cunoştinţa lui în chip fiinţial. Deci răul se cugetă în fiinţele raţionale precum ceva ce vine pe urmă în mod accidental, împotriva firii, datorită pasivităţii lor, dar nu în baza unei puteri naturale. (3)

Cunoştinţa celor contrare e contemplată pe rând de cei capabili de ea. (4)

Cel ce şi-a convins conştiinţa să ţină răul pe care îl face ca prin fire, acela şi-a strâns puterea de activitate a sufletului ca pe o mână şi a luat în chip vinovat din pomul vieţii, socotind răul prin fire nemuritor. De aceea Dumnezeu, aşezând prin fire în conştiinţa omului mustrarea pentru rău l-a despărţit de viaţă, ca pe unul ce a devenit rău prin hotărârea voinţei. Aceasta ca nu cumva, săvârşind răul, să-şi poată convinge cunoştinţa că răul este prin fire bun. (5)

Ce vrea să spună în Levitic prin pieptul legănat şi braţul (şoldul)separat, închinate, în cinstea lui Dumnezeu, preoţilor? (Leviticul 7, 31-32)

Cred că prin piept se înţelege contemplaţia înaltă, iar prin braţ activitatea adică deprinderea (aptitudinea) cugetării şi lucrarea, sau cunoştinţa şi virtutea. Căci cunoştinţa aduce mintea în chip nemijlocit lui Dumnezeu, iar virtutea o desface prin fapte din toată devenirea lucrurilor. Acestea le-a lăsat Scriptura pe seama preoţilor, care au primit ca moştenire numai pe Dumnezeu şi nimic din cele ale pământului.

Sau alt înţeles: Cei ce prin cunoştinţă şi virtute sunt străbătuţi de Duhul, au să facă prin cuvântul învăţăturii inimilor altora capabile de evlavie şi de credinţă, iar aptitudinea şi puterea lor făptuitoare trebuie să le despartă de străduinţele după firea cea stricăcioasă şi să le mute spre agonisirea bunurilor nestricăcioase şi mai presus de fire. De aceea pe drept cuvânt a poruncit Scriptura, ca de la cele aduse spre jertfă lui Dumnezeu, pieptul legănat, adică inima celor ce se dedică lui Dumnezeu, şi braţul, adică activitatea lor, să fie date în seama preoţilor.

Scolii

Pieptul e simbolul contemplaţiei, iar braţul al activităţii. Căci contemplaţia e aptitudinea cugetării, iar activitatea e lucrare. Prin amândouă acestea se caracterizează adevărata preoţie. (1)

Cel ce prin învăţătură cucernică, aduce lui Dumnezeu ca jertfă inimile altora, asemenea pieptului din Levitic, şi cel ce despre puterea lor de activitate de cele stricăcioase prin împlinirea poruncilor, s-a făcut preot, luând pe seama sa pieptul şi braţul celor ce se aduc pe ei înşişi jertfă lui Dumnezeu. (2)

Care e deosebirea între oglindă şi ghicitură?

Oglinda este, ca să nu spun pe scurt, conştiinţa care are în ea neştirbit forma tuturor virtuţilor ca fapta şi prin care cel curat cu înţelegerea vede pe Dumnezeu; sau cu alte cuvinte, ea e deprinderea cu împlinirea poruncilor, care cuprinde sinteza tuturor virtuţilor împlinite întreolaltă în chip unitar, ca o faţă divină. Iar ghicitura este cunoştinţa raţiunilor (cuvintelor) dumnezeieşti, printr-o îmbrăţişare deplină, pe cât se poate, cu ajutorul contemplaţiei, cuprinzând în sine arătarea străvezie a celor mai presus de înţelegere. Oglinda este, simplu vorbind, deprinderea care indică forma originară a virtuţilor, ce se va descoperi celor învredniciţi. Căci oglinda arată sfârşitul viitor al filozofiei cu fapta, celor ce au oglinda. Iar ghicitura indică originalul celor inteligibile, prin cunoştinţă.

Deci toată dreptatea de aici, comparată cu cea viitoare, are înţelesul unei oglinzi, ce reflectă chipul lucrurilor originare, dar nu cuprinde însăşi lucrurile în subzistenţa lor descoperită. Şi toată conştiinţa, pe care o avem aici despre lucrurile înalte, comparată cu cea viitoare, este o ghicitură ce conţine o indicaţie a adevărului, dar nu însuşi adevărul în subzistenţa lui, care va avea să se descopere în viitor. Întrucât în virtute şi cunoştinţă se cuprind cele dumnezeieşti, oglinda ne indică originalele prin virtute, iar ghicitura face străvezii originalele prin cunoştinţă. Aceasta este deosebire între oglindă şi ghicitură: oglinda vesteşte sfârşitul viitor al făpturii, iar ghicitura indică taina contemplaţiei²³⁷.

Scolie

Oglinda indică bunurile ce vor corespunde făpturii, iar ghicitura tainele viitoare ale cunoştinţei. (1)

Note

Virtutea noastră de aici, oricât ar fi de desăvârşită, e numai o oglindă prin care se vede desăvârşirea viitoare, care pe de altă parte nu va mai fi propriu-zis virtute, dacă virtutea e oglindă, sau val străveziu, care odată va înceta. Iar cunoştinţa noastră de aici, ca treapta mai înaltă a virtuţii, oricât de bogată a fi, nu e decât o ghicitură prin care se întrevede adevărul viitor, care la arătarea lui va desfiinţa ghicitura, sau cunoştinţa de aici.

Deci şi virtutea şi cunoştinţa au o constituţie paradoxală. Pe de o parte cuprind realitatea viitoare, pe de alta o disimulează, o ascund, se înşeală cu privire la chipul ei adevărat. Ar fi de interesat de comparat ideea de disimulare implicată în virtutea şi cunoaşterea creştină cu cea din gnoseologia lui Lucian Blaga de pildă. S-ar putea spune de categoriile stilistice ale acesteia, sau de categoriile kantiene, care pe de o parte redau ceva din realitate, pe de alta o disimulează, că sunt expresia puterilor noastre finite de înţelegere a realităţii. Când aceste puteri vor înceta şi locul lor îl va lua puterea infinită dumnezeiască, atunci vom cunoaşte Adevărul faţă către faţă. (237)

Ce înseamnă: Glasul celui ce strigă în pustie, şi celelalte? Ce e pustia şi ce înseamnă aici calea Domnului şi gătirea ei? Care sunt cărările Lui şi ce înseamnă a le face drepte? Ce sunt văile prăpăstioase şi ce înseamnă şi toată valea prăpăstioasă se va umple? ce sunt munţii şi dealurile, şi ce înseamnă coborârea lor? Ce înseamnă cele strâmbe şi cum se vor face drepte? Ce sunt cele aspre şi cum se vor face căi netede? Şi ce înseamnă după ce spune toate acestea: Şi va vedea tot trupul mântuirea lui Dumnezeu?

Glas al lui Dumnezeu Cuvântul, care strigă de la început în pustie, adică în firea oamenilor, sau în lumea aceasta, este desigur orice sfânt, fie că închină lui Dumnezeu, cu sinceritate, ca Abel, (Fac. 4,4) cele dintâi mişcări ale contemplaţiei sufletului, îngrăşate prin virtuţi; fie că se plimbă cu nădejdea neclintită a credinţei, asemenea lui Enoş, (Facerea 4,26) de bunurile viitoare, dobândind prin nădejdea în ele puterea să le cheme cu tărie; fie că, încercat în toată virtutea, şi-a ridicat, ca Enoh, (Fac. 5,33)mintea cu totul din legătura şi din cunoştinţa lucrurilor şi şi-a mutat-o, deplin eliberată, la însăşi cauza cea mai presus de înţelegere; şie că, asemenea lui Noe, privind prin credinţă chipurile viitoare ale judecăţii dumnezeieşti, şi-a întocmit, ca pe o corabie, o vieţuire şi o deprindere, care să-l scape de mânia viitoare, întărită din toate părţile cu frica lui Dumnezeu; fie că, asemenea lui Avram, văzând cu ochiul curat al credinţei frumseţea bunurilor viitoare, a ascultat să iasă cu dragă inimă din pământul, din rudenia şi din casa sa părintească, păzind legătura şi afecţiunea faţă de trup, faţă de simţuri şi faţă de cele supuse simţurilor şi, aflându-se în timpul încercărilor şi al luptelor mai presus de fire, a preferat în locul firii pe acela care e cauza firii, precum marele Avram a preferat pe Dumnezeu lui Isaac; fie că, asemenea lui Isaac, ajuns la vârful pătimirii şi la o foame nesăturată după contemplaţie, a câştigat o atât de fermă deprindere întru virtute şi cunoştinţă, încât nu a putut fi clintit de la adevăr, chiar când era războit de duhurile viclene; fie că, asemenea lui Iacob, curăţindu-se mintea de desişul celor materiale prin de confuzia lor, şi-a făcut-o netedă, şi îmbrăcându-şi trupul în piei de ied, adică asprimea vieţii lui Dumnezeu, a primit de la Dumnezeu puterea împotriva cugetului trupesc; apoi, tot asemenea lui Iacob, de teama răscoalei patimilor şi de dorul unei învăţături mai înalte prin experienţă, s-a mutat în Haran, adică la contemplarea naturii de la care luând, prin ostenelile cu fapta, toată ştiinţa duhovnicească a lumii văzute, adunată în diferite cugetări şi înţelesuri, s-a întors în pământul părintesc şi propriu, adică la cunoştinţa celor inteligibile, aducându-şi, ca pe nişte femei şi slujnice, deprinderile şi lucrurile ferme ale activităţii şi ale contemplaţiei, pe care le-a dobândit pe fiii născuţi din ele, care sunt aceştia. Şi simplu vorbind, ca să nu mai lungesc vorba peste ceea ce trebuie, înfăşând viaţa fiecăruia, fiecare sfânt este, în chip vădit, prin viaţa lui, ca unul ce are în sine pe cuvântul care-Şi strigă voia Sa către ceilalţi oameni, un glas al Cuvântului şi un înainte-mergător, pe măsura şi după chipul dreptăţii şi al credinţei din el.

Mai mult decât toţi însă este glasul lui Dumnezeu şi înainte-mergător marele Ioan vestitorul şi propovăduitorul venirii adevărate a lui Dumnezeu, al celei fără figuri şi fără simboluri, ca şi arătătorul Lui, pentru cei ce nu-l cunosc. Căci el a arătat deschis pe Cel ce ridică păcatul lumii şi a contribuit, cu slujirea sa de la Botez, la îndeplinirea tainelor mântuirii, potrivit iconomiei.

Dar fiindcă, din pricina bogăţiei harului, orice silabă, chiar şi cea mai neînsemnată a dumnezeieşti Scripturi, poate să se tâlcuiască în multe feluri spre folosul celor dornici de virtute şi de cunoştinţă, să cercetăm, pe cât ne este cu putinţă, şi altfel cuvintele puse în fruntea capitolului.

Aşadar, pustia, cum am spus, e firea oamenilor şi lumea aceasta, ca şi fiecare suflet în parte, din pricina nerodirii celor bune, la care a ajuns prin greşeala străveche.

Glasul Cuvântului ce strigă este mişcarea conştiinţei la fiecare greşeală. Aceasta, strigând în ascunsul inimii, găteşte calea Domnului. Pregătirea căii Domnului e limpede şi vădit că se face prin schimbarea şi îndreptarea spre bine a modurilor (de viaţă) şi a gândurilor şi prin curăţirea întinăciunilor de mai înainte. Iar cale frumoasă şi slăvită e viaţa virtuoasă a fiecăruia, de-a lungul căreia Cuvântul îşi face drumul mântuirii, sălăşluindu-se în el prin credinţă şi umblând însoţit de diferitele precepte şi dogme ale virtuţii şi cunoştinţei. Cărările Cuvântului sunt diferitele moduri ale virtuţilor şi diferitele comportări sau îndeletniciri după voia lui Dumnezeu. Pe acestea le fac drepte aceia care nu cultivă virtutea şi cercetarea cuvintelor dumnezeieşti nici pentru slavă, nici din zgârcenie, nici ca să fie linguşiţi de oameni, sau ca să le placă lor, sau ca să se mândrească în faţa lor, ci toate le fac şi le spun şi le cugetă în faţa lui Dumnezeu. Căci Cuvântul lui Dumnezeu nu zăboveşte pe cărările care nu sunt drepte, chiar dacă ar afla calea în anumite privinţe gătite. De pildă, cineva posteşte şi se reţine de la hrana care aprinde patimile şi face toate celelalte câte pot să ajute la izbăvirea de patimi. Aceasta a gătit calea anumită, dar cultivă aceste moduri pentru slava deşartă, sau din zgârcenie, sau pentru a fi linguşit de oameni, sau pentru a le plăcea lor, sau din altă pricină, şi nu pentru a plăcea lui Dumnezeu. Aceasta nu a făcut drepte cărările lui Dumnezeu. El a răbdat osteneala pregătiri căii, dar nu-l are pe Dumnezeu umblând pe cărările lui. Deci calea Domnului este virtutea, iar cărarea dreaptă e modul (chipul) drept şi neviclean al virtuţii.

Toată valea prăpăstioasă se va umple. E vorba, desigur, de a celor care au gătit bine calea Domnului şi au făcut drepte cărările Lui nu pur şi simplu ale tuturor; adică nu şi de a celor ce n-au gătit calea Domnului şi nu au făcut drepte cărările Lui. Iar valea prăpăstioasă trupul fiecăruia, atunci când a fost săpat şi ros de cugetarea multă a patimilor şi când a fost tăiată continuitatea şi coeziunea lui duhovnicească cu sufletul, susţinută prin legea lui Dumnezeu, care le leagă. Dar poate fi înţeles ca vale prăpăstioasă şi sufletul, care a fost scârbit şi ros de îndelungatele furtuni ale păcatului şi care a pierdut prin viciu frumuseţea netezimii în duh. Deci toată valea prăpăstioasă, adică trupul şi sufletul celor ce au gătit calea Domnului şi au făcut drepte cărările Lui, se va umple prin lepădarea patimilor, care produc în ele, în trup şi-n suflet, inegalităţile prăpăstioase, şi se va redobândi înfăţişarea naturală a vieţuirii virtuoase, netezită în duh.

Şi fiecare munte şi deal se va coborî. Cum se ştie, alături de văi obişnuiesc să se afle munţii şi dealurile. Muntele este orice înălţime care se ridică împotriva cunoaşterii lui Dumnezeu, iar deal e tot păcatul ce se răzvrăteşte împotriva virtuţii. Cu alte cuvinte, munţii sunt duhurile care produc neştiinţa, iar dealurile, cele care săvârşesc păcatul. Când deci toată valea, adică trupul sau sufletul celor ce au gătit calea Domnului şi au făcut drepte cărările Lui, se va umple de cunoştinţă şi virtute, prin prezenţa lui Dumnezeu Cuvântul care umblă între ei prin porunci, se vor umili toate duhurile cunoaşterii mincinoase şi cele ale păcatului. Pentru că însuşi Cuvântul lui Dumnezeu va încălca şi va supune şi va surpa stăpânirea lui vicleană, ridicată împotriva firii omeneşti, săpând, aşa zicând, mărimea şi înălţimea munţilor şi a dealurilor şi umplând cu ele văile. Căci într-adevăr de va lua cineva înapoi, prin puterea Cuvântului, toate câte le-au luat dracii de la fire, producând neştiinţa şi păcatul în cuprinsul firii, nu va mai exista nicidecum vreo înălţime a neştiinţei şi a păcatului, precum n-ar mai exista în lumea văzută nici un munte şi nici un deal, dacă ar avea oamenii vreo maşină cu care să sape munţii şi dealurile şi să umple văile.

Deci coborârea munţilor şi a dealurilor spirituale şi viclene înseamnă restabilirea trupului şi a puterilor fireşti ale sufletului în rânduiala lor. În urma acestei restabiliri mintea iubitoare de Dumnezeu, umplându-se, în chip natural, de bogăţia virtuţii şi a cunoştinţei, va străbate neted veacul acesta şi va păşi întins pe lumea neîmbătrânită şi nestricăcioasă a Puterilor spirituale şi sfinte. Ea nu va mai fi amăgită de patimile de bunăvoie ale trupului, care se folosesc de plăcerea felurită şi vicleană, şi nu va mai fi exasperată de încercările fără de voie ale durerii, ca pentru cruţarea trupului să renunţe la calea anevoioasă a poruncilor, fugind de asprimea ostenelilor virtuţii.

Cele strâmbe se fac drepte când mintea, eliberând mădularele trupului de patimi, adică oprind simţurile şi celelalte mădulare de la lucrarea plăcerii, le învaţă să se mişte potrivit cu raţiunea simplă a firii. Iar cele aspre, adică încercările fără voie, vor fi căi line, când mintea, bucurându-se şi veselindu-se, rabdă cu inimă bună neputinţele, necazurile şi nevoile, desfiinţând toată stăpânirea patimilor de bunăvoie prin ostenelile fără de voie. Căci cel ce se doreşte după viaţa adevărată, cunoscând că toată osteneala, fie cu voia, fie fără de voie, se face moartă a plăcerii, care e maica morţii, va primi cu veselie toate asprimile încercărilor fără de voie, bucurându-se întru răbdarea şi făcând din necazurile sale căi uşoare şi line, care-l duc fără să-l rătăcească spre cununa chemării de sus, e cel care-şi face cu evlavie de-a lungul lor drum dumnezeiesc.

Prin urmare, tot cel ce a stins prin înfrânare plăcerea întortocheată, complicată şi amestecată în chip felurit în toate simţurile, a făcut drepte cele strâmbe. Şi tot cel ce calcă cu puterea răbdării peste întâmplările aspre şi anevoie de străbătut ale ostenelilor, a făcut cele aspre căi line. De aceea va vedea mântuirea lui Dumnezeu, pe care o va primi ca pe o răsplată a virtuţii şi a ostenelilor pentru ea, ca unul ce s-a luptat bine şi după lege, a biruit plăcerea prin sete de virtute şi a călcat durerea prin dragostea de cunoştinţă şi a călcat durerea prin dragostea de cunoştinţă şi prin amândouă a purtat bărbăteşte nevoinţele dumnezeieşti.

De aceea zice: şi va vedea tot trupul mântuirea lui Dumnezeu. Prin tot trupul se înţelege trupul cel credincios, după cuvântul: Şi voi vărsa din Duhul Meu peste tot trupul, (Ioil 2,28) adică peste tot trupul care a crezut. Deci nu tot trupul în general va vedea mântuirea lui Dumnezeu. Căci trupul celor necredincioşi nu o va vedea, dacă e adevărat cuvântul care zice: Piară necredinciosul, ca să nu vadă slava Domnului. E vorba aici, în chip determinat, de tot trupul credincios. Iar prin trup, ca parte cuvântul Scripturii înţelege de obicei întreg omul. Ea strigă aşadar: Şi va vedea tot omul mântuirea lui Dumnezeu. Deci tot omul care ascultă glasul ce strigă în pustie şi, după înţelesul arătat mai sus, găteşte calea Domnului şi face drepte cărările Lui; tot omul care apoi, prin dărâmarea munţilor şi a dealurilor spirituale şi viclene, umple valea, adică sufletul care, prin scobirea lui, adică prin călcarea poruncii dumnezeieşti, a prilejuit pomeniţilor munţi şi dealuri viclene înălţarea şi ridicarea; tot omul care prin această umplere prilejuieşte scoborârea puterilor viclene şi apoi îndreaptă, prin înfrânare, căile strâmbe ale patimilor de bunăvoie, adică mişcările plăcerii şi netezeşte prin răbdare întâmplările aspre ale încercărilor fără voie; adică prin răbdare întâmplările aspre ale încercărilor fără voie, adică diferitele feluri de dureri, făcându-le căi bune; tot omul de felul acesta pe dreptate va vedea mântuirea lui Dumnezeu, ca unul ce a devenit curat la inimă. Căci cel curat la inimă vede, prin virtuţile şi prin contemplaţiile sale evlavioase, la sfârşitul luptelor pe Dumnezeu, după cuvântul: Fericiţi cei curaţi cu inima, că aceia vor vedea pe Dumnezeu. Pentru că el a primit ca răsplată a ostenelilor pentru virtute harul nepătimirii, decât care nimic nu arată mai deplin pe Dumnezeu, celor care Îl au.

Şi poate celor ce caută înţelesurile mai înalte le este dat şi astfel să audă, în temeiul acestui har, în sufletul eliberat de patimi, ca într-o pustie, glasul înţelepciunii şi al cunoştinţei dumnezeieşti, care strigă fără sunet prin virtuţi. Fiindcă unul şi acelaşi Cuvânt se face tuturor potrivit cu fiecare, străbătându-l pe fiecare şi dăruindu-şi în mod anticipativ harul Său, ca pe un glas înainte-mergător, ce pregăteşte pe fiecare pentru venirea Lui. În unii acest har devine pocăinţă, ca înainte-mergător al dreptăţii viitoare, în alţii virtute, ca pregătitor al cunoştinţei aşteptate, şi iarăşi în alţii cunoştinţă, ca icoană a viitoarei aptitudini contemplative. Simplu vorbind, timpul se depărtează de la mintea contemplativă, când aceasta îşi însuşeşte prin cunoştinţă (în chip gnostic) urcuşurile dumnezeieşti ale Cuvântului şi se acomodează raţiunilor Lui suprafireşti şi iubitoare de oameni, prin care se face tuturor roade, ca pe toţi să-i mântuiască prin bogăţia milostivirii Lui.

Scolii

Cel ce cultivă cunoştinţa îngrăşată prin virtuţi, adică cunoştinţa lucrătoare, s-a făcut asemenea lui Avel. Drept aceea Dumnezeu caută spre el şi spre darurile lui. (1)

Cel ce cunoaşte cu adevărat cele viitoare şi nădăjduieşte în ele, nu încetează niciodată să cheme prin fapte cele nădăjduite. Şi astfel devine un nou Enoş, care cheamă pe Dumnezeu. (2)

Cel ce a bineplăcut lui Dumnezeu prin fapte, îşi mută mintea prin contemplaţie în ţara celor spirituale ca să nu se vadă prin nălucirea vreunui lucru care vine prin patimile susţinute de simţire. Acesta nu se mai află sub nimic din cele ce vreau să-l robească. (3)

Cel ce din pricina viitoarei mânii, se străduieşte într-o viaţă ostenitoare, s-a făcut asemenea lui Noe, care prin puţină strâmtorare a trupului scapă de viitoarea osândă a necredincioşilor. (4)

Pământ numeşte trupul, rudenie simţurile, casă părintească lumea supusă simţurilor. Patriarhul ieşit din acestea, a tăiat afecţiunea sufletului faţă de ele. (5)

Numai de Isaac s-a scris că nu s-a mutat din pământul făgăduinţei. Tatăl său Avraam a ieşit din Mesopotamia şi s-a dus în Egipt, iar fiul său Iacov a fost alungat în Mesopotamia şi după aceea s-a aşezat în Egipt, unde a şi murit. (6)

Prin soţii a înţeles deprinderile virtuţii şi ale cunoştinţei, iar prin slujnice lucrările acestora. Din acestea naşte, ca pe nişte fii, raţiunile cuprinse în natură şi în timp. (7)

Precum trupul izbit necontenit de patimi se face asemenea unei văi prăpăstioase, la fel se face şi sufletul când e scobit de scurgerea gândurilor rele. (8)

Lepădarea patimilor contrare firii şi dobândirea virtuţilor conforme firii, umple sufletul săpat ca o vale şi smereşte cugetarea înălţată ca un munte, de duhurile rele. (9)

Cele strâmbe sunt mişcările simţurilor potrivnice firii. Ele se îndreaptă când mintea le învaţă să se mişte potrivit firii, spre cauza proprie, adică spre Dumnezeu. (10)

Cele aspre sunt întâmplările încercărilor fără de voie. Ele sunt prefăcute în căi line prin răbdarea lor cu mulţumită. (11)

Sufletul scobit prin păcat, a dat dracilor ca unor munţi putinţa de înălţare, adică de stăpânire asupra sa. (14)

Virtutea lucrată cu fapta se face glas al cunoştinţei ce strigă, ca în pustie, în sufletul lipsit de patimi. Căci virtutea este înainte-mergătoarea adevărate înţelepciunii, vestind adevărul ce se va arăta în urma ei după iconomie, dar există înainte de ea după cauză. (15)²⁵¹

Note

Adevărul e cauza virtuţii, dar e în folosul omului ca să ajungă la el prin virtute. (251)

A doua parte a Paralipomenelor zice despre Ozia: A făcut ce este drept înaintea Domnului şi l-a căutat pe Domnul în zilele lui Zaharia, care îl sfătuia în frica Domnului; iar Domnul i-a făcut parte de propăşire. (2 Paralipomena 26, 4-5). Şi a zidit Ozia turnuri în Ierusalim şi la poarta unghiului şi peste unghiul văii şi peste unghiuri; şi le-a întărit pe ele. Şi a zidit turnuri în pustie şi a săpat fântâni multe, că avea multe turme în Sefila şi în câmpie şi lucrători la viile din munţi şi din Carmel, fiindcă era lucrător de pământ. (2 Paralipomena 26, 9-10). Ce sunt turnurile, ce este poarta unghiului, ce este valea şi unghiul ei, şi ce sunt iarăşi unghiurile şi turnurile din pustie? Ce sunt fântânile săpate şi turmele? Ce este Sefila şi câmpia? Cine sunt lucrătorii la vie şi ce este muntele şi Carmelul? Şi ce înseamnă: Că era lucrător de pământ?

Vino, preaslăvite Cuvinte ale lui Dumnezeu, şi ne împărtăşeşte, pe măsura puterilor noastre, descoperirea cuvintelor Tale. Înlăturând grosimea învelişurilor, arată-ne, Hristoase, frumuseţea înţelesurilor spirituale. Ia-ne de mâna dreaptă, adică de puterea minţii noastre, şi ne călăuzeşte pe cale poruncilor Tale. Şi ne du la locul cortului Tău cel minunat, până înăuntrul casei lui Dumnezeu, în glas de bucurie şi de mărturisire a zvonului de sărbătoare, ca şi noi, prin mărturisirea făptuiri şi prin bucuria contemplaţiei, să fim învredniciţi a veni la locul ospăţului Tău şi să ne ospătăm împreună cu cei ce prăznuiesc acolo duhovniceşte, cântând cunoştinţa celor negrăite cu glasurile netăcute ale minţii. Şi mă iartă pe mine, Hristoase, că îndrăznesc, la porunca slujitorilor Tăi celor învredniciţi, ceea ce este peste puterea mea. Luminează cugetarea mea cea neluminată, spre înţelegerea locului de faţă, ca să fii şi mai mult slăvit, ca unul ce dai orbilor vedere şi faci limba bâlbâiţilor să grăiască cu claritate.

Socotesc, aşadar, că precum, până la un loc, Solomon a fost chipul lui Hristos Dumnezeu, aşa a fost şi Ozia până la un loc chipul Mântuitorului. Căci numele lui Ozia, tălmăcit în greceşte, înseamnă tăria lui Dumnezeu. Iar tăria naturală şi puterea ipostatică a lui Dumnezeu şi Tatăl, este Domnul nostru Iisus Hristos. Aceasta a făcut piatra cea din capul unghiului. Iar unghiul este Biserica. Căci precum unghiul face prin sine legătura dintre două ziduri, la fel Biserica lui Dumnezeu se face unirea a două popoare, a celui dintre neamuri şi a celui dintre Iudei. Şi această unire are ca legătură pe Hristos. Acesta a zidit turnurile în Ierusalim, adică a înălţat, ca nişte întărituri, în locul de unde se vedea pacea cele dintâi cuvinte (raţiuni) dumnezeieşti şi de nedărămat ale dogmelor despre dumnezeire. Iar la poarta unghiului, a înălţat cuvintele (raţiunile) dogmelor despre întrupare. Căci poartă şi uşă a Bisericii e tot El, fiindcă zice: Eu sunt uşa. Această poartă este înconjurată de turnuri, adică de întăriturile dogmelor dumnezeieşti despre întrupare, arătând că cei ce vreau să creadă drept trebuie să intre înăuntrul unghiului, adică în Biserică, prin întăriturile acestea şi să fie apăraţi de ele. Căci cel ce e asigurat de turnurile dogmelor dumnezeieşti, ca de nişte întărituri ale adevărului, nu se teme de gândurile şi de dracii care-l ameninţă cu pierzarea.

Şi peste unghiul văii. Valea este trupul. Iar unghiul acestuia este unirea lui cu sufletul,²⁵⁷ prin legătura în duh. Peste această unire se zidesc turnurile, adică întăriturile poruncilor şi învăţăturile pe care le scoate dreapta socoteală din ele, ca prin acestea să se păzească nedesfăcută unirea trupului cu sufletul, ca un unghi.

Şi a zidit turnuri peste unghiuri. Unghiuri poate a numit Scriptura diferitele uniri dintre făpturile despărţite, care s-au realizat prin Hristos. Căci El a unit pe om înlăturând tainic în duh, deosebirea dintre bărbat şi femeie, întrucât a eliberat în amândoi raţiunea firii de caracteristicile crescute din patimi.²⁵⁸ A unit apoi pământul, înlăturând deosebirea dintre paradisul sensibil şi pământul pe care-l locuim.²⁵⁹ A unit de asemenea pământul ca cerul, arătând astfel firea lucrurilor sensibile ce gravitează spre ea însăşi. A unit iarăşi cele sensibile cu cele inteligibile, dovedind că şi firea celor create este una singură, aflându-se într-o strânsă legătură printr-o oarecare raţiune tainică. În sfârşit a unit într-un mod şi după o raţiune mai presus de fire toată firea creată cu Creatorul. Şi peste fiecare din aceste uniuni sau unghiuri a zidit turnurile întărite ale dogmelor dumnezeieşti, care să le supună şi să le lege strâns.

Şi a zidit turnuri în pustie. Pustia este firea celor văzute, adică lumea aceasta în care Cuvântul a zidit drept turnuri opiniile cucernice despre lucruri, dăruindu-le celor ce le cer, cu alte cuvinte a sădit în duh raţiunile juste ale dogmelor contemplaţiei naturale.

Şi a săpat fântâni multe, că avea multe turme în Sefila şi în câmpie şi lucrători la viile din munţi şi din Carmel, fiindcă era lucrător de pământ. Pustia este, cum am spus, lumea sau firea oamenilor. În aceasta a săpat fântâni, prin aceea că a scos pământul din inimile celor vrednici, le-a curăţit de greutatea şi de cugetul pământului şi le-a lărgit ca să poată primi ploile dumnezeieşti ale înţelepciunii şi ale cunoştinţei, ca să adape turmele lui Hristos, adică pe cei ce au nevoie, pentru pruncia sufletului, de învăţătura morală.

Turmele din Sefila. Sefila se tâlcuieşte căldare strâmtă. Acestea indică pe cei ce se curăţesc prin încercările fără voie şi se spală de întinăciunile sufletului şi ale trupului. Aceştia au nevoie să bea ca pe o apă învăţătura despre răbdare.

Iar turmele din câmpie, arată pe cei ce propăşesc, bucurându-se de lărgime, întrucât lucrurile cele de-a dreapta îşi desfăşoară cursul potrivit cu dorinţa lor; sau pe cei ce propăşesc în bine pe drumul virtuţilor şi se lărgesc fără patimă în împlinirea poruncilor, umplând pe calea sau în legea lor. Aceştia încă au nevoie să se adape din cuvântul care îi adapă la smerenie, la comuniunea şi la împreuna pătimire cu cei mai neputincioşi şi la mulţumirea pentru cele hărăzite lor.

Lucrători la viile din munţi sunt cei ce cultivă pe culmile contemplaţiei raţiunea dumnezeiască şi extatică a cunoştinţei, care înveseleşte inima. Iar lucrătorii la viile din Carmel sunt cei ce prin contemplaţie se exercită în chip înalt în ştiinţa desăvârşitei curăţiri, cu înlăturarea totală a celor create. Căci Carmelul se tâlcuieşte: recunoaşterea (acceptarea) tăierii împrejur. Deci cel ce cultivă via în el, cultivă ideea mistică a tăierii împrejur prin cunoaştere, tăind împrejurul minţii tot ce e materie şi toate cele materiale, dar fără să-şi socotească în chip iudaic ruşinea drept slavă. Scriptura zice că şi aceştia au trebuinţă de apa dumnezeieştii înţelepciuni din fântânile săpate în pustie, ca, pe măsura credinţei, fiecare să primească cuvântul potrivit pentru cele crezute, adică harul care să înveţe pe alţii cuvântul mântuitor²⁶⁰. Căci prin acesta Domnul nostru Iisus Hristos îngrijeşte în chip minunat de sufletul fiecăruia, dat fiind că El este şi se face fără încetare agricultorul cel bun şi priceput, care lucrează toate cele spuse mai înainte pentru mântuirea noastră.

Acesta este pe scurt unul din înţelesurile cuvintelor de mai înainte. Acest înţeles are în centru pe Iisus Hristos. După alt înţeles ele se referă la mintea fiecăruia, descriind desăvârşirea celor întăriţi de frica şi de iubirea lui Dumnezeu. Înainte de a înfăţişa acest înţeles al cuvintelor, trebuie să-mi arăt mirarea că s-a putut spune de Ozia, care, potrivit istoriei, era regele Iudeii, că avea lucrători la viile din Carmel, ştiut fiind că acest munte nu se afla în împărăţia lui Ida, ci cădea în împărăţia lui Israel, fiind zidită pe vârful lui. Dar, precum se vede, Scriptura, vrând să stârnească cugetarea noastră leneşă la cercetarea adevărului, a amestecat în ţesătura istoriei ceea ce n-a existat niciodată.

Ozia, aşadar, e mintea care a dobândit tăria dumnezeiască în vederea făptuirii şi a contemplaţiei²⁶¹. Căci, precum am spus, Ozia se tălmăceşte prin tăria lui Dumnezeu. Şi l-a căutat, zice, Ozia pe Domnul în zilele lui Zaharia, care îl sfătuia în frica Domnului. Zaharia se tălmăceşte: pomenirea lui Dumnezeu. Deci mintea, până are în ea vie pomenirea lui Dumnezeu, caută prin contemplaţie pe Domnul. Dar nu oricum, ci în frica Domnului, adică prin împlinirea poruncilor. Căci cel ce Îl caută printr-o contemplaţie fără fapte, nu află pe Domnul, pentru că nu l-a căutat în frica Domnului.

Iar Domnul i-a făcut parte de propăşire. Domnul hărăzeşte propăşire oricărui săvârşeşte fapte întru cunoştinţă²⁶², învăţându-l modurile poruncilor şi descoperindu-i raţiunile adevărate ale lucrurilor²⁶³.

Şi a zidit Ozia turnuri în Ierusalim. Cel ce propăşeşte în căutarea Domnului prin contemplaţie, împreună cu frică, adică cu împlinirea poruncilor, zideşte turnuri în Ierusalim, înălţând adică în starea simplă şi paşnică a sufletului raţiunile despre Dumnezeire.

Şi peste poarta unghiului. Poarta unghiului, adică a credinţei bisericeşti, este viaţă evlavioasă. Căci prin aceasta intrăm la moştenirea bunurilor. Deasupra ei mintea gnostică (ce se îndeletniceşte cu cunoaşterea) zideşte, ca nişte turnuri puternice şi nebiruite, întăriturile dogmelor despre întrupare, constând din diferite învăţături, ca din tot atâtea pietre; de asemenea diferitele moduri ale virtuţilor, prin care se asigură împlinirea poruncilor.

Şi peste unghiul văii. Valea este trupul. Iar unghiul acestuia e unirea lui cu sufletul prin legea poruncilor. Peste această unire zideşte mintea, ca pe un turn, cunoştinţa, care supune trupul sufletului, prin legea duhului.

Şi peste unghiuri. Multe, zice, sunt unghiurile peste care mintea cea puternic întărită în Dumnezeu a zidit turnurile. Unul din aceste unghiuri este unirea celor particulare cu cele generale de aceeaşi fire, prin aceeaşi raţiune a existenţei. Aşa se unesc de pildă indivizii cu speciile, speciile cu genurile şi genurile cu fiinţa. În felul acesta marginile se împreună în chip unic²⁶⁵. Peste aceste concretizări particulare şi prin ele se străvăd raţiunile generale, realizându-se, ca nişte unghiuri, unirile multe şi variata ale celor ce se deosebesc între ele. Un astfel de unghi este unirea minţii cu simţirea, a cerului cu pământul, a celor sensibile cu cele inteligibila şi a firii cu raţiunea ei. Peste toate acestea mintea contemplativă îşi înalţă concepţiile adevărate prin ştiinţe ei, zidind cu înţelepciune turnurile spirituale peste aceste unghiuri, adică ridicând deasupra acestor uniuni dogmele care le susţin.

Şi le-a întărit pe ele, şi a zidit turnuri în pustie şi a săpat fântâni multe. Cel ce a putut să-şi elibereze simţurile de patimi şi să-şi izbăvească sufletul din robia simţurilor, a reuşit să ridice zid în calea intrării diavolului în minte prin mijlocirea simţurilor. De aceea spune că a îfălţat în pustie, adică în contemplaţia naturală, ca pe nişte turnuri întărite, opiniile evlavioase despre lucruri, în care refugiindu-se, nu se teme de dracii, care tâlhăresc în pustia aceasta, adică în firea celor văzute şi amăgesc mintea prin simţuri, trăgând-o spre întunericul neştiinţei.

Şi a săpat fântâni multe, adică diferite deprinderi în cele bune, capabile să primească prin cunoştinţă (prin gnoză), pentru a le împărtăşi altora, învăţăturile hărăzite de sus. Căci avea multe turme în Sefila şi ćn câmpie şi lucrători la viile din munţi şi din Carmel, fiindcă era agricultor. Cel ce luptă după lege pentru adevăr, prin armele de-a dreapta şi de-a stânga, împrospătează puterea de răbdare a turmelor din Sefila, adică mişcările sufletului dedicate trupului, care se exercită în purtarea încercărilor fără de voie, adăpându-le cu temeiuri de rezistenţă din deprinderile felurite ale virtuţii şi ale cunoştinţei, ca nişte fântâni săpate; iar pe cele din câmpie, adică mişcările sufletului care prosperă în cele de-a dreapta, sau în lărgimea virtuţilor, le adapă cu raţiuni (cu gânduri) de smerenie şi de cumpătare, ca să nu cadă nici în cele de-a stânga şi să nu fie scoase nici din cele de-a dreapta.

Şi lucrătorii la viile din munţi şi din Carmel. Lucrătorii de la viile din munţi sunt gândurile evlavioase ale contemplaţiei, care zăbovesc pe înălţime şi cultivă cunoştinţa extatică şi tainică. Iar cei din Carmel sunt gândurile care cultivă ştiinţa nepătimirii şi a curăţirii desăvârşite, prin înlăturarea tuturor lucrurilor şi a grijilor, ca pe prepuţ ce trebuie, întrucât învăluie puterea de rodire a sufletului. Aceste gânduri taie cu totul dimprejurul minţii, prin cunoştinţă, afecţiunea ei faţă de lucrurile pământeşti. Căci Carmelul înseamnă acceptarea (recunoaşterea) tăierii împrejur.

La sfârşit se spune de Ozia că e agricultor. Aceasta pentru că toată mintea, care a dobândit tăria lui Dumnezeu în vederea contemplaţiei, este ca un agricultor adevărat, păzind curate de neghină seminţele dumnezeieşti ale celor bune, prin silinţa şi prin îngrijirea sa, până ce are în sine pomenirea lui Dumnezeu care o susţine. Căci zice: Şi era căutând pe Domnul în zilele lui Zaharia, întru frica Domnului. Iar Zaharia tălmăcit în limba grecească, înseamnă pomenirea lui Dumnezeu.

De aceea să ne rugăm neîncetat Domnului, ca pomenirea lui mântuitoare să rămână în noi pururea, pentru că izbânzile noastre duhovniceşti să nu ne strice sufletul, făcându-l să se înalţe cu mândrie şi să îndrăznească lucruri mai presus de fire, ca Ozia.

Scolii

Prin cortul minunat înţelege sfântul trup al lui Dumnezeu, pe care l-a luat din firea noastră, întrucât i-a dat existenţă în Sine însuşi, fără de sămânţă. Iar casa e sufletul Lui mintal, căci Cuvântul făcându-se om şi-a unit Sieşi, în chip negrăit, un trup înzestrat cu suflet mintal, ca să cureţe ceea ce-i asemenea prin asemenea. Iar locul este însuşi Cuvântul, care e fixat în Sine, după ipostas, firea noastră, în chip neschimbat. La acest cort sau trup să străbatem deci, sfinţind trupul nostru prin virtuţi. Căci prin acestea poate deveni, după harul Duhului, de aceeaşi formă cu trupul slavei Lui. Şi să pătrundem înăuntrul casei lui Dumnezeu, ca în contemplaţia curată de orice amestec, prin cunoştinţa simplă şi neîmpărţită, ajungând la uşa sufletul mintal al Domnului, ca să avem şi noi mintea lui Hristos, cum zice Apostolul, prin împărtăşirea de Duhul Sfânt. Atunci vom fi definit după har şi noi pentru El, ceea ce s-a făcut El, prin fire, după iconomie, pentru noi²⁶⁹. (1)

Prin poarta unghiului înţelege întruparea, care e poarta Bisericii; iar prin turnuri, dogmele drepte despre întrupare. (3)

Unghiuri numeşte în general diferitele uniri ale făpturilor, adică unirile diferitelor naturi mai generale întru ele, spre a da o unică armonie. (5)

Fiecare unire a făpturilor pomenite se face după o raţiune a înţelepciunii. Pe acestea Scriptura le numeşte turnurile unghiurilor. Căci raţiunea fiinţială pe care o cunoaştem în fiecare făptură²⁷⁰ şi raţiunea care le leagă pe toate împreună într-o singură armonie, e ca o fortificaţie şi ca un turn al fiecăreia dintre făpturi. (6)

Fântâni a numit inimile care primesc darurile cereşti ale sfintei cunoştinţe, după ce au fost săpate prin cuvântul tare al poruncilor. Ele au lepădat ca pe nişte bolovani, iubirea faţă de patimi şi afecţiunea firii faţă de lucrurile sensibile şi s-au umplut de cunoştinţa cea în duh, venită de sus, care spală patimile şi dă viaţă virtuţilor. (7)

Turmele din Sefila sunt cei ce învaţă prin multe strâmtorări filosofia morală şi au nevoie de cuvintele (raţiune) care îndeamnă la răbdare. (8)

Turmele din câmpie sunt cei ce înaintează lesnicios pe drumul virtuţilor şi rămân nevătămaţi de rău. Aceştia au nevoie de cuvintele (raţiunile) care îndeamnă la mulţumire. (9)

Prin munţi în general înţelege completarea înaltă a naturii în duh. Pe aceasta o cultivă cei ce au lepădat nălucirile sensibile şi au străbătut la raţiuni, prin mijlocirea virtuţilor. (10)

Carmelul e înălţimea recunoaşterii tăierii împrejur. Iar tăierea împrejur e înlăturarea afecţiunii naturale faţă de cei ce se schimbă²⁷² şi suprimarea legăturii afectuoase a minţii faţă de făpturi. Viţa de vie a acestei stări este raţiunea Providenţei, care hărăzeşte extazul sobru. Pe aceasta o cultivă bărbaţii sau gândurile ce se mişcă numai în jurul monadei simple şi fără de început. Căci cel ce mişcă numai spre aceasta a tăiat de la sine, ca pe un prepuţ, afecţiunea care acoperă cauza creerii lucrurilor. (11)

Prin frica lui Dumnezeu a indicat filozofia activă, arătând sfârşitul prin început. Căci începutul înţelepciunii este frica lui Dumnezeu. (14)

Raţiunile celor particulare, în împreunare cu cele generale, înfăptuiesc unirile celor deosebite, deoarece raţiunile mai generale îmbrăţişează în chip unitar raţiunile celor particulare, la care se referă în mod firesc lucrurile particulare. (17)

Există şi între acestea o raţiune a relaţiei în duh, care înfăptuieşte unirea lor întreolaltă. (18)

Observă cum trebuie să se înţeleagă cuvântul a întărit. (19)

Cel ce a dobândit o opinie cucernică despre fiecare lucru, nu se mai teme de dracii care înşală pe oameni prin cele văzute. (20)

Via face vin, vinul produce beţie, iar beţia extaz. Prin urmare şi raţiunea activă, care este via, cultivată prin virtuţi, naşte cunoştinţa; iar cunoştinţa, extazul fericit, care scoate mintea din legătură cu simţirea (lucrarea simţurilor). (21)

Note

Imaginea unghiului pentru unitatea ce se realizează între două lucruri, care totuşi nu se confundă, este cât se poate de potrivită. Unghiul e un întreg, în care se disting totuşi părţile unite. Linia dreaptă n-ar putea exprima această noutate, ci ar arăta o contopire a celor unite. (257)

Raţiunea firii umane e aceeaşi în bărbat şi femeie. Dar patimile au grefat pe ea caracteristici provenite din patimi curăţă Hristos raţiunea firii omeneşti, arătând-o la fel în bărbat şi femeie. Dar această uniformizare se realizează, numai în duh, adică numai dacă se copleşeşte în ei viaţa trupească  a simţirii  prin duhul care s-a deschis în adâncul lor prin Duhul dumnezeiesc şi-a inundat toată existenţa lor. În duh bărbatul şi femeia sunt la fel, numai trupul cu simţirile corespunzătoare Îi diferenţiază. (258)

Pământul acesta poate redeveni prin viaţa noastră curată şi prin bună înţelegere dintre oameni paradisul sensibil, care a fost de la început. Nu o graniţă geografică desparte paradisul originar de pământul ce-l locuim, ci graniţa păcatului. Prin Hristos pământul a redevenit un paradis în potenţă şi deci în dezvoltare, aşa cum în om s-a inaugurat ordinea învierii. (259)

S-ar putea traduce şi aşa: ca, pe măsura credinţei, fiecare să primească raţiunea cuvenită din cele crezute, adică harul învăţăturii mântuitoare. (260)

În vederea celor două trepte ale urcuşului duhovnicesc. (261)

Sau: oricărui împreună făptuirea cu cunoştinţa, sau caută să pătrundă înţelesul poruncilor pe care le împlineşte. (262)

Modurile poruncilor: modurile de aplicare practică; raţiunile lor sau ale lucrurilor: înţelesurile, rosturile lor în ansamblul Universului şi al Existenţei. (263)

În fiecare individ se întâlneşte particularul cu universalul într-un chip unic, care nu se mai repetă. (265)

Deci s-ar putea traduce şi aşa: raţiunea cea după fiinţă, pe baza căreia cunoaştem făptura respectivă. Fie într-un sens, fie într-altul, raţiunea făpturi e o fortificaţie care nu poate fi dărâmată sau alterată. Raţiunea aceasta ţine laolaltă ca un turn părţile unei făpturi. Tot aşa se face şi raţiunea mai generală a mai multor lucruri, ca acestea. (270)

Pe plăcerea pentru lucrurile prinse în şuvoiul devenirii. Sau plăcerea pentru fenomenul apariţiei şi creşterii lucrurilor şi tristeţea pentru fenomenul vestejirii şi dispariţiei lor. (272)

Ce înseamnă cele spuse în aceeaşi carte: Şi a văzut Ezechia că vine Senaherib în faţa lui să lupte împotriva Ierusalimului. Şi s-a sfătuit cu bătrânii lui şa cu cei puternici, ca să astupe apele izvoarelor, care erau în faţa cetăţii; şi ei l-au ajutat. Şi a adunat popor mult şi a astupat apele izvoarelor şi râul care trecea prin cetate. (2 Paralipomena 32, 2-3). Ce înseamnă acestea, după înţelesul lor mai înalt?

Ezechia este mintea care a încins filosofia lucrătoare împreunată cu cunoştinţa şi puterea de discriminare dumnezeiască împotriva puterii vrăjmaşe. Căci Ezechia înseamnă, după numele lui, puterea sau stăpânirea dumnezeiască. De aceea împărăţeşte el peste Ierusalim, adică peste suflet, sau peste viziunea păcii, cu alte cuvinte peste contemplaţia cunoscătoare, eliberată de patimi. Când aceasta vede puterea vrăjmaşă pornită împotriva ei, se sfătuieşte după cuviinţă cu bătrânii şi cu cei puternici să astupe apele izvoarelor din afara cetăţii. Iar căpeteniile unei asemenea minţi sunt raţiunea credinţei, a nădejdii şi a dragostei, care stăpânesc ca nişte bătrâni peste toate înţelesurile şi gândurile dumnezeieşti din suflet. Ele sfătuiesc cu înţelepciune mintea şi totodată o întăresc împotriva puterii vrăjmaşte şi-i arată modalităţile de nimicire a ei. Căci fără credinţă, nădejde şi dragoste mintea nu poate să oprească cele rele, nici să izbândească în cele bune.

Credinţa convinge mintea războită, să-şi ia refugiul la Dumnezeu, dându-i curaj să îndrăznească prin armele duhovniceşti, ce i le pune la îndemână. Nădejdea se face chezaşul cel mai nemincinos al ajutorului dumnezeiesc, făgăduind nimicirea puterilor duşmane. Iar iubirea o face să fie cu anevoie de clintit, mai bine zis cu totul de neclintit din dragostea dumnezeiască, chiar când e războită, fixând în dorul după Dumnezeu toată puterea naturală a ei.

Şi de fapt numele tălmăcite ale căpeteniilor, corespund cu cele spuse Căpeteniile lui Ezechia erau în acea vreme la Eliachim, fiul lui Hilchia, economul (supraveghetorul), Somnas scriitorul şi Ioah, fiul lui Asaf, cronicarul. Eliachim înseamnă învierea lui Dumnezeu, iar tatăl său Hilchia înseamnă partea lui Dumnezeu.

Şi de fapt învierea lui Dumnezeu în noi prin credinţă este fiul cel dintâi şi unic al părţii lui Dumnezeu, adică al cunoştinţei adevărate. Această credinţă, împreunată cu cuvenita supraveghere a cunoştinţei, adică cu darul discriminării, distinge limpede între năvălirile ispitelor cu voia şi între cele fără voie.

Iar Somnas scriitorul înseamnă întoarcere, arătând limpede sensul cel mai deplin al nădejdii dumnezeieşti, fără de care nu e cu putinţă întoarcerea nimănui despre Dumnezeu. Iar propriu nădejdii e să scrie, adică să înveţe cele viitoare şi să le pună sub ochi ca prezente; apoi să convingă pe cei războiţi de puterea vrăjmaşă că nu e departe de ei Dumnezeu care-i apără şi pentru care sfinţii duc lupta.

În sfârşit Ioah, fiul lui Asaf, cronicarul, se tălmăceşte frăţia lui Dumnezeu, iar Asaf tatăl lui adunare. Prin urmare din adunarea şi unirea în jurul celor dumnezeieşti a puterilor sufleteşti, adică a celei raţionale, impulsive şi poftitoare, se naşte iubirea. Prin aceasta cei ce au dobândit prin har o cinste egală la Dumnezeu (căci frăţia înseamnă harul egalei cinstiri), înscriind în memorie strălucirea frumuseţii dumnezeieşti, păstrează în ei neştearsă dorinţa după iubirea dumnezeiască, care înscrie şi întipăreşte în partea cugetătoare a sufletului frumuseţea cea pură.

Deci aşa stând lucrurile, precum s-a arătat întrucâtva şi din tălmăcirea numelor, orice minte încinsă, asemenea lui Ezechia, cu putere dumnezeiască, are alăturea de sine ca pe nişte bătrâni sau căpetenii, în primul rând, puterea raţiunii. Din aceasta se cunoaşte credinţa cunoscătoare, care învaţă mintea în chip negrăit că Domnul e pururi de faţă, cu nădejdea, datorită căreia le are pe cele viitoare de faţă ca şi pe cele prezente. În al doilea rând are puterea poftitoare, prin care ia fiinţă iubirea de Dumnezeu. Prin acestea fixându-se mintea de bunăvoie în dorul după dumnezeirea cea atosfântă, e însufleţită de dorinţa cea mai puternică după Cel iubit. În sfârşit mai are lângă sine puterea iuţimii, prin care se aprinde cu tărie de pacea dumnezeiască, îmboldind mişcarea poftei spre dorirea lui Dumnezeu. Orice minte are aceste puteri conlucrând cu ea la desfiinţarea păcatului şi la înfiinţarea şi susţinerea virtuţii, ca pe nişte bătrâni, întrucât ele sunt cele dintâi puteri ale sufletului şi chiar îi întregesc fiinţa lui, apoi ca pe nişte căpetenii, întrucât au stăpânirea peste mişcările ce pornesc din ele şi dispun prin voinţa minţii, care le mişcă, de lucrările supuse lor. Ele sfătuiesc mintea şi o ajută să astupe apele izvoarelor, care erau, sau mai bine zis care sunt afară din cetate. Căci totdeauna ceea ce-i trecut pentru istorie e prezent, în chip tainic, în înţelesul spiritual.

Având aceste trei puteri sănătoase şi neamăgite, mintea adună poporul cel mult, adică mişcările şi gândurile evlavioase, care pornesc în mod natural din ele²⁷⁵. Iar apele din afara cetăţii, adică din afara sufletului, care formează râul ce trece prin mijlocul cetăţii, sunt cugetările ce curg în suflet, trimise prin fiecare simţ din sectorul corespunzător al lumii sensibile, în timpul completării naturale. Din ele se formează cunoaşterea celor sensibile, care străbate sufletul asemenea unui râu ce trece prin cetate.

Câtă vreme este străbătut de această cunoştinţă, sufletul nu leapădă chipurile şi nălucirile sensibile, prin care obişnuieşte puterea vicleană şi pierzătoare să pornească războiul împotriva lui. De aceea zice Ezechia: Ca să nu vină regele Asur şi să afle apă multă şi să biruiască(2 Paralipomena 32,4). E ca şi când mintea perspicace ar zice către puterile sale, în vremea năvălirii patimilor: Să oprim contemplarea naturală şi să ne îndeletnicim numai cu rugăciunea şi cu muncirea trupului, prin filosofia activă (dintre acestea rugăciunea e închipuită prin urcarea regelui în templul lui Dumnezeu, iar muncirea trupului prin îmbrăcarea lui Ezechia cu sac), ca nu cumva prin ideile lucrurilor sensibile cel viclean să strecoare în noi şi chipurile şi formele lor²⁷⁷. Căci prin acestea s-ar naşte în noi patimile pentru înfăţişările lucrurilor văzute, lucrarea raţională din noi încetând să mai străbată prin mijlocirea simţirii (percepţiei) spre realităţile inteligibile, şi astfel cel viclean ar reuşi să surpe cetatea, adică sufletul, şi să ne târască în Babilon, adică în confuzia patimilor.

Cel ce, prin urmare, în vremea răscolirii patimilor, îşi închide vitejeşte simţurile şi leapădă cu desăvârşire închipuirea şi amintirea celor sensibile şi opreşte cu totul mişcările naturale ale minţii îndreptate spre cercetarea celor din afară, acela a astupat, asemenea lui Ezechia, apele izvoarelor care sunt în afara cetăţii şi a tăiat râul, care trece prin mijlocul cetăţii. La aceasta l-au ajutat puterile amintite şi mulţimea poporului adunat, adică gândurile evlavioase ale fiecărei puteri. Făcând aşa, sufletul a biruit şi ruşinat, prin mâna lui Dumnezeu, puterea vicleană şi tirană, ridicată împotriva lui, omorând, la porunca dumnezeiască, prin raţiunea capabilă să distrugă patimile, ca printr-un înger, una sută optzeci şi cinci de mii din ostaşii ei. Iar acest număr indică deprinderea păcatului care a pătruns în chip neraţional în cele trei puteri ale sufletului prin cele sensibile, ca şi lucrarea simţurilor îndreptată spre ele.

Prin urmare mintea care vrea să risipească prin cunoştinţă îngrămădirile nevăzute, nu trebuie să se ocupe nici cu contemplaţia naturală şi nici altceva să nu facă în vremea atacului dracilor vicleni, ci numai să se roage, să-şi îmblânzească trupul cu osteneli, să stingă cu toată sârguinţa cugetul pământesc şi să păzească zidurile cetăţii (adică virtuţile ce străjuiesc sufletul, sau metodele de păstrare a virtuţilor, adică înfrânarea şi răbdarea), prin gândurile bune, înnăscute firii noastre. De asemenea e nevoie ca nici un gând să nu răspundă prin contrazicere vreunuia din duşmanii spirituali din afară. Aceasta ca nu cumva, cel ce aduce în suflet răsturnări viclene, amăgindu-l prin cele de-a dreapta, să-l despartă de Dumnezeu, furându-i dorinţa şi, înşelându-l prin cele ce par bune, să-i atragă cugetarea, care caută cele bune, spre cele rele. Acest amăgitor este închipuit prin Rabşache, căpetenia regelui Senaherib al Asiriei, de care spune Scriptura că vorbeşte evreieşte. Rabşache se tălmăceşte: tare la băutura împreunată cu sărutările, sau cel care are multe sărutări. Căci vicleanul drac, care obişnuieşte să războiască mintea prin cele de-a dreapta, vorbeşte evreieşte, aducând în suflet prin virtutea părută, dar neadevărată, răsturnări viclene şi arătându-i o iubire înşelătoare şi pierzătoare, decât care sunt mai bune rănile prietenului care loveşte. Căci se zice : Mai bine să te încrezi în rănile prietenului, decât în sărutările duşmanului. (Proverbe 27,6)

Iar Senaherib se tălmăceşte ispita uscăciunii, sau dinţi ascuţiţi. El. diavolul care, secând într-adevăr prin gândurile ascuţite spre rău (căci aceasta cred că înseamnă dinţii ascuţiţi), apa dumnezeiască a cunoştinţei ce curge în noi, prin lucrarea ce o produce în cei ce o primesc, îşi împlineşte cu adevărat slujba indicată de nume. El este şi se numeşte cu adevărat ispita uscăciunii, ca cel ce îi face lipsiţi de orice împărtăşire de viaţă în Duh pe cei ce cad în vicleniile lui.

Sau poate se spune lui Senaherib, adică diavolului, ispita uscăciunii, pentru faptul că e lipsit şi sărac, neavând nici o putere proprie când năvăleşte împotriva noastră. Şi de fapt, fără lucrurile sensibile, prin care obişnuieşte să războiască sufletul, nu ar putea ca să se vatăme. De aceea are nevoie pentru supunerea noastră, de izvoarele din afara cetăţii, adică de înţelesurile lucrurilor materiale prin care obişnuiesc să pătrundă în suflet înfăţişările şi chipurile lucrurilor sensibile. Căci simţurile, primind întipărirea lor, ajung de multe ori, din pricina afecţiunii faţă de ele, o armă vicleană şi vătămătoare în mâna diavolului, spre înlăturarea podoabei dumnezeieşti din suflet, predând duşmanului, prin moleşeala plăcerii, puterea raţiunii din noi.

Dar cel ce prin înfrânarea amintită îşi închide bărbăteşte simţurile, şi prin puterile sufletului ridică ziduri la intrările chipurilor sensibile spre minte, uşor risipeşte meşteşugurile viclene ale diavolului, făcându-l să se întoarcă cu ruşine pe calea pe care a venit. Iar calea pe care vine diavolul, sunt materiile ce par trebuincioase pentru susţinerea trupului. Deci acela îl sileşte să se întoarcă în ţara sa, adică în lumea de confuzie şi de haos, ucigându-l întocmai prin gândurile viclene, născute din el, cărora le-a schimbat direcţia spre readucerea păcii. Căci cel ce a putut să biruiască pe diavolul chiar prin gândurile viclene aduse de el, cărora le-a dat prin contemplaţie o întrebuinţare mai bună, a ucis pe Senaherib prin fiii săi şi l-a fugărit în Armenia, ţara sa. Acela a întrebuinţat spre întărirea păcii gândurile, care au tulburat sufletul prin simţuri. Căci Armenia se tălmăceşte prin aşezarea păcii (2 Regi 19,36).. Iar aşezarea păcii se realizează prin dobândirea virtuţilor dumnezeieşti. Mintea întorcând în această direcţie gândurile, care mai înainte o îmbrânceau, prin simţuri, spre patimile de ocară, ucide pe diavolul care le naşte spre pierzarea firii omeneşti.

Bine şi înţelept a lucrat aşadar Ezechia, după înţelesul spiritual al Scripturii, astupând apele izvoarelor, care erau în afara Ierusalimului, din pricina lui Senaherib, împăratul Asirienilor. Izvoarele din afara cetăţii, adică a sufletului, sunt toate cele sensibile. Iar râul, care trece prin mijlocul cetăţii, este suma de cunoştinţe adunate din contemplaţie naturală, din înţelesurile lucrurilor sensibile. Aceasta trece prin mijlocul sufletului, aflându-se la hotarul dintre minte şi simţire. Căci cunoştinţa lucrurilor sensibile nu e cu totul străină nici de puterea cunoştinţei nici de puterea minţii şi nu ţine cu totul nici de lucrarea simţurilor (de percepţie), ci se află la locul de întâlnire a minţii cu simţirea sau a simţirii cu mintea, făcând prin sine legătura între ele.

De simţire (de percepţia sensibilă) ţine, întrucât cuprinde întipăririle lăsate de înfăţişările lucrurilor sensibile; iar de minte, întrucât transformă în raţiuni întipăririle lăsate de aceste înfăţişări. De aceea cu drept cuvânt s-a numit cunoştinţa lucrurilor râul ce trece prin mijlocul cetăţii, întrucât ea este puntea dintre cele două extremităţi, adică dintre minte şi simţire. Pe această cunoştinţă o astupă, în vremea năvălirii patimilor, cel ce risipeşte conştient concentrările ascunse ale dracilor vicleni, ca să ocolească primejdia intrării chipurilor materiale în minte. Şi făcând aşa, ucide una sută optzeci şi cincizeci de mii de duşmani, adică deprinderea făcătoare de păcat, care contrar raţiunii s-a sălăşluit în cele trei puteri ale sufletului, prin mijlocirea lucrurilor sensibile; de asemenea ucide lucrarea simţurilor îndreptată spre cele sensibile, adică lucrarea neraţională a puterilor naturale prin simţuri. Căci numărul şase, fie că e alcătuit din unimi, fie din zeci, fie din sute, fie din alţi multipli ai acestora, indică celor familiarizaţi cu ştiinţa numerelor deprinderea făcătoare de virtute sau păcat, în proporţie cu multiplul din care se alcătuieşte, adică cu dispoziţia ce stă la baza deprinderii acesteia sau aceleia. Cu acest număr şase legănându-se, adunându-se, sau împreunându-se, numărul cinci, se indică simţurile, adică puterea, sau deprinderea, sau lucrarea lor, închinată celor sensibile, alăturată, sau adăugată, sau combinată cu puterile naturale ale sufletului. De pildă dacă se leagă cinci cu şase ca unimi, adică simplu cu simplu, se arată ca putere (ca potenţă) capacitatea de lucru prin simţuri. Iar dacă se adună la numărul şase înmulţit aparte numărul cinci alcătuit numai din unimi, se arată deprinderea de-a lucra prin simţuri în baza puterii sufletului. Dacă în sfârşit se împreună cu numărul şase înmulţit aparte numărul cinci înmulţit aparte, se indică înfăptuirea efectivă a unui lucru în baza puterii, deprinderii şi lucrării prin simţuri, adică aducerea la îndeplinire a virtuţii sau a păcatului, precum va avea numărul fie un înţeles rău, fie un înţeles de laudă, după locul respectiv din Scriptură.²⁸⁰ În locul de faţă, numărul şase înmulţit cu mai multe zeci, adunându-se cu cinci, alcătuit din unimi, dă numărul 180 (180+5) şi arătă deprinderea facultăţilor naturale cu săvârşirea păcatului prin simţuri, întrucât acest număr se află în locul prezent din Scriptură în înţeles rău. Pe această desprinde o ucide prin raţiunea dumnezeiască a cunoştinţei, ca printr-un Înger, mintea, care se întemeiază mai mult pe rugăciune, decât pe propria putere, şi socoteşte numai pe Dumnezeu drept cauză a oricărei izbânzi şi a oricărei biruinţe asupra diavolului.

Prin urmare cel ce în vremea năvălirii ispitelor se abţine de la contemplaţia naturală şi stăruie numai în rugăciune, adunându-şi mintea din toate şi concentrând-o în ea însăşi şi în Dumnezeu, omoară deprinderea puterilor naturale ale sufletului de-a lucra răul prin simţuri, micşorându-se împotriva firii. Făcând aşa, el întoarce cu ruşine pe diavolul, dat fiind că acela nu mai dispune de deprecierea amintită, în care încrezându-se cu îngâmfarea-i obişnuită a venit asupra sufletului, ridicându-se prin cugetări trufaşe împotriva adevărului.

Cunoscând, încercând şi făcând acest lucru marele David, care a avut mai mult decât toţi experienţa războaielor de gând, zice: Cât a stat cel fără de lege înaintea mea, am rămas mut şi surd şi m-am smerit şi am făcut despre cele bune. După el dumnezeiscul Ieremia porunceşte poporului să nu iasă din cetate, pentru sabia duşmanilor care o înconjura din toate părţile (Ieremia 6,25). Iar dacă fericitul Abel ar fi păzit această rânduială şi n-ar fi ieşit împreună cu Cain la câmp, adică în oceanul contemplaţiei naturale, înainte de a ajunge la nepătimire, nu l-ar fi ucis legea trupului, care se şi numeşte Cain, năvălind asupra lui cu viclenie şi amăgindu-l prin cele de-a dreapta în cursul contemplării lucrurilor, înainte de deprinderea desăvârşită. Dar nefăcând aşa, a fost ucis de Cain, pe care, cum îl arată numele, Adam, primul om, l-a dobândit ca prima roadă a greşelii sale, născând legea păcatului, pe care nu a creat-o Dumnezeu deodată cu omul în Rai. Căci Cain se tâlcuieşte dobândire. Asemenea şi Dina, fiica marelui Iacob, dacă n-ar fi ieşit împreună cu fetele celor din partea locului, adică cu nălucirile sensibile, nu ar fi înjosit-o Sichem, fiul lui Emor. Sichem se tâlcuieşte spate, iar Emor măgarul, adică trupul. Deci spatele trupului, adică Sichem al lui Emor, e legea de dinapoi, nu cea de dinainte, adică cea de pe urmă, nu cea dintâi. Căci la început, adică înainte (înainte de a se fi săvârşit poruncii dumnezeieşti), nu avea trupul omenesc, adică Emor, legea păcatului, adică pe Sichem, ci legea păcatului a odrăslit în trup mai pe urmă, din pricina neascultării. Cunoscând Scriptura acest lucru şi voind să indice ivirea ulterioară acestei legi, a numit-o Sichem, adică spate, sau ceea ce e mai pe urmă, căci spatele arată prin fire ceea ce se află la urmă.

Deci bine este ca înainte de deprinderea desăvârşită, să ne apucăm de contemplarea naturală, ca nu cumva, căutând să aflăm raţiunile duhovniceşti din făpturile văzute, să adunăm, prin neatenţie, patimi. Căci în cei desăvârşiţi stăpânesc mai mult înfăţişările externe ale lucrurilor văzute, care preocupă simţurile, decât raţiunile lucrurilor ascunse în înfăţişări, care preocupă sufletul.

Scolii

Contemplaţia simplă a lucrurilor are nevoie de un suflet slobozit de patimi. Sufletul acesta se numeşte Ierusalim, pentru virtutea desăvârşită şi pentru cunoştinţa nematerială cuprinsă în el. el se dobândeşte când sunt înlăturate nu numai patimile, ci şi doar închipuirile sensibile, pe care Scriptura le-a numit apele izvoarelor din afară. (1)

Credinţa mângâie şi încurajează mintea războită, întărind-o cu nădejdea autorului. Iar nădejdea, punându-ne sub ochi ajutorul în care credem, respingem năvălirea vrăjmaşilor. În sfârşit iubirea sleieşte de putere atacul vrăjmaşilor împotriva a minţii iubitoare de Dumnezeu, slăbindu-l cu desăvârşire, prin setea după Dumnezeu. (2)

Prima înviere a lui Dumnezeu în noi, după ce a fost omorât prin neştiinţă, este grăirea bine gospodărită prin faptele poruncilor. (3)

Fără puterea (facultatea) raţiunii, zice, nu există cunoştinţă ştiutoare. Iar fără cunoştinţă nu poate exista credinţa²⁸⁴, din care iese ca un rod bun nădejdea, prin care cel credincios se află cu cele viitoare ca şi cu cele de faţă. La fel fără puterea poftitoare nu poate exista dorul, al cărui sfârşit (capăt final) este iubirea. Căci a iubi ceva este propriu poftei. În sfârşit fără puterea iuţimii, care întăreşte pofta ca să ajungă la unirea cu aceea ce o desfată, nu poate veni pacea, dacă pacea înseamnă într-adevăr posibilitatea netulburată şi totală a lucrului dorit. (6)

Raţiunea, zice, este izvorul gândurilor cunoscătoare (gnostice), precum iuţimea şi pofta a celor impulsive şi poftitoare. (7)

Ezechia, în înţeles mai înalt, e mintea care filozofează cu fapta, precum cetatea e sufletul, iar izvorul, diferitele forme ale lucrurilor sensibile. Apele sunt închipuirile sau înţelesurile lor, iar râul, cunoştinţa, adunată din înţelesurile lucrurilor sensibile prin contemplaţia naturală. (8)

Nu trebuie, zice, cel ce s-a curăţit încă de patimi să se apuce de contemplarea naturală. Căci icoanele lucrurilor sensibile pot da minţii o formă pătimaşă, dacă nu e cu desăvârşire eliberată de patimi. (9)

Mintea, care zăboveşte cu închipuirea la înfăţişările lucrurilor sensibile de dragul simţirii, se face creatoarea unor patimi necurate, nestrăbătând prin contemplare spre realităţile inteligibile înrudite cu ea. (10)

Când raţiunea e fără de minte, iar mânia precipitată şi pofta neraţională, ajunge stăpână pe suflet neştiinţa, tirania şi desfrâul. Din acestea se naşte deprinderea păcatului cu fapta, împletită cu diferitele plăceri ale simţurilor. Pe aceasta o indică numărul celor 185000. căci înmulţind pe 60 cu 3, pentru pornirea desăvârşită a fiecărei puteri (facultăţi) spre rele şi adăugând pe cinci, pentru plăcerea aflătoare în simţuri, căpătăm acest număr, care înseamnă deprinderea ce făptuieşte răul. Dispunând diavolul de această deprindere, pătrunde cu silnicie în suflet. Dar Dumnezeu o ucide ca printr-un înger, prin raţiunea înţelepciunii cunoscătoare (gnostice) şi scapă sufletul, acest adevărat Ierusalim, şi mintea din suflet, de primejdia de a fi robite de păcat. (11)

Poporul de la ziduri sunt gândurile înnăscute firii noastre. (12)

Prieten e aici Domnul. Rănile de la El sunt diferitele feluri de cercetări, aduse în vederea mântuirii asupra fiecăruia, spre chinuirea trupului sau a cugetului trupesc, ca duhul să se mântuiască în ziua Domnului. Duşmanul este diavolul. Iar sărutările lui sunt diferitele feluri de plăceri ale simţurilor, prin care amăgind sufletul îl înduplecă să se despartă de iubirea Celui ce care l-a făcut. (13)

Senaherib se tălmăceşte ispita uscăciunii, pe de-o parte fiindcă usucă inimile celor ce ascultă de el, despărţindu-le de harul din care izvorăsc gândurile sfinte, pe de alta fiindcă el însuşi este uscat, ca unul ce este sărac şi lipsit, neavând nimic al său. De aceea se ascunde cu viclenie, ca un tâlhar, în înfăţişările lucrurilor sensibile, când năvăleşte împotriva noastră. (14)

Tot ce-oi de prisos şi peste trebuinţa firească, este necumpătare. Iar aceasta e calea diavolului spre suflet. Dar tot prin ea se întoarce acela de ruşine în ţara lui, când firea e povăţuită de înfrânare. Sau iarăşi, calea e formată din afectele naturale, care atunci când sunt satisfăcută peste trebuinţă aduc pe diavol în suflet, iar când sunt satisfăcute potrivit cu trebuinţa îl întorc prin ele spre ţara lui. Iar ţara acestuia este deprinderea şi confuzia învârtoşată a viciului, în care trăieşte totdeauna şi la care duce pe cei biruiţi de iubirea celor materiale. (15)

Cel ce întoarce gândurile spre virtute, le-a dat odihnă, depărtându-le de învălmăşeala nestatornică a patimilor. (16)

Mintea unindu-şi, conform naturii, prin mijlocirea raţiunii, lucrarea simţurilor, adună cunoştinţa adevărată din contemplaţia naturală, iar acestei cunoştinţe i s-a spus râu ce străbate sufletul, pentru prezenţa cugetării în lucrarea simţurilor. (17)

Aplecarea voii are alăturea de sine în chip natural virtualitatea unei destoinicii şi i se adaugă o deprindere, căci deprinderea se adaugă la destoinicie. Iar deprinderea e combinată totdeauna cu lucrarea, chiar dacă aceasta nu se arată continuu, lipsind de multe ori condiţiile materiale. (18)

Prin legarea numerelor înţelege enunţarea numerelor simple până la 10, deosebindu-se prin copula şi; de pildă 6şi 5. Ea arată destoinicia potenţiale de a lucra virtutea sau păcatul, după cum se vorbeşte în Scriptură despre astfel de numere în sens bun sau rău. Prin adăugarea unui număr înţelege adaosul unui număr simplu, constătător din unimi, la un număr înmulţit în sine însuşi. În acest caz, iarăşi se deosebesc prin conjuncţia şi, de pildă: şasezeci-şi-cinci, sau o sută optzeci şi cinci, cum e numărul nostru. Ea arată nu numai destoinicia de a lucra prin simţuri, ci şi deprinderea de a săvârşi virtutea sau viciul prin simţuri. Iar prin împreunarea numerelor, înţelege întâlnirea numerelor înmulţite în ele însele, care de asemenea se deosebesc prin conjuncţia şi; de pildă 60 şi 40, sau 500 şi 600 şi cele asemenea. Acestea arată nu numai destoinicia virtuală şi deprinderea de a lucra, ci şi lucrarea virtuţii sau a păcatului prin simţuri în baza deprinderii. Prin urmare cel ce cunoaşte sensul fiecărui număr până la zece, va şti ce înseamnă în Scriptură fiecare număr, după cum se leagă, se adaugă, sau se împreună. Unitatea (1) înseamnă neamestecarea, doimea (2)deosebirea, treimea (3) egalul şi inteligibilul, patru (4) indică lucrurile sensibile, cinci (5) simţurile şi cercul, (6) şase activitatea şi desăvârşirea, şapte (7) rotunjirea şi neamestecarea, opt (8) stabilirea şi nemişcarea, nouă (9) hotarul între materie şi formă, sau între cele sensibile şi simţire, zece (10) atotplinul. (19)

Cain este legea trupului, cea dintâi pe care o naşte Adam după ce-a călcat porunca dumnezeiască. Iar Abel este cugetul duhului, pe care-l naşte tot acela mai pe urmă prin căinţă. Pe acesta îl ucide Cain, fiindcă a purces la contemplarea naturii înainte de a dobândi deprinderea săvârşită în acest scop. Dar cine va omorî pe Cain se va dezlega de şapte răzbunători, zice Dumnezeu.(Fac. 4,15). Pe el îl numeşte în Evanghelie tot Dumnezeu duh viclean, care ia cu sine şapte duhuri mai rele decât el(Mat. 12,45). Acesta este poate gândul iubirii trupeşti de sine, sau al lăcomiei pântecelui, căruia îi urmează totdeauna gândul curviei şi al iubirii de argint, al întristării şi al mâniei, al trândăviei deşarte şi al mândriei. Deci cel ce ucide pe Cain, adică lăcomia pântecelui, a ucis împreună cu ea şi patimile, care odrăslesc în urma ei, după cuvântul: Cel ce va ucide pe Cain, se va dezlega de şapte răzbunări. (20)

Legea naşterii şi a stricăciunii trupului, potrivit căreia naştem şi ne naştem, a pătruns mai pe urmă firea oamenilor din pricina greşelii, fiindcă n-am păzit legea îndumnezeitoare a duhului, ascultând de prima poruncă. (21)

Note

Deşi s-ar putea traduce şi aşa: raţiunea cea după fiinţă, pe baza căreia cunoaştem făptura respectivă. Fie într-un sens, fie într-altul, raţiunea oricărei făpturi e o fortificaţie care nu poate fi dărâmată, sau alterată. Raţiunea aceasta ţine laolaltă ca un turn părţile unei făpturi. Tot aşa face şi raţiunea mai generală a mai multor lucruri, ca acestea. (270)

E plăcerea pentru lucrurile prinse în şuvoiul devenirii. Sau plăcerea pentru fenomenul apariţiei şi creşterii lucrurilor şi tristeţea pentru fenomenul vestejirii şi dispariţiei lor. (272)

Unificarea tuturor tendinţelor sufleteşti într-o direcţie bună dă o mare putere omului. Dar ea se face foarte greu. Căci sunt unele tendinţe care fac opoziţie. Şi atunci se porneşte un război înlăuntrul omului prin înfrângerea recalcitranţilor,. Iată cum descrie Blondel această strategie: Există în om o multiplicitate de tendinţe, de apetituri mai mult sau mai puţin concertate sau divergenţe, un polipsihism de care s-a putut spune că sunt ca un popor numeros ce are să stea sub şefia sau sub guvernământul raţiunii şi al voinţei şi între care se găsesc atât supuşii docili şi disciplinaţi, cât şi recalcitranţi şi disidenţi. Ceea ce s-a numit asceza şi lupta spirituală nu e decât manifestarea şi metoda aplicabilă la această istorie lăuntrică, în această militia hommis adversus et propter semet-ipsum. Aceasta pentru că în faţa oricărei atitudini definite şi hotărâte se ridică, din spirit de contradicţie, partida nemulţumiţilor  Orice efort iniţial este ca o declaraţie de război moliciunii şi împrăştierii forţelor vii, care au şi ele instinctul conservării şi independenţei. Acestea trezesc în noi stări de conştiinţă străine sau ostile, voiri noi care se ridică împotriva voinţei. Lupta aprigă începe deci abia în cei ce s-au hotărât la o viaţă mai conformă cu poruncile dumnezeieşti. Şi asupra lui Ezechia pornesc duşmanii când au văzut opera de consolidare ce-a purces să o înfăptuiască. (275)

Contemplarea naturală nu e rea. Dar ea nu se poate face fără primejdie decât pe treapta a doua, după curăţirea patimilor, dar şi atunci trebuie oprită când se simte ispita celui rău de a asocia la înţelesurile sau la chipurile lucrurilor, gânduri de pildă. (277)

Numărul 5 reprezintă simţurile, numărul 6 fiind alcătuit din 2x3, reprezintă cele trei puteri (facultăţi) sufleteşti. Legarea, adunarea, sau împreunarea acestor numere reprezintă o unire tot mai deplină. Lor le corespunde alăturarea, adăugarea şi combinarea puterilor sufleteşti cu simţurile, de asemenea într-o gradaţie. De pildă 5 legat cu 6, ca unimi simple, reprezintă simpla alăturare potenţială a simţurilor cu puterile sufletului; multiplul lui 6 adunat cu 5 (de pildă 180+5) reprezintă adăugarea simţurilor la puterile sufleteşti şi înseamnă deprinderea acestora de-a lucra prin simţuri. Iar multiplul lui 6 împreunat cu multiplul lui 5, reprezintă combinarea puterilor sufleteşti cu simţurile în sinteza deplină a împlinirii faptei bune sau a păcatului, în baza potenţei şi a deprinderii. (280)

E vorba de credinţa progresată, luminată de evidenţă, nu de credinţa de la început. (284)

Ce înseamnă ceea ce spune iarăşi în aceeaşi carte: Şi s-au rugat regele Ezechia şi Isaia Proorocul, fiul lui Amos, pentru acestea şi au strigat la cer. Şi a trimis Domnul un Înger şi a nimicit pe tot puternicul şi războinicul şi pe toată căpetenia şi pe conducătorul de oaste în tabăra regelui Asur. Şi s-a întors cu ruşinea feţei în ţara lui (2 Paralipomena 32, 20-21).

Cuvântul Sfintei Scripturi, deşi are margini (e circumscris) după literă, sfârşindu-se deodată cu timpul în care se petrec lucrurile istorisite, după duh, în înţelesurile lui mai înalte, rămâne totdeauna fără hotar (necircumscris) după natură. Căci ce voiesc să asculte cu inima curată sfatul Scripturii, se cuvine să creadă că şi cuvântul grăit de El se aseamănă mai mult Lui²⁹⁰. Fiindcă dacă Dumnezeu este cel ce a grăit, iar El este după fiinţă nehotărnicit, e vădit că şi cuvântul grăit de El e nehotărnicit.

Aşadar, chiar dacă cele petrecute figurat în timpul lui Ezechia au luat sfârşit, contemplând duhovniceşte întâmplările istorisite care s-au sfârşit atunci, să admirăm înţelepciunea Duhului Sfânt care le-a scris. Căci în fiecare dintre cei ce se împărtăşesc de firea omenească a aşezat putinţa ca să realizeze în sine aşa cum trebuie şi cum se cuvine celor scrise. Astfel oricine vrea să se facă învăţăcel al cuvântului dumnezeiesc şi să nu socotească nimic din cele prezente şi trecătoare deopotrivă cu virtutea, poate deveni un alt Ezechia în duh. Ba şi un alt Isaia, neîmpiedicat de nimic să se roage, să strige la cer, să fie auzit şi să obţină de la Dumnezeu, printr-un Înger, distrugerea şi pierirea celor ce îl războiesc spiritual.

Dar ce vrea să Înţeleagă Sfânta Scriptură în lumina cunoştinţei lui Hristos, ca referindu-se la suflet, trebuie să se exercite cu toată sârguinţa şi în tălmăcirea numelor, care poate să lămurească tot înţelesul celor scrise. E nevoie să facă aceasta dacă vrea să ajungă la înţelegerea întocmai a celor scrise şi să nu coboare în chip iudaic înălţimea Duhului la pământ spre trup, închizând (circumscriind) făgăduinţele dumnezeieşti şi nestricăcioase ale bunurilor spirituale în stricăciunea bunurilor trecătoare, precum o fac unii dintre aşa zişii creştini. Aceştia poartă în chip mincinos numele care derivă de la Hristos, dovedindu-se că tăgăduiesc prin faptele lor înţelesul lui şi umblând pe o cale contrară lui Hristos, cum va arăta pe scurt cuvântul nostru.

Căci Dumnezeu a venit la noi făcându-se om, pe lângă alte pricini tainice pe care nu le poate pătrunde nici o raţiune, şi pentru ca să plinească legea duhovniceşte, prin înlăturarea literei, şi să înalţe şi să facă arătată puterea ei de viaţă făcătoare, depărtând partea care omoară. Iar partea legii care omoară, după dumnezeiescul Apostol, litera, precum puterea de viaţă făcătoare a ei este duhul. Căci zice: litera omoară, iar duhul face viu. Dar dacă-i aşa, creştinii mincinoşi de care vorbeam, au ales făţiş partea contrară a lui Hristos şi au ignorat toată taina întrupării. Ei nu numai că şi-au îngropat prin literă toată puterea înţelegerii şi n-au voit să fie după chipul şi asemănarea lui Dumnezeu, ci au ales mai bine să fie pământ, potrivit ameninţării, şi să se întoarcă la pământ, prin afecţiunea lor faţă de literă, ca faţă de pământ, în loc să aleagă legătura cu cerul, adică cu duhul, şi să fie răpiţi în văzduh, adică în lumina spirituală, întru întâmpinarea Domnului, în nori, adică în contemplaţiile înalte, şi astfel să fie totdeauna împreună cu El prin cunoştinţă. De aceea cu drept cuvânt se cade să ne scârbim de aceştia, întrucât se aleg cu o pagubă insuportabilă din pricina neştiinţei, dar şi ne întristăm, întrucât dau multe prilejuri Iudeilor spre întipărirea în necredinţă. Dar noi lăsându-i pe aceia să fie aşa cum vor, să ne întoarcem la noi înşine şi la Scriptură, începând cercetarea duhovnicească a capitolului de faţă cu tălmăcirea numelor.

Deci Ezechia se tălmăceşte puterea lui Dumnezeu; Ahaz, tatăl lui, înseamnă forţă; Isaia se tălmăceşte ridicarea lui Dumnezeu, adică Înălţarea lui Dumnezeu; iar Amos, tatăl lui, înseamnă popor al ostenelii. Puterea lui Dumnezeu este virtutea care omoară patimile şi străjuieşte gândurile evlavioase şi pe care o naşte lucrarea poruncilor, care nu e decât forţă, luată în înţeles moral. Prin acestea nimicim, cu ajutorul lui Dumnezeu, mai bine zis cu puterea Lui, Puterile rele care se împotrivesc celor bune. Iar Înălţimea lui Dumnezeu este cunoştinţa adevărului, pe care o naşte osteneala contemplării făpturilor şi sudorile împreunate cu lucrarea virtuţilor, care (sudori) devin părinţii acelei osteneli. Prin cunoştinţă nimicim cu totul puterea minciunii,, care se împotriveşte adevărului, umilind şi surpând toată înălţarea duhurilor rele ce se ridică împotriva cunoaşterii lui Dumnezeu. (2Cor. 10,5).

Iar rugăciunea este cererea acelor lucruri, pe care obişnuieşte Dumnezeu să le dea oamenilor spre mântuire. Şi pe drept cuvânt. Căci dacă votul este făgăduirea acelor bunuri (virtuţi) care se aduc lui Dumnezeu din partea oamenilor, rugăciunea va fi cererea acelor bunuri, pe care le hărăzeşte Dumnezeu oamenilor spre mântuire. Ea deci aduce răsplata dispoziţiei cu care am făcut mai înainte făgăduinţele.

Iar strigarea este stăruinţa şi sporirea în lucrarea diferitelor chipuri ale virtuţilor şi în contemplarea diferitelor vederi ale cunoştinţei, în vremea năvălirii dracilor cei răi. Pe aceasta o ascultă Dumnezeu în chip firesc mai mult decât pe toate, căci se bucură mai mult de dispoziţia celor ce cultivă virtutea şi cunoştinţa, decât de un glas mare.

Prin cer se înţelege în Sfânta Scriptură adeseori însuşi Dumnezeu, precum spune undeva Ioan Înaintemergătorul, marele propovăduitor al adevărului: Nu poate omul să ia nimic de la sine, de nu-i va fi dat lui din cer, adică de la Dumnezeu, căci toată darea cea bună şi tot darul cel desăvârşit de sus este, pogorându-se de la Părintele luminilor. În acest înţeles trebuie luat cuvântul cer din textul Scripturii, dat în capitol. Dar Scriptura mai numeşte cer şi Puterile cereşti, după cuvântul: Cerul îmi este mie scaun. Aceasta pentru că Dumnezeu se odihneşte în fiinţele simple şi netrupeşti. Iar dacă ar spune cineva că şi mintea omenească, curăţită de toată nălucirea materială şi împodobită cu raţiunile dumnezeieşti ale celor inteligibile, este cer, nu ar cădea, după părerea mea, din adevăr. Dar nici cel care ar numi cer, înălţimea cunoştinţei spirituale din oameni, nu ar greşi. Căci într-adevăr cunoştinţa adevărată se face, asemenea cerului, scaun al lui Dumnezeu, primind pe Dumnezeu să se întroneze în ea, prin tendinţa nestrămutată a dorinţei ei ferme şi înalte spre bine. La fel lucrarea curată a virtuţilor este numită aşternut al picioarelor Lui, întrucât primeşte deasupra ei tălpile dumnezeieşti şi nu le lasă câtuşi de puţin să se murdărească de întinăciunile trupului, înţelegând prin pământ trupul.

Deci regele Ezechia închipuie, după tălmăcirea numelui său, virtutea, deoarece acest nume, tradus în limba grecească, înseamnă puterea lui Dumnezeu, iar puterea lui Dumnezeu împotriva Puterilor vrăjmaşe se manifestă numai prin virtute. Ahaz, tatăl lui Ezechia se tălmăceşte Forţă şi indică lucrarea poruncilor, precum s-a spus mai înainte. Din această lucrare se naşte puterea dumnezeiască a virtuţii. Proorocul Isaia închipuieşte cunoştinţa celor înalte, căci numele lui, tălmăcit, înseamnă Înălţimea lui Dumnezeu. El indică înălţimea cunoştinţei celei după Dumnezeu, născută din osteneala diferitelor contemplări ale lucrurilor. Căci Amos înseamnă osteneala poporului precum am arătat.

Prin urmare acesta fiind înţelesul numerelor, e vădit ca orice iubitor de înţelepciune şi evlavios, înarmat cu virtute şi cunoştinţă, sau cu înfăptuire şi cu contemplaţie, când va vedea năvălind asupra lui, prin afecte, Puterea vicleană, cum a pornit asupra lui Ezechia împăratul Asirienilor, va socoti că nu poate avea decât un singur ajutor spre împrăştierea relelor: pe Dumnezeu. Iar pe acesta şi-L va face milostiv, strigând fără glas, prin stăruinţă şi mai mare în virtute şi cunoaştere. Şi aşa va primi în ajutor, mai bine zis spre mântuire, un Înger, adică o raţiune mai înaltă a înţelepciunii şi a cunoştinţei, care va zdrobi pe tot puternicul şi războinicul, căpetenia şi conducătorul de oaste din tabăra împăratului Asur, şi-l va întoarce pe el cu ruşinea feţei în ţara lui. Căci împărăţia vicleană şi pierzătoare a diavolului, închipuită prin împărăţia Asirienilor, pornind război împotriva virtuţii şi a cunoştinţei oamenilor, caută să le doboare sufletul prin puterile (facultăţile) înnăscute ale lor. Întâi le aţâţă puterea poftitoare, ca să dorească cele potrivnice firii, îndemnând-o să aleagă cele sensibile în loc de cele inteligibile, apoi le răscoleşte iuţimea, ca să lupte pentru lucrul sensibil ales de poftă; în sfârşit învaţă raţiunea să născocească moduri ale plăcerilor celor după simţuri. Cu un cuvânt ea aşează ca stăpână peste aceste puteri lucrurile sensibile, sau face să domnească peste facultăţile sufletului, legea pământului.

Deci puternic a numit Scriptura pe dracul viclean care pune stăpânire peste poftă şi o aprinde spre dorinţele necuviincioase ale plăcerilor urâte. Căci nimic nu e mai puternic şi mai silnic decât pofta naturală. Iar războinic a numit pe dracul care se aşează în iuţime şi o face să se lupte necurmat pentru plăceri. Căpetenie a numit pe cel ce se ascunde în chip nevăzut în înfăţişările lucrurilor sensibile şi cheamă în chip amăgitor spre fiecare din ele dorinţele sufletului prin fiecare simţ. Şi a numit Scriptura pe acesta căpetenie, pentru faptul că el face ca fiecare patimă să fie stăpânită de ceva corespunzător din cele sensibile. Căci fără vreun lucru sensibil, care să atragă puterile sufletului spre el, prin mijlocirea vreunui simţ, n-ar lua fiinţă patima. Iar conducător de oaste a numit pe dracul care abuzează de facultatea raţională a sufletului, mişcând-o spre născocirea şi aflarea tuturor căilor ce duc spre rău. În sfârşit faţa diavolului este poleiala plăcerii, prin care pune stăpânire peste orice suflet ce se grăbeşte să o primească şi preţuieşte mult lucrurile sensibile care vrăjesc simţurile, decât contemplarea celor inteligibile, care îngraşă mintea. Această faţă o ruşinează cel ce a primit de la Dumnezeu, prin rugăciune, raţiunea înţelepciunii, care nimiceşte toată Puterea vicleană, adică desfiinţează cu desăvârşire tirania cea rea, care tulbură sufletul. Căci i-a nimicit, zice Scriptura, nu i-a zdrobit. Fiindcă zdrobirea are ca efect numai încetarea activităţii pătimaşe, iar nimicirea este desfiinţarea totală chiar şi a mişcărilor din cugetare.

Iar ţara regelui Asur, adică a diavolului viclean şi atotrău, este deprinderea învârtoşată şi dură a păcatului sau a neştiinţei, deprindere lipsită de orice căldură a viaţă pe care o dă virtutea şi de orice lumină spirituală pe care o aduce cunoştinţa. Diavolul se întoarce singur în ea după încercarea nereuşită a atacului. Căci prin atacul său n-a putut strămuta în această deprindere a sa Ierusalimul, adică sufletul iubitor de Dumnezeu şi cu totul nepătimaş care are în sine, ca pe un Ezechia, raţiunea desăvârşită a făptuirii, şi, ca pe un Isaia, mintea luminată de cunoştinţă, care dobândesc îndurarea lui Dumnezeu şi nimicesc prin Înger puterea cea rea.

Aşa am înţeles eu locul, după Puterea mea. Dacă poate cineva să vadă în cele spuse un înţeles mai înalt, ne va face şi nouă şi lui bucurie, arătând acest înţeles mai de preţ al celor scris. Căci am spus mai înainte despre cuvântul Scripturii duhovniceşti, că rămâne totdeauna fără hotar (necircumscris), hotărnicind (circumscriind) pe toţi cei ce-l grăiesc. Deci chiar de am spus ceva după puterea mea, şi aceasta luându-mi o mare îndrăzneală, nu im îmbrăţişat tot înţelesul celor scrise, acesta aflându-se infinit mai presus de puterea mea.

Scolii

Precum Dumnezeu după fiinţă nu e supus cunoaşterii, la fel nici cuvântul lui nu poate fi cuprins prin cunoştinţa noastră. (1)

Cei ce îşi lipesc cugetarea în chip iudaic numai de literă, aşteaptă făgăduinţele bunurilor neprihănite în veacul acesta, necunoscând bunurile fireşti ale sufletului. (2)

Cel ce poartă chipul celui ceresc, se sârguiesc să urmeze în toate duhului Sfintei Scripturi, care conservă sufletul prin virtute şi cunoştinţă. Iar cel ce poartă chipul celui pământesc, cultivă numai litera, care susţine slujirea trupească prin simţuri, ce dă naştere patimilor. (3)

Făptuirea naşte virtutea, ca Ahaz pe Ezechia. (4)

Contemplaţia naşte cunoştinţa, ca Amos pe Isaia. (5)

Cel ce îşi însoţeşte cunoştinţa cu făptuirea şi făptuirea cu cunoştinţa, e scaun şi aşternut picioarelor lui Dumnezeu. Scaun pentru cunoştinţă, aşternut picioarelor pentru făptuire²⁹⁷. (6)

Tabăra regelui Asiriei este adunarea gândurilor rele. Puternic în ea este acela care mişcă dorinţele naturale spre plăcere. Războinic este cel ce stârneşte mânia spre păzirea plăcerilor. Căpetenie, cel ce aţâţă simţurile prin înfăţişările lucrurilor văzute, iar conducător de oaste cel ce dă chip patimilor şi născoceşte mijloacele şi modurile de înfăptuire a lor. (7)

Fără un lucru sensibil nu se produce patima. Căci dacă nu este femeie, nici curvie; dacă nu sunt mâncăruri, nu este nici lăcomie; şi dacă nu este aur, nu există nici patima iubirii de arginţi. Deci orice mişcare pătimaşă a puterilor noastre naturale e stăpânită de un lucru sensibil, sau de un drac, care aţâţă prin acel lucru sufletul spre păcat. (8)

Zdrobirea opreşte lucrarea, nimicirea desfiinţează chiar şi gândul răului. (9)

Precum partea de miazănoapte a pământului nu se bucură de soare, la fel nici deprinderea rea, în care locuieşte diavolul nu primeşte lumina cunoştinţei. (10)

Note

Cuvântul Scripturii se aseamănă mai mult lui Dumnezeu cel necircumscris, decât omului mărginit, de la care l-a împrumutat Dumnezeu. Căci în gura lui Dumnezeu cuvântul omenesc îşi lărgeşte cuprinsul la infinit, potrivit cu cel ce îl foloseşte. (290)

Deci cele două trepte (practica şi gnoza) nu se exclud, ci treapta cunoaşterii păstrează făptuirea virtuoasă. (297)

Şi mulţi aduceau daruri Domnului în Ierusalim şi plocoane lui Ezechia, regele Iudeii. Şi s-a ridicat în ochii tuturor neamurilor(2 Paralipomena 32,23). Ce sunt darurile şi ce sunt plocoanele? Şi ce înseamnă S-a ridicat în ochii tuturor neamurilor?

Dumnezeu, zidind toată firea cea văzută, n-a lăsat-o să se mişte numai prin simţire, ci a semănat cu înţelepciune în fiecare din speciile care o alcătuiesc raţiuni duhovniceşti de-ale înţelepciunii şi moduri de purtare cuviincioasă. Iar aceasta a făcut-o ca nu numai prin făpturile tăcute să se vestească cu glas mare Făcătorul lor, arătat prin raţiunile lucrurilor, ci omul, povăţuit de legile şi modurile naturale ale celor văzute, să afle cu uşurinţă calea învăţăturii care duce spre El. Căci era propriu bunătăţii supreme ca să facă nu numai din fiinţele dumnezeieşti şi netrupeşti ale celor spirituale, chipuri ale slavei tainice şi dumnezeieşti, ca unele ce primesc, după cât le e îngăduit, analog cu ele însele, splendoarea mai presus de înţelegere a frumuseţii neajunse, ci să amestece şi în lucrurile sensibile, care sunt atât de departe de fiinţele spirituale, urme din măreţia proprie, ca să poată transporta prin ele mintea omenească în chip neamăgitor spre Dumnezeu, ajutând-o să se ridice mai presus de toate cele văzute şi să lase în urma ei toate cele aflătoare la mijloc, prin care şi-a tăiat acest drum.

Dar nu numai pentru aceasta, ci şi ca să nu mai aibă nici unul din cei ce slujesc făpturii în loc de Făcător, putinţa să-şi scuze neştiinţa, odată ce aude făptura vestind mai puternic decât orice glas pe Făcătorul ei.

Dar dacă Făcătorul celor văzute a semănat în fire în chip natural raţiuni duhovniceşti de-ale înţelepciunii şi moduri de purtare cuviincioasă, atunci urmează că orice minte încununată cum se cuvine, cu virtute şi cunoştinţă, împărăţind, asemenea marelui Ezechia, peste Ierusalim, adică peste o deprindere ce nu vede decât pacea, sau peste o stare lipsită de orice patimi (căci Ierusalim se tâlcuieşte vederea păcii), are toată zidirea în stăpânirea ei prin formele care o alcătuiesc. Iar zidirea îi aduce lui Dumnezeu, prin mijlocirea minţii, raţiunile duhovniceşti ale cunoştinţei, ca pe nişte daruri, iar minţii îi oferă, ca pe nişte plocoane, modurile virtuţii conforme cu legea naturală, care există în ea. Şi prin amândouă călăuzeşte pe drumul drept mintea, care poate să-şi câştige prin ele o mare strălucire, adică mintea iubitoare de înţelepciune, care se desăvârşeşte prin raţiune şi viaţă, sau prin fapte şi contemplaţie. Scriptura spune apropiat că Domnului se aduc daruri, iar regelui plocoane. Căci, precum spun cei ce s-au sârguit cu aceste lucruri, daruri se numesc, după înţelesul lor exact, lucrurile ce se aduc acelora care nu duc lipsă de ele. De aici vine obiceiul obştesc al oamenilor de a numi lucrurile pe care le aduc regilor daruri. Acest obicei are poate în vedere faptul că cei ce le primesc nu sunt lipiţi de ele.

De asemenea ar putea spune cineva din cei cu râvnă în toate, că tot din această pricină s-au numit daruri lucrurile aduse de magi Domnului, care din iubirea de oameni s-a făcut asemenea nouă. Desigur că spunând aceasta nu va schimba nimic din adevărul simbolului.

Aducând deci Domnului raţiunile duhovniceşti din lucruri, i le aducem ca daruri întrucât El prin fire nu e lipsit de nici una din acestea. Căci nu îi aducem Domnului, pe lângă altele, raţiunile lucrurilor, pentru că ar fi lipsit de ele, ci ca să-l lăudăm întrucâtva, după puterea noastră, ca unii ce suntem îndatoraţi la aceasta, din făpturile Lui. Iar plocoane primeşte cele ce se îndeletniceşte plin de râvnă cu filosofia dumnezeiască, ca unul ce are lipsă prin fire atât de modurile naturii prin virtute cât şi de raţiunile ei pentru cunoaştere.

Dar se pot înţelege şi astfel darurile. Dacă darul este ceea ce se dă celor de mai înainte n-au adus nimic, putem spune că mintea cunoscătoare (gnostică) primeşte ca daruri, din contemplarea lucrurilor, raţiunile care alcătuiesc (susţin) credinţa fără nici o demonstraţie raţionale şi care sunt aduse prin ea Domnului. Căci pentru credinţă nu aduce nimeni nimic mai înainte. Fiindcă mintea Îl priveşte în chip firesc şi fără nici o meşteşugire pe Făcătorul propriu, întrucât Îi vesteşte zidirea. Pentru că ce ar putea să aducă cineva de valoare egală cu credinţa, ca să primească credinţa în Dumnezeu ca datorie şi nu ca dar. Iar ca plocoane primeşte legile naturale ale lucrurilor, imitându-le prin modurile sale de vieţuire, adică aducând mai înainte de dobândirea lor ostenelile căinţei²⁹⁹. Prin aceasta dezbracă întâi pe omul cel vechi şi abia după aceea iese la culesul roadelor dreptăţii, adunând diferitele moduri ale virtuţii, sădite în făpturi. Căci nu şi le-ar putea însuşi pe acestea, dacă nu ar dezbrăca mai întâi pe omul cel vechi, strâmbându-l la culme prin osteneli şi sudori multe, aşa cum face şarpele când năpârleşte.

Astfel, mintea cunoscătoare (gnostică) primeşte ca daruri pentru Dumnezeu, raţiunile susţinătoare ale credinţei, culese din lucruri, neaducând şi nedând înainte de ele nimic. Căci cine a dat Lui mai înainte ceva şi se va întoarce Lui (Rom. 8,35).

Şi primeşte ca plocoane legile naturale ale lucrurilor, imitându-le prin modurile sale de vieţuire. De pildă, mintea înţeleaptă imitând legea naturală a bolţii cereşti, primeşte ca plocon putinţa de a se menţine pururi în mişcare cea mai regulată şi mai constantă a virtuţii şi a cunoştinţei, mişcare ce poartă cu sine în chip ferm raţiunile luminoase, atotstrălucitoare ale lucrurilor, întocmai ca pe nişte stele.

Sau imitând legea naturală a soarelui, care îşi schimbă lucrurile după trebuinţele Universului, primeşte alt plocon şi anume buna chibzuială, prin care se acomodează cu înţelepciune şi după cuviinţă tuturor împrejurărilor, rămânând totdeauna aceeaşi prin identificare neîmpuţinată a luminai pe care o răspândeşte prin virtute şi cunoştinţă.

De asemenea primeşte de la vultur puterea de a privi ţintă spre strălucirea dumnezeiască a luminii pure, fără să i se vatăme câtuşi de puţin pupila spirituală de către raza atotstrălucitoare.

Imită apoi cerbul, străbătând ca pe nişte munţi înălţimile vederilor dumnezeieşti şi nimicind prin discernământul raţiunii patimile ascunse în firea lucrurilor ca nişte otrăvuri; apoi strângând prin multele şi feluritele izvoare ale cunoştinţei, veninul răutăţii rămas cu vreo ocazie oarecare.

Nu mai puţin imită mersul sprinten al caprei şi siguranţa pasării, sărind ca o capră peste cursele dracilor ce poartă război împotriva virtuţii, şi zburând ca o pasăre peste lanţurile duhurilor ce luptă împotriva cunoştinţei.³⁰¹

Spun unii că oasele leului, ciocnindu-se unul de altul, scot scântei. Deci şi aceasta o imită mintea care se îndeletniceşte prin fire cu cunoaşterea şi cu slujirea lui Dumnezeu, întrucât caută adevărul prin dezbateri, lovind între ele gândurile evlavioase ca pe nişte oase şi aprinzând astfel focul cunoştinţei.

Se face apoi înţeleaptă ca şarpele şi blândă ca porumbul, întrucât îşi păstrează în orice împrejurare credinţa nezdrobită, ca pe un cap, şi leapădă din sine oţărirea mâniei ca un porumb, neştiind să poarte gând rău faţă de cei ce-o necăjesc şi-o batjocoresc.

Ba primeşte şi de la turturea ca plocon, silinţa de a-i imita nevinovăţia, făcând prin voinţă toate cele ce le fac făpturile necuvântătoare din necesitate.

Astfel mintea iubitoare de înţelepciune, contemplând întru cunoştinţă lumea făpturilor după raţiunea sau modul de viaţă natural al fiecăreia dacă se îndeletniceşte cu cunoaşterea, (dacă e gnostică), primeşte raţiunile duhovniceşti ale lucrurilor, ca pe nişte daruri aduse lui Dumnezeu de creaţiune, iar dacă se îndeletniceşte cu făptuirea (dacă e practică), imitând prin modurile sale de vieţuire legile naturale ale lucrurilor, primeşte plocoanele, dezvăluind în sine, prin viaţa ce o trăieşte, toată măreţia înţelepciunii dumnezeieşti purtată în chip nevăzut de făpturi.

Cineva ar putea susţine că Scriptura a spus că lui Dumnezeu I se aduc daruri, pentru că a voit să arate la nemărginirea bunătăţii dumnezeieşti, care primeşte de la noi ca daruri cele ce ni le-a dat, ca şi când nu ne-ar fi dat mai înainte nimic, socotind ca venind de la noi tot ce-i aducem. Desigur că şi aceasta ar avea dreptate spunând aşa, căci arată cât de mare şi negrăită e bunătatea lui Dumnezeu faţă de noi, primind ale sale ca venind din partea noastră şi mărturisindu-şi trebuinţa după ele, ca după lucruri străine.

Şi s-a înălţat, zice, Ezechia în ochi tuturor neamurilor. Cel ce a ajuns prin fapte şi contemplaţie, asemenea lui Ezechia, pe cel mai înalt pisc al virtuţii şi al cunoştinţei, pe drept cuvânt s-a înălţat mai sus decât toate neamurile, adică s-a ridicat prin făptuire deasupra patimilor trupeşti şi necinstite şi a corpurilor zise naturale; şi simplu grăind, ca să arăt pe scurt, deasupra tuturor celor ce cad sub simţuri, străbătând prin contemplaţie şi cunoştinţă (în chip gnostic) toate raţiunile din ele. Căci şi acestea se numesc în Scriptură în chip figurat neamuri, fiind prin natura lor de alt neam în raport cu sufletul şi mintea. Dar întrucât acestea nu se războiesc împotriva minţii. Dumnezeu nu a poruncit câtuşi de puţin să se poarte război contra lor. Căci nu ni s-a poruncit să luptăm cu făpturile din afară, din afara simţurilor, ci să luptăm fără încetare cu patimile de ocară ce locuiesc în noi, adică în pământul inimii, împotriva firii. Cu acestea trebuie să luptăm până le vom stârpi din el şi vom ajunge singuri stăpâni peste acest pământ, care va fi de aici înainte netulburat, odată ce au fost nimicite patimile străine. De aceea Scriptura vorbind despre darurile ce se aduceau lui Dumnezeu şi despre plocoanele ce se aduceau regelui, nu a spus simplu: Toţi aduceau daruri lui Dumnezeu şi plocoane regelui, ci mulţi, adică nu toate neamurile, ci multe neamuri. Prin acestea se arată că există aşa zise neamuri, de la care nu se aduce nimic lui Dumnezeu sau regelui. Căci pe drept cuvânt se spune că numai făpturile care alcătuiesc lumea celor create aduc pe deoparte ca daruri lui Dumnezeu raţiunile dumnezeieşti din ele, după care au fost şi create, ca unele ce au fost făcute de Dumnezeu, pe de alta ca plocoane regelui legile lor naturale, ca unele ce au fost create pentru om, ca mintea acestuia, orientându-se după ele; să-şi statornicească modurile susţinătoare ale virtuţii. Dar patimile din noi, adică neamurile cu existenţă mincinoasă, care n-au fost create de Dumnezeu, nu aduc nimic lui Dumnezeu, deoarece nu au fost create de El. Căci patimile de ocară îşi au originea de la noi, care am călcat porunca lui Dumnezeu, nu de la Dumnezeu. Drept aceea nici una dintre ele nu aduce nimic lui Dumnezeu, neavând nici-o raţiune a înţelepciunii sau a cunoştinţei, ca unele ce există în chip fraudulos, prin lepădarea înţelepciunii şi a cunoştinţei³⁰³.

Deci prin cuvintele: Şi s-a înălţat în ochii tuturor neamurilor Scriptura arată că cel ce s-a învrednicit, prin ostenelile cu fapta, să locuiască în nepătimire, ca în Ierusalim, şi s-a eliberat de toată tulburarea păcatului, încât nu mai lucrează, nu mai grăieşte, nu mai ascultă şi nu mai gândeşte decât ceea ce propriu păcii, după ce a primit în suflet, prin contemplarea naturii, lumea celor văzute, care îşi aduce prin el raţiunile dumnezeieşti din ea, ca pe nişte daruri, Domnului, iar legile din ea i le aduce lui plocoane ca unui rege s-a ridicat în ochii tuturor neamurilor, ca unul ce s-a înălţat prin făptuire mai presus de toate patimile trupeşti, iar prin contemplaţie mai presus de corpurile naturale şi de toate speciile ce cad sub simţuri, odată ce a străbătut raţiunile duhovniceşti şi modurile lor de viaţă. Aşa am înţeles eu cuvântul că mulţi aduceau daruri, dar nu toţi. Adică aduc daruri lui Dumnezeu neamurile din lăuntrul nostru, sau patimile. Căci toate făpturile, care alcătuiesc lumea, laudă şi preamăresc pe Dumnezeu cu glasuri negrăitoare. Iar lauda lor se face a noastră. De la ele învăţ eu ca să-L laud, zice marele Grigore cel cu numele de teologul.

Deci Sfânta Scriptură adresând, precum s-a arătat, tuturor ce vor să se mântuiască îndemnul ei neforţat, nu s-a încuiat în îngustimea unei persoane. Căci fiecare poate deveni un Ezechia, imitând în duh pe Ezechia. Fiecare poate striga prin rugăciune către Dumnezeu şi poate să fie ascultat şi să primească un Înger, adică raţiunea (inspiraţia) unei înţelepciuni şi cunoştinţe mai înalte în vremea năvălirii dracilor vicleni, prin care să nimicească pe tot puternicul şi războinicul, căpetenia şi conducătorul de oaste, adică mişcările pătimaşe ale poftei şi ale mâniei, precum şi împătimirea faţă de cele sensibile şi gândul, care, asemenea unui conducă tor de oaste, născoceşte modurile de făptuire a păcatului. Iar făcând aşa, fiecare poate ajunge la starea de pace, prin izbăvirea de patimi şi se poate îndeletnici cu contemplarea lucrurilor. Iar prin aceasta primeşte, spre slava lui Dumnezeu şi spre propăşirea sa proprie, ca pe nişte daruri, raţiunile care alcătuiesc cunoştinţa şi ca pe nişte plocoane, modurile care susţin virtutea. Căci şi unele şi altele sunt aduse lui de toată zidirea. Iar după toate acestea se ridică cu cinste în ochii tuturor neamurilor, adică se înalţă mai presus de toate patimile prin virtute şi de toate făpturile prin cunoştinţă³⁰⁵ şi păzeşte prin smerenie harul mântuirii, ca să nu păţească cele ce urmează acestora în Scriptură.

Scolii

Pentru aceste trei pricini a semănat Dumnezeu în firea văzută raţiuni duhovniceşti şi moduri de purtare cuviincioasă:

a) ca să se vestească pe Ziditorul făpturilor,

b) ca omul povăţuit de rânduielile şi de modurile firii să afle uşor calea dreptăţii care duce spre El, şi

c) ca nici unul dintre necredincioşi să nu aibă ca scuză neştiinţa. (2)

Cele ce se află la mijloc între Dumnezeu şi oameni sunt lucrurile sensibile şi relaţiile inteligibile. Mintea omenească când s-a apropiat de Dumnezeu s-a înălţat deasupra lor, nemaifiind robită de lucrurile sensibile prin făptuire şi nici reţinută de realităţile inteligibile prin contemplaţie. (3)

Făptura se face pârâş oamenilor necredincioşi, ca una ce prin raţiunile din ea vesteşte pe Ziditorul ei, iar prin legile naturale ale fiecărei specii povăţuieşte pe om spre virtute. Raţiunile ni se arată în conservarea statornică a fiecărei specii, iar legile în identitatea activităţii naturale a fiecărei specii. Neluând seama la ele cu puterea minţii noastre, am ignorat cauza lucrurilor şi ne-am scufundat în tot felul de patimi contrare firii. (4)

Omul contemplând raţiunile duhovniceşti ale lucrurilor văzute, învaţă că este un Făcător al celor arătate, dar nu cercetează cum este acela, căci aceasta nu o poate înţelege nimeni. Făptura văzută ne ajută să înţelegem că este un Făcător, dar nu şi cum este Făcătorul. Astfel Scriptura a numit daruri raţiunile văzute, care vestesc stăpânirea Lui peste toate, iar plocoane legile naturale ale lor, prin care cunoscând omul este fiecare dintre specii, învaţă să nu strice legea firii printr-o lege străină. (5)

Credinţa în Dumnezeu am primit-o în dar, fiind o cunoştinţă ce se mişcă nemijlocit în jurul lui Dumnezeu şi conţinând o ştiinţă ce nu se poate dovedi. Căci ea este ipostasul lucrurilor nădăjduite, (Evrei 11,1) care nu sunt cuprinse în cunoştinţa vreuneia dintre făpturi . (7)

Înaintea virtuţii se aduce credinţa, iar înaintea cunoştinţei virtutea. Dar înaintea virtuţii nu se aduce nimic, căci începutul şi izvorul tuturor bunurilor din oameni este credinţa. Mai înainte de ea nu putem aduce nimic. (8)

Mintea cunoscătoare (gnostică) primeşte raţiunile lucrurilor ca împreună mărturisitoare³⁰⁸ ale credinţei în Dumnezeu, dar nu drept creatoare ale credinţei. Căci nu sunt raţiunile făpturilor principiu (început) al credinţei, fiindcă în acest caz ceea ce e crezut ar fi limitat. Pentru că dacă principiul unui lucru poate fi îmbrăţişat prin cunoaştere şi deci dovedit, atunci şi lucrul respectiv însuşi poate fi îmbrăţişat prin cunoaştere după fire. (11)

Legea cerului este ca să se mişte constat în cerc. De la ea primeşte cel ce se îndeletniceşte cu cunoştinţa (gnosticul), mişcarea statornică în bine imitând prin identitatea virtuţii sale mişcare neîntreruptă a bolţii cereşti. (12)

Legea naturală a soarelui este ca să producă prin deplasările sale varietatea anotimpurilor. De la ea învaţă cel ce se îndeletniceşte cu cunoaşterea să se acomodeze diferitelor împrejurări, păstrând însă prin raţiune strălucirea virtuţii neumbrită de nici una din întâmplările ce vin asupra-i pe neaşteptate. (13)

Legea naturală a vulturului este să primească raza soarelui drept în pupilă. De la ea învaţă cel ce se îndeletniceşte cu cunoaşterea să-şi lase mintea de bună voie înconjurată de lumina dumnezeiască. (14)

Arată ce învaţă cel ce se îndeletniceşte cu cunoaşterea din legea naturală a cerbilor, dacă ia seama la firea celor create. (15)

Arată ce învaţă prin imitare de la capră sau de la pasăre cel ce-şi taie prin fapte calea spre cunoştinţă, dacă îşi păstrează virtutea nevânată de duşmani. (16)

Cel ce preface prin imitare legile făpturilor în lege proprie este virtuos, umplând de raţiune mişcarea celor lipsite de raţiune. Iar cel ce se preface tot prin imitare, legea sa în legi ale făpturilor, e pătimaş, făcând neraţional ceea ce e raţional. (20)

Numeşte corpuri naturale toate cele ce sunt supuse facerii şi nestricăciunii. (22)

Bună observaţie este aceea că nu trebuie să luptăm împotriva firii, al cărei Ziditor este Dumnezeu, ci împotriva mişcărilor şi lucrărilor contrare firii şi dezordonate ale puterilor fiinţiale din noi. (23)

Filosofia lucrătoare îl ridică pe cel activ deasupra patimilor, iar contemplaţia îl ridică pe cel ce cultivă cunoaşterea deasupra celor văzute, înălţându-i mintea spre cele inteligibile, înrudite cu ea. (24)

Scolii

Cunoaşterea lui Dumnezeu prin natură deşi e un act al raţiunii, totuşi nu e un act ce se datorează exclusiv ei, întrucât nu raţiunea construieşte raţiunile din lume, pe care ar urca apoi ca pe o schelă la Dumnezeu. Ci, raţiunile acestea sunt pune în natură de Dumnezeu însuşi, ca o masă de-a gata pe seama raţiunii umane, care nu are decât să le constate. Nefiind construite de raţiune, prin credinţă. Astfel contemplarea raţiunilor din lume e pe deoparte un act al raţiunii, pe de alta un act de credinţă, de credinţă a raţiunii am zice. Zidirea le aduce prin mintea umană lui Dumnezeu, întrucât de-abia omul le raportează conştient la Dumnezeu, ca la cauza lor. Dacă raţiunile îi sunt oferite omului de fire, sau prin Dumnezeu prin fire de-a gata, nu tot acelaşi lucru se poate spune despre legile naturii. Ca omul să şi le însuşească, se cere un efort îndelungat. Numai după aceea le-a primit cu adevărat. Efortul e susţinut de căinţa sau de regretul pentru viaţa anterioară, neconformă cu firea. (299)

A se observa paralelismul permanent al celor două trepte ale vieţii duhovniceşti: a virtuţii şi a cunoştinţei. (301)

Tot ce e făcut de Dumnezeu îşi are o raţiune şi o legitimare în existenţă, contribuind la armonia Universului. Numai patimile n-au nici o raţiune, deşi nici o legitimare şi produc tulburare în relaţiile dintre făpturi. Deci pe nedrept îşi revendică păcatul o raţiune şi încă cu câtă exclusivitate! Îşi revendică raţiunea prin fraudă, există. Se vede de acolo că prima duce o făptură la nimicire. Nu se poate concepe o consolidare veritabilă şi eternă a existenţei prin patimă. Dar tot pe nedrept se socoteşte că virtutea, credinţa şi trăirea mistică în Dumnezeu sunt lipsite de raţiune. (303)

Întâi mintea primeşte prin contemplaţia curăţită de patimi chipurile şi raţiunile lor în sine, apoi se înalţă mai presus de ele la Dumnezeu, la vederea lui mai presus de înţelegere, duce prin cunoaşterea cât mai bogată a lumii, nu prin ocolirea ei. (304)

Prin virtute se depăşesc patimile, prin conştiinţă întâi se cunosc (prin contemplaţia naturală), apoi se depăşesc (prin teologie) lucrurile create. Virtutea dezleagă pe om de lucruri ca valori ultime şi ultime şi prin aceasta îl eliberează de patimi. Cel ce caută lucrurile în ele înşile pentru plăcerea ce-o are de ele, lucrează dus de patimă, sau e legat de ele. Îndată ce caută prin lucruri un scop mai presus de ele, a scăpat de patimă şi a câştigat libertatea acelui pur agir  neîmpovărat de pasivitate, sau pasionalitate  de care vorbeşte Blondel.

Dar virtuţile lucrând conform cu firea lucrurilor, mai au şi rostul de a scoate la iveală raţiunile lucrurilor, dezvoltând virtualităţile din ele. Căci raţiunile semănate în firea lucrurilor nu sunt nişte entităţi statice, ci factori dinamici. (305)

Grăiesc împreună, pledează împreună pentru credinţa în Dumnezeu. Sau nu se află în fiinţa lor Dumnezeu ca obiect al credinţei, căci în acest caz ar fi mărginit. Dumnezeu se poate străvede dincolo de ele, dar numai de cel ce vine cu credinţă în sine. În orice caz credinţa e un dar primordial al harului (nu al naturii) în om şi în faţa lui, dincolo de ulucile raţiunilor. (308)

Dar n-a răsplătit Ezechia după binefacerea pe care i-a făcut-o lui Dumnezeu, ci s-a înălţat inima lui Şi s-a abătut peste el mânie şi peste Iuda şi Ierusalim. Şi s-a smerit Ezechia din înălţarea inimii lui şi cei ce locuiau în Ierusalim. Şi n-a mai venit peste ei mânia Domnului în zilele lui Ezechia (2 Paralipomena 32, 25-26). Ce ceste binefacerea şi celelalte?

Multe şi felurite binefaceri i-a hărăzit Dumnezeu lui Ezechia, scăpându-l şi izbăvindu-l în diferitele timpuri din toată nevoia şi strâmtorarea. El însă nu a dat lui Dumnezeu toată mulţumirea pentru mântuire, aşa cum trebuia, ci a fost atins de întinăciune omenească şi şi-a atribuit sieşi o parte din meritul izbânzilor. De aceea, pe drept cuvânt se spune că nu a răsplătit Ezechia după binefacerea pe care i-a făcut-o lui Dumnezeu. Căci nu a măsurat recunoscător mulţumirea cu mărimea izbânzilor primite de la Dumnezeu ci s-a înălţat în inima lui, neizbutind să scape de boala părerii de sine, care se naşte aproape natural din virtute şi cunoştinţă.

Şi s-a abătut peste el mânie şi peste Iuda şi Ierusalim. Mânia lui Dumnezeu este, după unul din înţelesuri, durerea pe care o simt cei povăţuiţi prin certare. Ea însoţeşte necazuri fără de voie ce sunt trimise asupra noastră. Prin aceasta Dumnezeu călăuzeşte adeseori mintea, care se mândreşte cu virtutea şi cu înţelepciunea, spre modestie şi smerenie, dându-i putinţa să se cunoască pe sine însăşi şi să-şi mărturisească propria slăbiciune. Căci simţindu-şi mintea slăbiciunea, leapădă închipuirea deşartă a inimii. De asupra se poate spune şi despre Ezechia, după ce a venit asupra lui mânia: Şi s-a smerit Ezechia din înălţarea inimii lui şi cei ce locuiau în Ierusalim. Şi n-a mai venit peste ei mânia Domnului în zilele lui Ezechia.

După alt înţeles mânia Domnului este îftreruperea revărsării darurilor dumnezeieşti. Acest lucru se întâmplă cu folos oricărei minţi, care se înalţă în bunurile date ei de Dumnezeu şi se laudă ca şi când ar fi niscai isprăvi proprii. Dar trebuie să aflăm şi să vedem ce înseamnă faptul că nu numai peste Ezechia, care s-a înălţat cu inima, s-a abătut mânia, ci şi peste Iuda şi peste Ierusalim. Acest amănunt trebuie să convingă pe cei ce stăruie cu toată osteneala numai, pe lângă litera Scripturii, că iubitorii de Dumnezeu trebuie să se sârguiască cu toată puterea spre înţelegerea duhovnicească a celor scrise, dacă cunoaşterea adevărului le este mai de preţ ca orice. Căci dacă vom asculta numai de literă, adeseori vom grăi nedreptate despre judecata lui Dumnezeu. De pildă în acest caz voe spune că pedepseşte împreună cu cel păcătos în chip nedrept şi pe cei ce n-au păcătuit. Dar atunci cum va fi adevărat cuvântul care zice: Nu va muri tatăl pentru fiu şi nici fiul pentru tată, ci fiecare va muri pentru păcatul său?(Deut. 16,25). Sau cum se va adeveri cuvântul spus de David către Dumnezeu: Căci tu răsplăteşti fiecăruia după faptele sale (Ps. 16,13)?

Şi s-a înălţat, zice, inima lui Ezechia. Dar nu a adăugat: şi inima locuitorilor din Ierusalim şi Iuda. Cum a pedepsit atunci împreună cu cel vinovat şi pe cei vinovaţi? Iată ceva ce nu pot înţelege după interpretarea acelora. Căci zice: Şi s-a înălţat inima lui Ezechia. Şi s-a abătut mânie peste el şi peste Iuda şi Ierusalim. Aşadar despre aceasta nu a scris Scriptura că s-au înălţat. Dar atunci cei ce rămân la literă şi pun mai presus cuvântul decât înţelesul spiritual, nu pot dezlega această greutate. De aceea nu rămâne decât să recurgem la înţelesul duhovnicesc şi atunci vom afla fără osteneală adevărul care e acoperit de literă şi care străluceşte ca o lumină celui iubitor de adevăr.

Deci toată mintea cunoscătoare şi iubitoare de înţelepciune are cu sine şi Iuda şi Ierusalimul. Iuda, în înţeles duhovnicesc, înseamnă vieţuirea ca mărturisirea prin fapte împreună cu gândurile ce o susţin, pe măsură ce însemnează mintea în urcuşul ei³¹³. Căci Iuda se tălmăceşte mărturisire. Iar Ierusalimul, înţeles alegoric, este deprinderea paşnică cu adevărul şi cu vederile dumnezeieşti care îl alcătuiesc. Scurt vorbind, pe Iuda îl are mintea cu filozofie lucrătoare, iar Ierusalimul ca iniţiere tainică în contemplaţie. Aşadar când mintea înţeleaptă prin harul dumnezeiesc a respins prin filozofia lucrătoare şi contemplativă toată puterea ce s-a ridicat împotriva virtuţii şi cunoştinţei şi a dobândit o victorie deplină asupra duhurilor răutăţii, dar acest fapt nu o determină să aducă cuvenita mulţumire lui Dumnezeu, autorul biruinţei, ci se înalţă cu inima, socotindu-se pe sine cauza întregii isprăvi, atunci pentru pricina că nu i-a răsplătit lui Dumnezeu, după binefacerea de care s-a împărtăşit, suportă nu numai ea mânia părăsirii ce vine asupra ei, ci Iuda şi Ierusalim, adică deprinderea activităţii şi a contemplaţiei. Căci îndată se răscoală, cu îngăduinţa lui Dumnezeu, patimile de ocară împotriva activităţii morale şi întinează conştiinţa care a fost până acum curată, iar părerile mincinoase se amestecă în contemplarea lucrurilor şi strâmbă cunoştinţa care a fost mai înainte dreaptă.

Căci există o regulă şi o lege a Providenţei aşezată în făpturi, potrivit căreia cei ce s-au arătat nerecunoscători pentru bunurile primite, sunt povăţuiţi spre recunoştinţă prin cele potrivnice, trebuind să facă experienţa celor contrare ca să cunoască purtarea dumnezeiască care le-a dăruit bunurile. Şi s-a rânduit aşa, ca nu cumva îngăduindu-ni-se de Providenţă să ne păstrăm neclintită părerea de noi înşine pentru faptele cele bune, să ne rostogolim în dispoziţia opusă a mândriei, socotind virtutea şi cunoştinţa ca izbânzi fireşti ale noastre, nu ca daruri dobândite prin har. În acest caz am fi ca aceia care se folosesc de bine pentru a face răul şi lucrurile prin care ar trebui să se facă în noi şi mai neclintită cunoştinţa dumnezeiască, ne-ar prilejui boala ignorării lui Dumnezeu.

Căci cel care-şi închipuie că a ajuns la capătul din urmă al virtuţii, nu va mai întreba de cauză din care izvorăsc virtuţile, ci va circumscrie puterea dorinţei lor numai de sine, păgubindu-se însuşi de condiţia mântuirii sale, adică de Dumnezeu. dar cel ce-şi simte sărăcia sa naturală în ceea ce priveşte virtuţile, nu va înceta să alerge cu grabă spre Cel ce poate împlini lipsa sa.

Cu dreptate vine deci pedeapsa peste mintea care se înalţă în cugetările sale. Iar această pedeapsă constă în părăsirea ei, sau în îngăduinţa ce o dă Dumnezeu de a fi tulburată de draci în activitatea ei, adică în Iudeea, în contemplaţia ei, adică în Ierusalim, ca să câştige conştiinţa neputinţei sale naturale şi conştiinţa puterii şi a harului dumnezeiesc, care o apără şi îi dăruieşte toate bunurile. Prin aceasta se va smeri alungând de la sine cu totul trufia străină şi potrivnică firii. Drept urmare nu va mai veni asupra ei cealaltă mânie, cea a retragerii darurilor hărăzite, cum n-a mai venit peste Ezechia, care îndată ce n-a mai venit peste el prima mânie, sau părăsire, s-a smerit, şi a ajuns la cunoştinţa Celui ce i-a dăruit bunurile. Căci după cuvintele: Şi s-a abătut mânie peste el şi peste Iuda şi Ierusalim se spune: şi n-a mai venit peste el mânia Domnului în zilele lui Ezechia. Adică n-a mai venit cealaltă mânie, cea a retragerii darurilor, fiindcă prima părăsire l-a învăţat să fie recunoscător. Căci cel ce nu se cuminţeşte prin primul fel de mânie, sau părăsire, ca să vie la smerenie, are de suportat cu siguranţă cealaltă mânie, care îl despoaie de lucrarea darurilor şi-i lipseşte de puterea care-l păzea mai înainte. Strica-voi gardul viei, zice Dumnezeu despre nerecunoscătorul Israel, şi va fi de jaf; surpa-voi zidul şi va fi călcată în picioare. Şi voi părăsi via mea şi nu va mai fi nici tăiată, nici săpată şi vor porunci norilor să nu mai plouă peste ea (Is. 5, 1-6). Acelaşi lucru se povesteşte alegoric că l-a păţit şi Saul, primul rege al lui Israel. Acela, primind prin ungere deodată cu dregătoria regească şi harul proorociei, fiindcă nu l-a păzit pe acesta, primeşte ca prima mânie chinuirea din partea duhului. Iar fiindcă nu şi-a venit la simţire, prin aceasta şi-a agonisit cealaltă mânie şi a sfârşit cu viaţa, ajungând pentru nechizuinţa lui, în faţa morţii lipsit de orice pietate. Această tristă păţanie a lui o arată faptul că întâi este chinuit de draci, pe urmă recurge de bunăvoie la demoni prin vrăjitoare şi le aduce cult vrăjitoresc întocmai ca necredincioşii.

Deci dacă prin Ezechia înţelegem mintea iubitoare de înţelepciune, prin Iudeea activitatea, iar prin Ierusalim contemplaţia, când vom băga de seamă că mintea pătimeşte ceva în oarecare chip, să credem că deodată cu mintea pătimeşte şi puterea ei făptuitoare şi contemplativă prin raţiunile care le susţin. Căci nu este cu putinţă să primească subiectul fără să primească şi cele cuprinse în subiect.

Deci înţelesul spiritual se armonizează perfect cu cuvântul Scripturii, încât nu se duce nici o bârfire judecăţilor dumnezeieşti şi nu e răsturnată nici o altă poruncă. Căci după înţelesul spiritual pe care l-am dat, nu se înalţă numai Ezechia, adică mintea, cugetând mare lucru despre isprăvile sale, ci se înalţă împreună cu ea şi Iuda şi Ierusalimul, adică activitatea şi contemplaţia, aşa cum nici nu pătimesc acestea luate în sine, de vreme ce nu există ca ipostasuri proprii. De aceea nu vine numai peste Ezechia, adică peste minte, mânia, ci şi peste Iuda şi Ierusalim. Căci îndată ce se întinează mintea în vreo privinţă, se pătează împreună cu ea şi activitatea şi contemplaţia, chiar dacă nu sunt părtaşe la vina care aduce mânia.

Deci să ne aplicăm şi nouă înţelesul celor scrise. Căci, deşi după istorie aceste lucruri s-au întâmplat cu Ezechia ca tip, ele s-au scris pentru noi, spre îndemn duhovnicesc. Cele scrise atunci nu se întâmplă nouă întotdeauna în chip spiritual, întrucât puterea vrăjmaşă e totdeauna gata de luptă împotriva voastră. Ele s-au scris, ca absorbind noi pe cât punem toată Scriptura în minte, să ne luminăm mintea cu înţelesurile duhovniceşti, iar trupul să-l facem să strălucească de modurile de trăire raţiunile dumnezeieşti înţelepte, prefăcându-l în unealtă cuvântătoare (raţională) a virtuţii, prin lepădarea afectelor înnăscute.

Acest loc al Scripturii se referă deci la tot omul iubitor de Dumnezeu şi virtuos, care s-a încins înţelepţeşte (în chip gnostic) cu putere împotriva dracilor, asemenea lui Ezechia. Dacă unui astfel de om i s-ar întâmpla un atac din partea duhurilor rele, care poartă război cu mintea lui în chip nevăzut, iar el, primind prin rugăciune un Înger trimis de Dumnezeu, adică raţiunea (inspiraţia) unei înţelepciuni mai înalte, ar risipi şi ar nimici toată ceata diavolului, dar n-ar socoti apoi pe Dumnezeu cauza acestei biruinţe şi mântuiri, ci şi-ar atribui sieşi toată biruinţa, se poate spune că omul acela n-a răsplătit lui Dumnezeu după darul Lui, întrucât nu a cântărit mărimea mulţumirii cu mărimea mântuirii şi nu a măsurat întocmai dragostea (dispoziţia) sa cu binefacerea. Celui ce l-a mântuit, (căci răsplătirea constă în dragostea corespunzătoare a celui mântuit faţă de Cel ce la mântuit, dragoste măsurată prin fapte), ci şi-a înălţat inima sa, mândrindu-se cu darurile pe care le-a primit, ca şi cum nu le-ar fi primit. Un astfel de om va avea de suportat, cu dreptate, mânia ce vine asupra lui. Căci Dumnezeu îngăduie diavolului să se războiască cu el mintal, ca pe planul activităţii să-i clatine modurile virtuţii, iar pe planurile contemplaţiei să-i tulbure raţiunile limpezi ale cunoştinţei. În felul acesta, dându-şi omul seama de slăbiciunea proprie, va recunoaşte că Dumnezeu e singura putere care răpune în noi patimile şi se va smeri pocăindu-se şi lepădând umflata părere de sine. Prin aceasta va recâştiga mila lui Dumnezeu şi va întoarce mânia care vine după aceea asupra celor ce nu se căiesc, ca să retragă harul ce păzeşte sufletul, lăsând pustie mintea nerecunoscătoare.

Iar prin zilele regelui Ezechia, Scriptura a înţeles poate diferitele iluminări ce le primeşte toată mintea binecredincioasă şi iubitoare de Dumnezeu, care se apleacă prin contemplaţie asupra lucrurilor spre a înţelege înţelepciunea vestită de toate în chip felurit. Până ce activitatea şi contemplaţia se însoţeşte cu aceste iluminări, nu au să sufere de o împuţinare a virtuţii şi a cunoştinţei, Soarele Dreptăţii aducând într-o astfel de minte, prin răsăritul Său, aceste zile.

Scolii

Pe cel ce se înalţă pentru faptele sale îl ajunge necinstea patimilor, iar pe cel ce se mândreşte cu cunoştinţa, judecata cea dreaptă îi lasă să se abată de la contemplaţia adevărată. (4)

Prin regula şi legea sădite de Dumnezeu în făpturi, înţelege Pronia susţinătoare a lucrurilor. Aceasta povăţuieşte, după o dreaptă judecata, spre recunoştinţă pe cei ce s-au arătat nerecunoscători pentru belşugul binefacerilor faţă de Cel ce le-a hărăzit; şi anume aşa că le răreşte binefacerile. Ea îi trezeşte adesea pe aceia prin simţire prin cele potrivnice, făcându-i să cunoască pe Cel ce le-a hărăzit bunurile. Căci părea de sine pentru virtute şi cunoştinţă, dacă nu e certată prin pedeapsă, naşte boala mândrie, care produce o dispoziţie vrăjmaşă lui Dumnezeu. (5)

Cel ce a cunoscut insuficienţa virtuţii sale, niciodată nu se opreşte din drumul ei. Căci dacă ar face aşa, s-ar păgubi de începutul şi ţinta ei, adică de Dumnezeu, oprindu-şi mişcarea dorinţei în jurul său. În acest caz şi-ar închipui că a ajuns desăvârşirea, în vreme ce el a căzut de la Cel cu adevărat existent, spre care tinde toată mişcarea celui ce se sârguieşte. (6)

Nesimţirea pagubei ce o suferă virtuţile este cale lunecoasă spre necredinţă. Căci ce pentru plăcerile trupului s-a obişnuit să nu mai asculte pe Dumnezeu, va făgădui şi pe Dumnezeu însuşi când se va ivi prilejul, preţuind viaţa trupului mai mult decât pe Dumnezeu, după ce a pus plăcerile acesteia mai presus decât voia lui Dumnezeu. (7)

Subiect numeşte mintea, ca una ce este capabilă de virtute şi cunoştinţă. Iar cele cuprinse în subiect sunt activitatea şi contemplaţia, care stau faţă de minte în raport de accidente. De aceea ele suferă în tot chipul împreună cu mintea care pătimeşte, având orice mişcare a aceleia drept început al schimbării lor proprii. (8)

Afectele înnăscute ale trupului, când sunt cârmuite de raţiune îşi atrag osânda. Deci trebuie lepădate afectele, întrucât mişcarea lor, deşi înnăscută, e întrebuinţată adeseori împotriva firii, nefiind cârmuită de raţiune. (10)

Mânie mântuitoare este îngăduinţa ce o acordă Dumnezeu dracilor să războiască prin patimi mintea care s-a înălţat. Scopul ei este ca mintea, pătimind cele de necinste, după ce s-a lăudat cu virtuţile, să cunoască cine este dătătorul lor, sau ca să se vadă dezbrăcată de bunurile străine, pe care a socotit că le are de la sine, fără să le fi primit. (11)

Iudeea şi Ierusalimul sunt, în înţeles tainic, făptuirea şi contemplaţia. (13)

Note

Tot ce e făcut de Dumnezeu îşi are o raţiune şi o legitimare în existenţă, contribuind la armonia Universului. Numai patimile n-au nici o raţiune, deşi nici o legitimare şi produc tulbure în relaţiile dintre făpturi. Deci pe nedrept îşi revendică păcatul o raţiune şi încă cu câtă exclusivitate! Îşi revendică raţiunea prin fraudă, precum prin fraudă există. Se vede de acolo că patima duce o făptură la nimicire. Nu se poate concepe o consolidare veritabilă şi eternă a existenţei prin patimă. Dar nu pe nedrept se socoteşte că virtutea, credinţa şi trăirea mistică în Dumnezeu sunt lipsite de raţiune. (303)

Întâi mintea primeşte prin contemplaţia curăţită de patimi chipurile şi raţiunile lor în sine, apoi se înalţă mai presus de ele la Dumnezeu, la vederea lui mai presus de înţelegere, duce prin cunoaşterea cât mai bogată a lumii, nu prin ocolirea ei. (304)

Prin virtute se depăşesc patimile, prin cunoştinţă întâi se cunosc (prin contemplaţia naturală), apoi se depăşesc (prin teologie) lucrurile create. Virtutea dezleagă pe om de lucruri ca valori ultime şi prin aceasta îl eliberează de patimi. Cel ce caută lucrurile în ele înşile pentru plăcerea ce-o are de ele, lucrează dus de patimă, sau e legat de ele. Îndată ce caută prin lucruri un scop mai presus de ele, a scăpat de patimă şi a câştigat libertatea acelui pur agir  neîmpovărat de pasivitate, sau pasionalitate  de care vorbeşte Blondel.

Dar virtuţile lucrând conform cu firea lucrurilor, mai au şi rostul de a scoate la iveală raţiunile lucrurilor, dezvoltând virtualităţile din ele. Căci raţiunile semănate în firea lucrurilor nu sunt nişte entităţi statice, ci factori dinamici. (305)

Grăiesc împreună, pledează împreună pentru credinţa în Dumnezeu. Sau nu se află în fiinţa lor Dumnezeu ca obiect al credinţei, căci în acest caz ar fi mărginit. Dumnezeu se poate străvede dincolo de ele, dar numai de cel ce vine cu credinţă în sine. În orice caz credinţa e un dar primordial al harului (sau al naturii) la om şi în faţa lui, dincolo de ulucile raţiunilor. (308)

Un loc clasic despre persistenţa activităţii morale pe treapta superioară a gnozei. Cu cât înaintează mintea pe treptele cunoaşteri, cu atât sporeşte omul în activitatea virtuoasă. Iar prin înaintarea în făptuirea virtuoasă, sporeşte în virtute, sau în modul mărturisitor al vieţii. E firesc să fie aşa. Cu cât cunoaştem mai mult pe Dumnezeu, aşadar şi sfinţenia Lui, ne dăm seama de inferioritatea noastră morală. Şi viaţa noastră devine mai mult o mărturisire a acestui fapt.

Ideea de mod a Sfântului Maxim, care imprimă un fel practic de-a fi întregii vieţi ( modul pătimitor, modul mărturisitor etc.); poate fi apropiată de ideea existenţialelor din filozofia lui Heidegger. (313)

Iarăşi zice despre Ezechia: Şi l-au îngropat pe el pe înălţimea mormintelor fiilor lui David. Şi slavă şi cinste i-au dat tot lui Iuda şi cei ce locuiesc în Ierusalim (2 Paralipomena 32,33). Ce este înălţimea mormintelor, şi celelalte?

David, luat în înţeles spiritual, este Domnul nostru Iisus Hristos, piatra pe care au aruncat-o cu dispreţ ziditorii, adică preoţii şi căpeteniile Ideilor, şi care a ajuns în capul unghiului, adică al Bisericii. Căci unghiul este Biserica, după Scriptură. Fiindcă precum unghiul face unirea a două ziduri, pe care le împreună într-o legătură indisolubilă, aşa şi Biserică s-a făcut unirea a două popoare, împreunând la un loc pe cei dintre neamuri şi pe cei din Iudei într-o singură învăţătură de credinţă şi strângându-i într-un singur cuget. Iar piatra din capul acestui unghi este Hristos, Cel ce e cap al întregului trup. Căci numele lui David tălmăcit înseamnă dispreţuire. Iar aceasta nu este decât Cuvântul şi Fiul lui Dumnezeu, Cel ce pentru mine a îmbrăcat chip de rob şi s-a lăsat ocărât de oamenii care n-au crezut adevărului şi dispreţuit de poporul plin de păcate. Este păstorul cel bun, care şi-a pus sufletul Său pentru oi şi a omorât leul şi ursul (1Regi 17,36) adică a smuls din fire mânia şi pofta, care sfâşiau forma chipului dumnezeiesc ce se afla în noi prin raţiune. Este tânărul îmbujorat, pentru patima morţii, împodobit cu ochi frumoşi, (1 Regi 16,12; 17,42) adică cu slava raţiunilor mai înalte ale Providenţei şi Judecăţii (căci ochii Cuvântului sunt Judecata şi Providenţa), prin care, chiar când pătimeşte pentru noi, supraveghează toate. Este omorâtorul lui Goliat cel spiritual şi îngâmfat, adică al diavolului care are statura de cinci coţi, din pricina patimii ce lucrează prin cele cinci simţuri ale noastre; căci statura diavolului se înalţă atâta, cât se întinde lucrarea simţurilor noastre în chip pătimaş spre cele sensibile. Este Împăratul lui Israel cel adevărat şi văzător de Dumnezeu, chiar dacă Saul, adică poporul vechi cel după lege se înfurie, chinuit de pizmă din pricina necredinţei, întrucât nu se poate lipsi de slava cea trecătoare. Prigonit de acela, David, Împăratul meu, îi ia suliţa şi vasul de apă, adică a poporului vechi puterea virtuţii cu fapta şi harul contemplaţiei cunoscătoare, pe care le dă iarăşi celor ce vin la el cu credinţă, adică acelora dintre Iudei care vor moşteni mântuirea, primind vestea Împărăţiei Sale.

De asemenea îi taie aceluia aripa veşmântului, pe când şade în peşteră ca să lepede prisosul stomacului, adică ia de la poporul cel vechi înalta cuviinţă a filosofiei morale, sau înălţimea înţelesurilor din învelişul simbolurilor şi ghiciturilor legii. El socoteşte că nu se cuvine şi nu e drept ca poporul Iudeilor, adică al oamenilor pământeşti şi iubitori de trup, care şade în veacul acesta, sau în litera legii, ca într-o peşteră, închizând făgăduinţele dumnezeieşti ale bunurilor nestricăcioase în stricăciunea celor trecătoare, să aibă podoaba cea spirituală a poruncilor legii, ca pe o aripă a veşmântului pe care să o ducă prin abuz la stricăciune (1 Regi 24,4).

Acesta este David cel spiritual, adevăratul păstor şi Împărat, care surpă puterile vrăjmaşe. Este păstor pentru cei ce se îndeletnicesc încă cu filosofia lucrătoare şi pasc ca pe o iarbă contemplaţia naturală; şi Împărat pentru cei ce şi-au reînnoit frumuseţea chipului dat lor, făcându-i asemenea modelului, prin legile şi raţiunile duhovniceşti, iar acum stau cu mintea nemijlocit în faţa marelui Împărat al veacurilor şi oglindesc frumuseţea neapropiată, (1 Cor. 13, 12-15) dacă se poate spune aşa.

Deci fiii acestui David sunt toţi Sfinţii din veac, ca unii ce s-au născut din el în duh. Şi mormintele acestor fii sunt amintirile vieţuirii lor pământeşti după Dumnezeu. Iar ridicătura pe care sunt aşezate aceste morminte este înălţimea cunoştinţei şi a iubirii lor de Dumnezeu. Acolo înmormântează mintea, aşezând-o în locaşul meritat al fericirii, tot Iuda şi cei ce locuiesc în Ierusalim, adică modurile activităţii şi raţiunile cunoştinţei deprinse în adevărata contemplaţie. Dar numai mintea ce a murit, în sens lăudabil, tuturor lucrurilor şi anume celor sensibile prin lepădarea lucrării simţurilor, iar celor inteligibile prin oprirea mişcării mintale.

Deci Ezechia însemnând puterea lui Dumnezeu, adică mintea puternică în activitate şi prealuminată în cunoştinţă, prin înmormântarea lui avem să înţelegem înmormântarea minţii atunci când acesta moare, adică atunci când se desface cu voia de toate cele create şi se ridică la cele necreate. Înmormântarea ei o face tot Iuda şi cei ce locuiesc în Ierusalim, adică activitatea virtuoasă a ei şi contemplaţia adevărată întru cunoştinţă.³³² Şi ea are loc, pe înălţimea mormintelor fiilor lor David, adică e ridicată la înălţimea amintirii Sfinţilor din veac. Şi i-au dat minţii slavă şi cinste; slavă, ca uneia ce a ajuns prin cunoştinţa spirituală deasupra tuturor raţiunilor din lucruri, iar cinste, ca uneia care s-a curăţit de toate patimile şi şi-a făcut mişcarea simţurilor (simţirii) nesupusă legilor naturale din lucruri.

Sau poate careva dintre cei foarte râvnitori ar spune că slava este frumuseţea supremă a câmpului, iar cinstea imitarea exactă a asemănării; şi că pe cea dintâi o produce contemplarea adevărată a raţiunilor duhovniceşti, iar pe cea de-a doua, împlinirea scrupuloasă şi sinceră a poruncilor. Pe acestea avându-le marele Ezechia, a fost înmormântat pe înălţimea mormintelor fiilor lui David. Dacă cineva ar vrea să redea mai limpede acest lucru, în loc de cuvintele: L-au înmormântat pe el în înălţimea mormintelor lui David, ar putea spune: Au aşezat amintirea lui Ezechia la înălţimea amintirii Sfinţilor din veac.

Să băgăm de seamă că nu s-a zis: În mormintele lui David, sau pe înălţimea mormintelor lui David. Căci atât raţiunea cea după trup a Domnului, cât şi modul vieţii Sale sunt mai presus de orice comparaţie cu făpturile şi anume nu numai cu oamenii, ci şi cu Îngerii, fiind cu desăvârşire necuprinse, ca să nu mai vorbim de înţelesul neajuns al dumnezeirii sale infinite. Deci e plăcut lucru chiar şi omului celui mai sensibil la ceea ce înseamnă măreţei, să fie înmormântat în mormintele fiilor lui David, sau, ceea ce-i o supremă cinste, pe înălţimea mormintelor fiilor lui David. Căci Scriptura nu spune de nimeni să fi fost înmormântat în mormintele lui David, cu atât mai puţin pe înălţimea mormintelor lui David. Pentru că viaţa după trup a Domnului şi Dumnezeului şi Mântuitorului nostru nu-şi găseşte, precum am spus, în nici un sens şi în nici un chip, comparaţie. Căci se zice Virtutea lui a acoperit cerurile ( I Regi 17, 36), adică chiar şi dreptatea Domnului ca om, arătată prin trup, a acoperit Puterile de sus, prin covârşitoarea abundenţă a dreptăţii Sale, în toate privinţele. Căci nu era om simplu, ci şi Dumnezeu care s-a întrupat, ca să înnoiască prin El şi întru El firea învechită a oamenilor şi să o facă părtaşă de firea dumnezeiască, adică să o facă să lepede toată stricăciunea, nestatornicia şi alterarea. Căci prin acestea firea noastră se făcuse asemenea dobitoacelor, încât raţiunea era covârşită de lucrarea simţurilor. A lui să fie slava în veci.

Scolii

Suliţa, zice, simbolizează puterea virtuţii, iar vasul de apă indică taina cunoştinţei. (2)

Peşteră numeşte lumea aceasta şi litera legii. Iar Saul este poporul iudaic, a cărui minte, întorcându-se de la lumina dumnezeiască a celor spirituale, se aşează jos în întunericul celor legale şi în umbra literei, folosind creaţia lui Dumnezeu şi legea spre producerea stricăciunii. Căci cel ce mărgineşte făgăduinţele nemuritoare numai la literă şi la înfăţişările lucrurilor, ce cad sub simţuri, le predă stricăciunii, ca pe o mâncare care o preface în excrement, arătând din sfârşit, începutul opiniei sale despre Dumnezeu.³³⁴ Veşmântul este învelişul de ghicituri ale legii, iar aripa lui sublimitatea sensurilor descoperite prin contemplaţia duhovnicească. Această sublimitate e tăiată de la aceea care interpretează Sfânta Scriptură numai după simţuri. (3)

Domnul e numit păstorul acestora care sunt călăuziţi prin contemplaţia naturală spre staulul de sus şi Împăratul celor ce se supun legii duhului şi stau lângă tronul harului lui Dumnezeu, prin contactul simplu al minţii, pe temeiul cunoştinţei celei neîmpărţite. (4)

Cei ce locuiesc în Iudeea, sunt modurile de activitate virtuoasă, iar celor ce locuiesc în Ierusalim sunt raţiunile cunoaşterii ce se cuprind în contemplaţie. (5)

Moartea vrednică de laudă a minţii este desfacerea ei voluntară de toate lucrurile. După aceasta primeşte viaţa dumnezeiască prin har, dobândind în loc de lucruri, în chip neînţeles, pe Făcătorul lucrurilor. (6)

Slavă numeşte cunoştinţa identificată şi nemărginită de nici o raţiune, iar cinste mişcarea nereţinută a voinţei în virtute, potrivit cu firea. (7)

Cunoştinţa care nu uită nimic, fiind o mişcare indefinită şi mai presus de înţelegere a minţii în jurul infinităţii dumnezeieşti, închipuieşte, prin indefinitul ei, slava suprainfinită a adevărului. Iar imitarea voluntară a bunătăţii înţelepte a Providenţei, primeşte ca cinste asemănarea vădită a minţii cu Dumnezeu, întipărită în dispoziţia sa lăuntrică. (8)

După înţelesul mai înalt, David este Hristos, iar mormântul lui amintirea dreptăţii Lui, care n-are asemănare în toată firea raţională. Căci Cuvântul lui Dumnezeu făcându-se om, nu şi-a măsurat dreptatea după legile naturale ale trupului, ci a lucrat prin trup dreptatea naturală ce se află în El ca în Dumnezeu, nefiind lipsit de lucrarea naturală.(10)

Note

Contemplaţia adevărată de pe treapta gnozei. Deci şi gnoza trebuie lepădată când mintea părăseşte lucrările ei. (332)

Arătând din acest rezultat final, caracterul concepţiei sale iniţiale despre Dumnezeu. (334)

În cartea întâia a lui Esdra s-a scris despre Zorobael: Şi când a ieşit tânărul, ridicându-şi faţa la cer, înspre Ierusalim, a binecuvântat pe Împăratul Cerului, zicând: De la Tine este biruinţa, de la Tine înţelepciunea şi a Ta este slava. Şi eu sunt robul Tău. Bine eşti cuvânta, Cel ce mi-ai dat mie înţelepciune ţi ţie mă mărturisesc Doamne al părinţilor (III Esdra 4, 58  60). Ce înseamnă:  Ridicându-şi faţa la cer înspre Ierusalim şi celelalte?

Zorobael, după regula exactă a limbii ebraice, se pronunţă când aspru, când lin, şi e când un cuvânt compus, când o împreunare de două cuvinte despărţite, când un singur cuvânt elementar. Pronunţat aspru acest cuvânt înseamnă sămânţa tulburărării³³⁷, iar pronunţat lin, răsăritul tulburării. Când e cuvânt compus înseamnă: răsărit în tulburare, iar când formează două cuvinte despărţite răsăritul din împrăştiere. În sfârşit, când e cuvânt unic, înseamnă însăşi odihnă.

Zorobael, este, aşadar, mintea iubitoare de înţelepciune (filosoafă). Prima dată ea e semănată, după dreptate, prin pocăinţă, în tulburarea provocată de robia patimilor. În al doilea rând urmează răsăritul tulburării, adică mintea dă la iveală ruşinea ce i-o pricinuieşte tulburarea patimilor. În al treilea rând vine răsăritul în tulburare, adică mintea prin cunoştinţă aduce lumină în lucrarea confuză a simţurilor îndreptate spre cele sensibile şi nu le mai pasă pe acelea să se apropie de lucrurile sensibile fără raţiune³³⁸. În rândul al patrulea vine răsăritul din împrăştiere, adică mintea oferă puterilor sufleteşti, împrăştiate în jurul lucrurilor sensibile, răsăritul faptelor dreptăţii care dă naştere activităţii raţionale, întrucât aceasta nu mai e lipsită de cunoaşterea prin contemplaţie, care readuce puterile împrăştiate spre realităţile spirituale. În rândul al cincilea mintea devine ea însăşi odihnă, după ce a împăciuit toate şi a unit activitatea cu binele prin fire, iar contemplaţia cu adevărul prin fire³³⁹.

Căci toată activitatea se săvârşeşte pentru bine şi toată contemplaţia caută cunoaşterea caută cunoaşterea numai pentru adevăr. După ce s-a ajuns la ele, nu va mai fi nimic care să stârnească activitatea sufletului, sau să atragă contemplaţia lui prin vederi străine. Căci sufletul a ajuns atunci dincolo de tot ce este şi se gândeşte, şi L-a îmbrăcat pe Dumnezeu însuşi, care e singur bun şi adevărat şi se află mai presus de toată fiinţa şi înţelegerea.

Mintea devenită astfel, prin diferitele propăşiri în virtute, iese în urma biruinţei sale, de la împăratul Darie, adică din legea naturală, după ce i-a arătat aceleia puterea iubirii şi a adevărului, prin compararea virtuţilor cu patimile şi a luat de la aceea scrisori care să întărească pornirea ei şi să o oprească pe cea a duşmanilor. Iar după ce iese, cunoscând de unde i-a venit harul biruinţei, îşi ridică faţa la cer, înspre Ierusalim şi binecuvântează pe Împăratul Cerului.

Faţa unei astfel de minţi este dispoziţia ascunsă a sufletului, în care se află toate trăsăturile virtuţilor. Pe aceasta o ridică mintea la cer, adică spre înălţimea contemplaţiei, înspre Ierusalim, adică înspre deprinderea nepătimirii.

Sau poate prin cuvintele la cer, înspre Ierusalim, se arată că mintea caută locaşul ei din cer (II Cor. 5, 1-2) şi spre cetatea celor scrişi în ceruri (Evrei 12, 23), despre care lucruri preaslăvite s-au grăit, cum zice David (Psalmi 86,2).

Căci nu putea să binecuvânteze pe Dumnezeu fără să-şi ridice faţa sau dispoziţia sufletului, compusă, ca nişte trăsături, din multe şi felurite virtuţi, spre înălţimea contemplaţiei şi a cunoştinţei, prin deprinderea nepătimirii, adică a stării paşnice şi nevinovate .³⁴⁴

Şi ce zice, ridicându-şi faţa? De la Tine este biruinţa. Prin biruinţă arată sfârşitul făpturii împotriva patimilor, ca pe o răsplată a nevoinţelor dumnezeieşti împotriva păcatului. Şi de la Tine înţelepciunea. Prin înţelepciune arată sfârşitul la care se ajunge prin contemplaţie, sfârşit care înlătură prin cunoştinţă, toată neştiinţa sufletului. Şi a Ta este slava. Slava numeşte strălucirea frumuseţii dumnezeieşti, care iradiază din acelea şi constă din unirea biruinţei şi a înţelepciunii, a activităţii şi a contemplaţiei, a virtuţii şi a cunoştinţei, a bunătăţii şi a adevărului. Căci acestea, unindu-se întreolaltă, iradiază o singură slavă şi aceea a lui Dumnezeu. De aceea foarte potrivit adaugă: Şi eu sunt robul Tău, ştiind că toată activitatea şi contemplaţia, virtutea şi cunoştinţa, biruinţa şi înţelepciunea, bunătatea şi adevărul, le săvârşeşte în noi, ca în nişte organe, Dumnezeu, noi neaducând nimic decât dispoziţia care voieşte cele bune. Această dispoziţie o are şi marele Zorobael. De aceea adaugă, zicând către Dumnezeu: Bine eşti cuvântat, Cel ce mi-ai dat mie înţelepciune şi Ţie mă mărturisesc, Doamne al părinţilor. Ca rob recunoscător, Zorobael toate le-a atribuit lui Dumnezeu, care toate le-a dăruit. De la El a primit înţelepciunea, prin care îi poate mărturisi, ca unui Domn al părinţilor, puterea bunurilor hărăzite. Drept aceea spune: Bine eşti cuvântat Doamne, arătând prin aceasta că Dumnezeu are înţelepciunea infinită, sau, mai bine zis, e însăşi înţelepciunea, de la care primind şi el înţelepciune, îi mărturiseşte înţelepciunea sa.

Iar Domn al părinţilor Îl numeşte, ca să arate că toate isprăvile Sfinţilor au fost în chip vădit daruri ale lui Dumnezeu şi deci unul nici unul dintre ei n-a vrut nimic, decât bunul ce i s-a dat de la Domnul Dumnezeu, pe măsura recunoştinţei şi a bunăvoinţei celui ce l-a primit; astfel spus, fiecare dintre ei a dobândit numai acele bunuri, pe care le-a atribuit Domnului, care le-a dăruit.

Deci părinţi numeşte pe sfinţii din veac. Căci primind credinţa lor şi imitându-le viaţa, a reuşit prin voinţă să se nască din aceia cu duhul, ca fiu născut prin voinţa sa liberă din părinţi care de asemenea au această calitate prin voinţa lor liberă. Calitatea aceasta este cu atât mai preţuită la Dumnezeu decât calitatea celor ce devin părinţi şi fii prin trup şi nu prin voinţă, cu cât se deosebeşte prin superioritatea fiinţei sufletului de trup.

Acest Zorobael este unul dintre tinerii ce stau în preajma regelui Darie (III Ezdra 4,3), adică a legii naturale, şi cuprinde toată întinderea bunurilor dumnezeieşti din oameni în două cuvinte. El risipeşte cutezanţa celorlalţi şi atrage la sine legea care împrăştie peste fire, iar aceasta decretează slobozirea puterilor ţinute în robia străină a patimilor.

Duhurile rele, care iau partea trupului ca mai pământesc sunt două, prin însăşi doimea numărului indicându-se caracterul pătimaş şi pieritor al trupului. Iar mintea ce ţine partea sufletului, care e simplu după fiinţă, e una, fiind expresia unităţii lui neprihănite, de care nu se poate atinge moartea cu nici un chip, întrucât nu admite vreo tăiere care să-l împartă.

Deci zice unul din tineri, adică cel dintâi, prezentând vitalitatea pătimaşă a trupului: Cel mai tare este vinul (III Ezdra 3, 10). El numeşte vin toată întinderea patimilor iubitoare de plăceri, pe care le circumscrie în acest singur cuvânt. Acest vin provoacă beţia ce scoate pe om din minţi şi perverteşte întrebuinţarea gândurilor fireşti. Căci spune Scriptura: Mânia dracilor este vinul lor şi mânia aspidelor fără vindecare (Deuteronom 32, 33). Ea numeşte, fierberea plăcerilor trupeşti vinul dracilor, iar neascultarea îngâmfată şi dispreţuitoare vinul aspidelor. Căci se spune ceva de această fiară, că spre deosebire de toate celelalte fiare ale pământului, îşi astupă urechile de la cântări dispreţuind cu mândrie pe cei ce cântă.

Altul dintre tineri, adică al doilea, zice: Cel mai tare este împăratul (III Ezdra 3, 11). El numeşte împărat toată slava deşartă a bogăţiei, a domniei şi a celorlalte străluciri de dinafară. E slava care naşte neştiinţa, prin care se produce sfâşierea firii, întrucât toţi se ignoră unul pe altul şi toţi se sfâşie între ei pentru un singur lucru: pentru că fiecare vrea să fie slăvit mai mult decât alţii, fie datorită puterii, fie bogăţiei, fie plăcerii, sau a altor pricini pentru care se vor slăviţi cei ce nu cunosc slava dumnezeiască cea care rămâne şi dispreţuiesc puterea ei.

Aceştia readucând tot adâncul de mocirlă al patimilor contrare firii la aceste două izvoare, l-au făcut pe Darie judecător al cuvintelor, nădăjduind că legea care stăpâneşte peste fire îşi va da consimţământul la opiniile lor.

Dar al treilea, care este mintea ce ţine partea virtuţii şi a cunoştinţei şi se străduieşte să slobozească sufletul din robia cea rea a patimilor, zice:

Mai tari sunt femeile şi pe toate le biruieşte adevărul (III Ezdra 3,12). Femei a numit el virtuţile îndumnezeitoare, din care se naşte în oameni iubirea, care îi uneşte cu Dumnezeu şi întreolaltă. Această răpeşte sufletul tuturor, celor supuşi naşterii şi stricăciunii, ca şi al fiinţelor spirituale care sunt mai presus de acestea, şi îl împleteşte cu Dumnezeu însuşi într-o unire drăgăstoasă,³⁵² atât cât este cu putinţă firii omeneşti, înfăptuind în chip unic căsătoria dumnezeiască cea neprihănită. Iar adevăr a numit cauza cea unică şi singură a lucrurilor, începutul, stăpânirea puterea şi slava, din care şi pentru care s-au făcut şi se fac toate şi pentru care se susţin toate în existenţă, şi de dragul căreia se face toată strădania şi mişcarea celor iubitori de Dumnezeu. Scurt vorbind, prin femei a arătat sfârşitul virtuţilor: iubirea. Căci aceasta este plăcerea unirii nedespărţite şi neîntrerupte a celor ce se împărtăşesc prin dorinţă de binele prin fire. Iar prin adevăr a indicat capătul tuturor cunoştinţelor şi chiar al tuturor celor ce pot fi cunoscute, capăt spre care sunt atrase, ca spre începutul şi sfârşitul tuturor lucrurilor, mişcările naturale, printr-o oarecare raţiune generală. Căci începutul şi sfârşitul tuturor lucrurilor, ca adevăr, biruieşte toate prin fire şi atrage spre sine mişcarea tuturor făpturilor.

Mintea iubitoare de înţelepciune (filosoafă) grăind astfel către legea firii, alungă de la ea toată amăgirea dracilor vicleni şi o convinge să decreteze slobozirea gândurilor şi puterilor sufletului, ţinute în robia patimilor, şi să vestească celor închişi în întuneric, adică în poftă după cele sensibile, dezlegarea de lanţurile robiei spirituale. Prin aceasta îi lasă să se suie în Iudeea, adică în virtute, ca să zidească în Ierusalim, adică în deprinderea nepătimirii, templul Domnului, sau cunoştinţa capabilă să primească înţelepciunea.³⁵³

Deci înţelept şi prea înţelept este marele Zorobael. Căci primind înţelepciunea de la Dumnezeu, el a putut, datorită ei, să combată, să învingă şi să răstoarne răspunsurile date de duhurile rele, care, ţinând partea trupului, căutau să ducă la amăgire şi la stricăciune neamul omenesc. Prin cele două răspunsuri ale sale, el a spulberat cu totul ambele răspunsuri vrăjmaşe şi a eliberat sufletul din robia cea rea a patimilor. Dat fiind că aceia prin lauda vinului se străduiau să obţină cea mai mare cinste pentru fierberea plăcerilor trupeşti, iar prin lauda împăratului ridicau mai presus de toată puterea slăvii lumeşti, aceasta a arătat, prin simbolul femeilor, superioritatea plăcerii duhovniceşti, care nu are sfârşit, iar prin adevăr a indicat puterea care nu poate fi clintită de nimic. Prin aceasta l-a înduplecat (pe Darie) să dispreţuiască bunurile prezente şi să caute pe cele viitoare.

Acesta este înţelesul sănătos şi înţelept, pe care îl au, după părerea mea, răspunsurile celor trei tineri. El a fost socotit de Duhul vrednic de a fi fixat în scris pentru îndemnul nostru. Iar dacă cineva ar putea să vadă un înţeles mai înalt în cele scris, potrivit cu puterea ce i s-a dat de a înţelege cele dumnezeieşti, nu trebuie să fie invidiat. Căci harul Duhului nu se micşorează în cei ce se împărtăşesc de el (din care pricină se şi naşte patima invidiei), chiar dacă unul primeşte mai mult, iar altul mai puţin din har. Pentru că fiecare dobândeşte după măsura credinţei lui arătarea lucrării duhului. Aşa încât fiecare îşi este distribuitorul propriu al harului. Şi dacă ar cugeta bine, n-ar trebui să invidieze pe cel ce a dobândit haruri mai mari, deoarece atârnă de el însuşi dispoziţia prin care primeşte bunurile dumnezeieşti.

Dar să venim şi la alt înţeles tainic al celor scrise, şi anume la acela care descoperă adevărul originar al lor, Zorobael cel adevărat şi nou, vestit prin cel vechi în mod figurat, este Domnul şi Dumnezeul nostru Iisus Hristos, care a fost conceput, purtat şi născut în confuzia ³⁵⁴ firii noastre, ca făcându-se om după fire, să readucă la sine firea, scoţând-o din confuzie.

Acesta n-a fost dus în robie împreună cu noi şi n-a fost strămutat în confuzia patimilor. Căci n-a săvârşit păcat, nici n-a aflat vicleşug în gura lui (Is. 53, 9). Dar s-a născut între noi cei robiţi ca un rob, şi a fost socotit cu noi, cei fărădelege (Is. 53, 12), făcându-se din iubirea de oameni întru asemănarea trupului păcatului, pentru păcat (Rom. 8,3). S-a făcut întru asemănarea trupului păcatului, întrucât, fiind prin fire Dumnezeu nepătimitor, a binevoit să se facă, potrivit iconomiei, în chip neschimbat, om prin fire pătimitor. Şi s-a făcut aşa pentru păcat, deoarece pentru păcatele noastre a fost dus la moarte şi pentru noi a suferit dureri; pentru păcatele noastre a fost zdrobit, ca noi să ne vindecăm cu rana Lui. Duhul înaintea feţei noastre, unsul Domnului a fost prins în stricăciunile noastre, el despre care noi zicem: În umbra lui vom trăi printre neamuri (Ier. 23, 5).

El este Răsăritul cel drept din împrăştierea noastră, în care am ajuns prin păcat. Despre el spune Duhul Sfânt prin Proorocul: Că va răsări vouă Răsărit drept (Plâng. 4, 20), sau Iată bărbat, Răsăritul este numele Lui şi va răsări dedesubtul Lui (Zaharia 6, 12), sau Răsări-va Soarele dreptăţii, aducând tămăduire în aripile Lui (Maleahi 3, 20). Prin cuvântul dedesubtul lui se arată taina neînţeleasă a întrupării Cuvântului, din care a răsărit mântuirea tuturor. Iar aripile Soarelui dreptăţii ar fi cele două Testamente, prin care zburând Cuvântul în noi, ne vindecă rana căderii în păcat şi ne dăruieşte desăvârşita sănătate a virtuţii, adică prin cel Vechi înlătură păcatul, iar prin cel Nou sădeşte virtutea. Sau iarăşi aripile sunt Pronia şi Judecata. Cuvântul zburând prin acestea, se sălăşluieşte în chip nevăzut în făptuiri, tămăduind prin raţiunile înţelepciunii pe cei ce voiesc să se întrupeze şi vindecând prin modurile certării pe cei greu de urnit spre virtute. Prin aceasta uneori le curăţă întinăciunea trupului, iar altora le şterge petele sufletului.³⁶³

El este cel ce readuce din robie pe Israel cel adevărat. El îl mută nu dintr-o ţară într-alta, cum a făcut vechiul Zorobael, strămutând poporul din Babilon în Iudeea, ci de pe pământ la cer, de la păcat la virtute, de la neştiinţă la cunoştinţa adevărului, de la stricăciune la nestricăciune şi de la moarte la nemurire, scurt vorbind, de la lumea văzută şi pieritoare, la lumea spirituală şi statornică ci de la viaţa ce se destramă la cea care rămâne şi nu se destramă.

El este adevărat ziditor al templului raţional, surpat de păcate şi ars de focul străin, pe care noi l-am adus asupra lui umblând în lumina focului din noi şi în flacăra în care ardem, întrucât nu numai că am făcut să urmeze slugarnic partea mintală a sufletului cugetului trupesc, ci am şi aprins fără ruşine materia patimilor prin lucrarea noastră.

El este cel care a înduplecat prin înţelepciune pe Darie împăratul, adică legea firii. Pentru că nu se poate ca în acest loc să se înţeleagă prin Darie diavolul, odată ce s-a făcut de bunăvoie împreună lucrător cu harul în slobozirea poporului şi s-a lăsat convins că nimic nu e mai tare şi mai de folos firii spre mântuire, decât credinţa şi buna mântuire, decât credinţa şi buna cunoştinţă. Căci prin adevăr se înţelege credinţa care are în ea raţiunea adevărului, iar conştiinţa cea bună e semnul iubirii de Dumnezeu, indicată alegoric prin femei, întrucât unde este ea nu e cu putinţă călcarea poruncilor dumnezeieşti.

El este acela care a clătit din nou în Sine Însuşi, printr-o unire negrăită, cortul lui David (Amos 9,14; Faptele Apostolilor 15,16), adică firea stricată de moarte din pricina păcatului.

El este Zorobael care a ridicat cu slavă casa căzută a lui Dumnezeu, despre care zice Duhul: Va fi slava din urmă a casei acesteia mai presus decât cea dintâi (Agheu 2, 10). Căci Cuvântul a intrat într-o a doua comuniune cu firea, care e cu atât mai luminată decât cea dintâi, cu cât prima dată i-a dăruit din ceea ce era mai bun, iar pe urmă s-a împărtăşit El însuşi din ceea ce era mai rău. Acesta, ca să se mântuiască şi chipul şi ca să facă nemuritor şi trupul. Deci ştergând cu totul cuvântul şarpelui, suflat în urechile firii, a făcut iarăşi curată firea ca la început. Ba încă a făcut-o să întreacă prin îndumnezeire prima ei plăsmuire. Şi precum neexistând la început, a întemeiat-o, aşa surpându-se pe urmă a făcut-o neschimbabilă, ca să nu mai cadă. Prin aceasta a împlinit tot sfatul lui Dumnezeu şi Tatăl, îndumnezeind-o prin întrupare.³⁶⁶ Mâinile lui Zorobael (cel spiritual) au pus temelie, zice, casei acesteia (adică omului) şi mâinile lui o vor isprăvi (Zaharia 4, 9). E vorba aici de prima plăsmuire a omului şi de refacerea de pe urmă a lui Hristos însuşi, prin unirea cea negrăită.

El este Zorobael care a eliberat pe cei dintâi din robie şi are în mână piatra de cositor, împodobită cu cei şapte ochi ai Domnului, prin care priveşte Dumnezeu peste tot pământul (Zaharia 4,10). După istorie ni se pare câtuşi de puţin să fi avut Zorobael în mână o piatră de cositor, care să privească peste tot pământul. Fiind deci cu neputinţă să luăm acestea după literă, vom recurge la înţelesul mai înalt al celor scrise.

Zorobael este, cum am spus adeseori mai înainte, Domnul şi Dumnezeul nostru Iisus Hristos. Iar piatra aceasta este credinţa în El. A avut această piatră în mână, înseamnă că credinţa în Hristos se face arătată prin împlinirea poruncilor. Căci credinţa fără fapte este moartă (Iacov 2,26), precum şi faptele fără de credinţă. Iar mâna este evident, simbolul faptelor. Deci Domnul ţinând în mână piatra, ne învaţă să avem în El credinţa arătată prin fapte. Iar cei şapte ochi ai Domnului, cu care e împodobită piatra aceasta, sunt cele şapte lucrări ale Duhului Sfânt.

Şi se vor odihni peste El, zice, şapte duhuri: duhul înţelepciunii, duhul înţelegerii, duhul cunoştinţei, duhul ştiinţei, duhul sfatului, duhul tăriei, duhul temerii de Dumnezeu (Is. 11,2).

Duhul temerii de Dumnezeu se arată în înfrânarea cu fapte de la păcate; duhul tăriei, în pornirea şi mişcarea plină de râvnă spre lucrarea şi împlinirea poruncilor; duhul sfatului, în deprinderea discernământului care ajută să împlinim cu raţiune poruncile dumnezeieşti şi să deosebim cele bune de cele rele; duhul ştiinţei ne face să ştim fără greşeală modurile activităţii virtuoase, după care lucrând nu cădem nicidecum din dreapta judecată a raţiunii; duhul cunoştinţei ne dă putinţa să cuprindem cu mintea raţiunile din porunci, pe care se întemeiază modurile de activitate ale virtuţilor; duhul înţelegerii este consimţământul afectuos al sufletului cu modurile şi raţiunile poruncilor, sau bine zis prefacerea lui în acelea, prefacerea prin care se produce o fuziune a puterilor noastre naturale şi modurile şi raţiunile poruncilor; duhul înţelepciunii ne face să ne înălţăm la cauza raţiunilor duhovniceşti din porunci şi la unirea cu ea; prin aceasta cunoscând, pe cât este cu putinţă oamenilor, în chip neştiut, raţiunile simple ale lucrurilor, aflătoare în Dumnezeu, scoatem ca dintr-un izvor ţâşnitor al inimii adevărul din toate împrăştiindu-l în chip felurit şi celorlalţi oameni. În felul acesta urcăm pe o anumită cale şi după o anumită ordine de la cele ce sunt faţă de Dumnezeu ultimele, dar faţă de noi cele mai apropiate, spre cele dintâi şi faţă de noi cele mai depărtate, iar faţă de Dumnezeu cele mai apropiate.

Căci de fapt de la încetarea de-a păcătui prin temere venim la lucrarea virtuţilor prin tărie; iar de la lucrarea virtuţilor, la discernământul sfatului. De la discernământ trecem apoi la deprinderea virtuţilor, sau la ştiinţă; iar de la deprinderea virtuţilor, la cunoştinţa raţiunilor din virtuţi. De la aceasta ne ridicăm la deprinderea care preface puterile naturale în raţiunile cunoscute ale virtuţilor, adică la înţelegere şi de la aceasta la completarea simplă şi exactă a adevărului din toate lucrurile. În sfârşit, pornind de la aceasta vom scoate la iveală multe şi variate raţiuni cucernice ale adevărului din contemplarea înţeleaptă a lucrurilor sensibile şi a fiinţelor inteligibile de-a păcătui prin temere venim la lucrarea virtuţilor prin tărie; iar de la lucrarea virtuţilor, la discernământul sfatului. De la discernământ trecem apoi la deprinderea virtuţilor, sau la ştiinţă; iar de la deprinderea virtuţilor, la cunoştinţa raţiunilor din virtuţi. De la aceasta ne ridicăm la deprinderea care preface puterile naturale în raţiunile cunoscute ale virtuţilor, adică la înţelegere şi de la aceasta la completarea simplă şi exactă a adevărului din toate lucrurile. În sfârşit, pornind de la aceasta vom scoate la iveală multe şi variate raţiuni cucernice ale adevărului din contemplarea înţeleaptă a lucrurilor sensibile şi a fiinţelor inteligibile.

Urcând aşadar prin aceşti ochi ai credinţei, sau prin aceste iluminări, ne adunăm în unitatea dumnezeiască a înţelepciunii, concentrând harismele (darurile), care s-au împărţit pentru noi, prin înălţările noastre trepte pe scara virtuţilor, neomiţând, cu ajutorul lui Dumnezeu, nimic din cele spuse. Aceasta pentru ca nu cumva, neglijându-le puţin câte puţin, să ne facem credinţa noastră oarbă şi fără ochi, lipsită de iluminările Duhului, care ni se împărtăşesc prin mijlocirea virtuţilor, şi să fim trimişi, după dreptate, la muncile veacurilor nesfârşite, ca unii ce ne-am orbit ochii dumnezeieşti ai credinţei, în ce ne priveşte pe noi. Căci tot cel ce şi-a scos aceşti ochi ai credinţei din sine pentru neîmplinirea poruncilor, va fi osândit cu siguranţă, nemaiavând pe Dumnezeu privind la el.³⁷¹ Aceasta este, socotesc, pricina pentru care Scriptura a numit credinţa piatră de cositor, întrucât pedepseşte pe toţi cei ce n-o împodobesc prin împlinirea poruncilor şi-i foloseşte pe toţi cei ce o păstrează înfrumuseţată cu lucrările Duhului. Căci va fi, zice marele Simion vorbind despre Domnul, spre căderea şi ridicarea multora din Israel; se înţelege spre căderea celor necredincioşi. Pentru că spun unii despre cositor că se compune din argint şi plumb. Dar plumbul este simbolul mustrării, al pedepsirii, al chinuirii şi al osândei grele, iar argintul este chipul strălucirii, al slavei şi al măririi. Dacă e aşa, atunci credinţa indicată prin cositor pe de o parte mustră, pedepseşte, chinuieşte şi osândeşte pe cei ce s-au dovedit slabi în ea, prin nelucrarea poruncilor, având poate drept plumb neputinţa trupului, împuternicită prin unirea cu Cuvântul; iar pe de altă parte slăveşte, luminează şi duce spre îndumnezeire pe cei ce s-au dovedit tari în ea prin lucrarea poruncilor, având drept argint dumnezeirea Cuvântului, care străluceşte în cei vrednici, după puterea lor.

Alţii au înţeles prin piatra de cositor pe Domnul nostru Iisus Hristos, ca unul ce a compus din două firi, din dumnezeire şi omenitate. Iar dacă cineva vrea să înţeleagă credinţa în Hristos, sau pe Hristos însuşi într-un chip spiritual, credinţa şi Hristos însuşi este plumb întrucât mustră sufletul, chinuieşte trupul, pedepseşte patimile şi osândeşte pe demoni, iar argint întrucât umple mintea de strălucire prin virtuţi, o slăveşte prin cunoştinţe şi o face prin îndumnezeire lumină ce oglindeşte Lumina primă. În acest sens trebuie înţeleasă şi căderea şi ridicarea care se va întâmpla din pricina Lui: El provoacă căderea trupului, adică a cugetului trupesc şi ridicarea puterilor naturale ale virtuţii şi ale gândurilor care susţin cunoştinţa. Simplu vorbind, Cuvântul provoacă în cei vrednici căderea întregului om vechi după chipul lui Adam şi al literei legii, şi ridicarea omului nou după chipul Său şi al duhului legii.

Dar poate Scriptura închipuie credinţa prin piatra de cositor şi pentru faptul că dă putinţă celor ce-şi înnegresc virtutea şi cunoştinţa să le lumineze toate prin pocăinţă, redobândind activitatea şi contemplaţia şi revenind din nou la strălucirea plină de lumină al vieţii.

Scolii

Sfârşitul (ţinta din urmă) virtuţii este binele, care înseamnă împlinirea şi întregirea lucrării dumnezeieşti. Spre această împlinire duce puterea (facultatea) raţională a sufletului, folosindu-se de puterea mâniei şi a poftei, potrivit cu firea. Şi în ea iese la iveală frumuseţea asemănării noastre cu Dumnezeu. Iar sfârşitul filosofiei contemplative este adevărul, care e cunoştinţa unitară şi neîmpărţită a tuturor ce celor sunt în jurul lui Dumnezeu . Spre el e purtată mintea curăţată, după ce a lepădat cu totul judecata cea după simţuri. În această cunoştinţă se descoperă neîntinată demnitatea chipului dumnezeiesc. (2)

Prin femei a înţeles virtuţile al căror sfârşit este iubirea; iar prin adevăr cunoştinţa necantitativă. Cunoscând legea care împărăţeşte peste fire preţul acestora, adică al iubirii şi al cunoştinţei, leapădă, ca pe un vin, plăcerea patimilor trupeşti şi ca pe o împărăţie pofta nebună după slavă a tuturor celor stăpâniţi de părerea de sine în chip neînfrânat. (3)

Alt înţeles al aceluiaşi lucru. Conform acestuia numai aceia sunt scrişi în cer, care se oferă pe ei înşişi cu voia ca să fie scrişi cu condeiul Duhului³⁷³. Căci Duhul Sfânt scrie în cer numai pe cei ce voiesc fără să silească pe nimeni. (5)

Nimeni nu poate să binecuvânteze cu adevărat pe Dumnezeu, dacă nu şi-a sfinţit trupul prin virtuţi şi nu şi-a luminat sufletul prin cunoştinţe. (6)

Părinţii după duh se fac părinţi cu voia ai celor ce vor să le fie fii, prin învăţătura ce le-o dau, plăsmuindu-i prin cuvântul şi viaţa lor cea după Dumnezeu. Iar fii după duh se fac fii cu voia ai celor ce vor să le fie părinţi, prin primirea învăţăturii lor, lăsându-se formaţi de bună voie de către aceia prin cuvântul şi viaţa lor. Căci harul Duhului lucrează naşterea liber consimţită a celor şi se nasc după El, ceea ce au părinţii după trup, care sunt părinţii după trup, care sunt părinţi involuntari ai unor fii involuntari. Căci plăsmuirea celor ce se nasc pe cale naturală e fapta firii, nu a voinţei. (10)

Numărul doi indică aici materia şi forma, a căror întâlnire cauzează facerea (alcătuirea) trupului şi a căror desfacere provoacă stricarea lui. Prin urmare lucrurile care există prin împreunarea materiei şi a formei, au un sfârşit contrar începutului natural odată ce stricarea nimiceşte facerea. Pentru facere şi pentru stricare luptă două puteri: cea a poftei şi cea a mâniei. Cea dintâi doreşte să păstreze în existenţă facerea; cea de-a doua luptă să înlăture desfacerea ce urmează stricării. Avocaţii acestor puteri sunt dracii cei vicleni: unii propun legii naturale ieşirea (extazul) sufletului de la cele dumnezeieşti prin poftă, al cărei simbol este vinul, iar alţii stăpânirea tiranică prin mânie asupra celor materiale, al cărei chip este împărăţia. Ei vor să o convingă să aleagă viaţa pătimaşă prin acele puteri. Iar numărul unu însemnează sufletul cel simplu după fiinţă, chip al unităţii treipostatice şi supra-naturale după fiinţă. Avocatul acestuia, adică al sufletului, este mintea, care e una precum şi sufletul e unul. El dovedeşte legii naturale, prin pilda adevărului şi a femeilor, că atât credinţa în Dumnezeu cât şi iubirea faţă de El sunt mai tari decât toate şi o convinge să le dea acestora puterea. (11)

Adevărul se descoperă ca unul şi singur când e înlăturată pluritatea prin depăşirea ei. El acoperă puterile cunoscătoare ale tuturor celor ce pot să cugete şi să fie cugetate, ca unul ce este prin subzistenţa lui suprafiinţială mai presus de cele ce înţeleg şi sunt înţelese, îmbrăţişând (circumscriind) printr-o putere infinită capetele extreme ale lucrurilor, adică începutul şi sfârşitul lor. Prin acesta el atrage spre sine mişcarea tuturor şi unora le dă cunoştinţa clară, de al cărei har s-au lipsit, iar altora le dăruieşte putinţa de recunoaştere vădită a binelui pe care îl doreau, printr-o simţire negrăită, datorită împărtăşirii de el. (12)

Prin poporul din Babilon se înţeleg alegoric gândurile ţinute în robia patimilor. Prin Darie, legea naturală; prin Zorobael, mintea cunoscătoare (gnostică); prin Iudeea, virtutea; prin Ierusalim; deprinderea nepătimirii; prin templu, cunoştinţa capabilă să primească înţelepciunea; prin suirea din Babilon în Iudeea, mutarea de la cele trupeşti la cele duhovniceşti prin pocăinţă. (13)

Norma împărăţirii bunurilor duhovniceşti e măsura credinţei fiecăruia. Căci pe măsura credinţei, sporim în râvna făptuirii. Cel ce lucrează, după analogia lucrării sale îi arată măsura credinţei, primind măsura harului după cum a crezut. Iar cel ce nu lucrează, după anologia nelucrării îşi arată măsura necredinţei, lipsindu-se de har după necredinţa lui. Prin urmare face rău invidiosul că bârfeşte. Căci de el atârnă şi nu de altul să creadă şi să lucreze şi după măsura credinţei să primească harul. (14)

Frumos s-a arătat congruenţa dintre chip şi adevăr. Căci precum Zorobael n-a fost dus el însuşi în robie, ci s-a născut dintre cei ce se aflau atunci în robia Babilonului şi s-a făcut eliberatorul lor, aşa şi Domnul, fiind fără de păcat, s-a născut dintre noi, a fost între noi şi s-a socotit ca unul dintre noi. El a îmbrăcat de bunăvoie trăsătura pătimitoare a firii noastre, prin care, suportând cu adevărat neputinţele noastre naturale, ne-a slobozit de sub stăpânirea pricinuitoare de stricăciune şi ne-a suit de pe pământ la cer. Anume prin întruparea Sa a luat fără ştirbire toată firea noastră, unind-o cu Sine printr-o unire negrăită, dar prin chemarea harului, numai pe aceia care au primit cu bucurie chemarea şi au cinstit prin fapte harul renaşterii lor. (16)

În raport cu teologia pură şi supremă, învăţătura este a doua. Cea dintâi se ocupă cu învăţătura supremă despre fiinţă. A doua înfăţişează lucrarea supremă a Providenţei, care a fost numită de Duhul Răsăritul de dedesubt. Căci în învăţătura dumnezeieştii întrupări se cuprinde facerea veacurilor şi celor din veac şi prelungirea fără hotar ( la indefinit) a vieţii celei după har şi mai presus de veacuri a făpturilor. (18)

Acela care iubeşte lucrurile bune şi frumoase, tinde de bunăvoie spre harul îndumnezeirii, fiind călăuzit de Providenţă prin raţiunile înţelepciunii. Iar acela care nu e îndrăgostit de acesta e tras de la păcat împotriva voii lui şi lucrul acesta îl face Judecata cea dreaptă prin diferitele moduri de pedepse. Cel dintâi, adică iubitorul de Dumnezeu, e îndumnezeit prin Providenţă, cel de al doilea, adică iubitorul de materie, e oprit de judecată să ajungă la osândă. (19)

Focul nostru cel de ocară este legea trupului, lumina acestui foc este deprinderea patimilor de a se mişca potrivit cu această lege, iar flacăra de ocară este arderea ce o pricinuieşte în noi lucrarea patimilor. Sau iarăşi focul cel de ocară este păcatul, iar flacăra este lucrarea lui. Prin urmare nu se cade minţii să se încălzească la acest foc, nici să se lumineze cu această lumină, nici să ardă în această flacără. Căci ceea ce e lumină pentru plăcerea simţurilor, pentru mine este adânc şi întuneric. (20)

Credinţa s-a numit, piatră pentru tăria, neschimbalitatea, statornicia şi imuabilitatea totală a adevărului ei, ca şi pentru rezistenţa ei în faţa asalturilor minciunii. Ea e ţinută în mână, arătându-se prin aceasta puterea ei, care produce şi susţine toate virtuţile. Iar cei şapte ochi, pe care îi are, indică puterea ei de discernământ, ca şi faptul că îmbrăţişează cunoştinţa deplină şi fără greşeală a celor vremelnice şi e capabilă de lucrarea înşeptită a Preasfântului Duh, pe care numărul nu o face compusă. (24)

Explicaţia fiecărui dar duhovnicesc. Propriu temerii este să se înfrâneze de la rele. Propriu tăriei este să deosebească între cele contrare. Propriu ştiinţei este să cunoască fără greşeală datoriile. Propriu cunoaşterii e să cuprindă cu fapta raţiunile dumnezeieşti din virtuţi. Propriu înţelegerii este consimţământul sufletului cu cele cunoscute. În sfârşit propriu înţelepciunii este unirea neînţeleasă cu Dumnezeu, prin care dorinţa celor vrednici se transformă în posesiune. Ea face pe cel părtaş de ea Dumnezeu prin participare şi tălmaci al fericirii dumnezeieşti într-o înfăţişare şi lămurire necontenită şi fără pompă a tainelor dumnezeieşti înaintea celor ce au trebuinţă. (25)

Temerea, care e primul dar ce-l dobândim noi în fapt, Scriptura l-a aşezat la urmă. Ea este începutul înţelepciunii. Pornind de la ea ne urcăm înţelegerea spre ţinta înţelepciunii. Iar după ce am dobândit-o pe aceasta, ne aflăm în imediata apropiere de Dumnezeu însuşi, nemaiavând decât înţelepciunea ca mijlocitoare a unirii cu El.³⁷⁴ Dar nu e cu putinţă să ajungă la înţelepciune cel ce nu s-a scuturat mai înainte prin temere şi celelalte daruri intermediate de urdorile neştiinţei şi de praful păcatelor. De aceea Scriptura, ţinând seama de ordinea reală înfăţişează înţelepciunea ca pe cea mai aproape în raport cu Dumnezeu, iar temerea ca pe cea mai aproape în raport cu noi. Acesta, ca să învăţăm şi noi regula şi legea bunei rânduieli. (26)

Unitatea înţelepciunii poate fi contemplată ca existând nedivizat în diferitele virtuţi ce izvorăsc din ea şi pe măsură se sporim în lucrările prin reîntoarcerea la ea a tuturor virtuţilor pornite din ea. Aceasta se întâmplă când noi, pentru care se lansează din sine prin naşterea fiecărei virtuţi, ne strângem iarăşi în ea, urcând prin fiecare virtute. (27)

Scriptura a indicat prin ochii Domnului cărările Duhului. Cel ce nu-i deschide pe aceştia prin împlinirea poruncilor, nu-L are pe Dumnezeu privind spre el. Şi prin mulţi ochi priveşte Dumnezeu pe cei de pe pământ, dacă lumina virtuţii noastre este rază a privirii dumnezeieşti.³⁷⁵ (29)

Nici unul din cei ce păcătuiesc nu poate aduce ca scuză a păcatului slăbiciunea trupului. Pentru că unirea cu Dumnezeu Cuvântul a întărit toată firea, prin dezlegarea ei de blestem, nelăsându-ne nici o scuză pentru pornirea cea de bună voie spre patimi. Căci dumnezeirea Cuvântului, aflându-se totdeauna prin har în cei ce cred în El, vesteşte legea păcatului din trup. (31)

Precum cositorul înnegrindu-se iarăşi capătă luciu, aşa şi cei credincioşi, chiar dacă se înnegresc prin păcate îşi recapătă din nou strălucirea prin pocăinţă. Poate şi din această pricină credinţa s-a asemănat cu cositorul. (32)

Note

Turburarea ca stare obiectivă de confuzie şi dezordine pătimaşe există înainte de orice coborâre a minţii ca spirit critic în ea. Dar ca fapt de conştiinţă e dezvăluită de abia prin această trezire şi pătrundere a minţii în ea, în baza căinţei. De aceea se poate spune de această primă coborâre a minţii în ea că e sau sămânţă aruncată în tulburare, sau sămânţă a tulburării, având adică să dea la iveală pentru conştiinţă această tulburare sau confuzie. Nu e mai puţin adevărat ca tulburarea sau confuzia obiectivă dată la iveală e o astfel de tulburare decât cea care există ca fapt obiectiv. E deja o ruşine, o tulburare ce poartă în ea germenele căinţei. Această dare la iveală a tulburării obiective şi deci transformarea ei în tulburare subiectivă, se petrece în faza a două, în răsăritul tulburării. (337)

Atât tulburarea ca stare pătimaşă obiectivă, cât şi tulburarea ca ruşine pentru păcate e împrăştiată în această a treia fază, când mintea prin lumina cunoştinţei ei se face deplin stăpână în suflet şi împrăştie stăpânirea patimilor. (338)

Dacă în faza a treia mintea mai lasă puterile sufletului să se îndrepte nepătimaş spre lucrurile sensibile, în faza a patra le trimite spre realităţile inteligibile, în a cincia se odihneşte şi de această activitate, adunându-se în Dumnezeu. (339)

Dispoziţia aceasta, ca faţă a sufletului, nu e stare de moment, ci un chip sufletesc permanent, dobândit de om prin anumite deprinderi: Ea deşi e deschisă în suflet, se răsfrânge şi pe faţa de dinafară. Când faţa dinlăntru e o sinteză a tuturor virtuţilor, nu mai e o faţă urâtă, ci o faţă frumoasă, care reprezintă totodată starea de nepătimire. Căci starea de nepătimire constând din absenţa oricărei patimi, e tot una cu prezenţa tuturor virtuţilor, odată ca orice patimă e alungată prin virtutea corespunzătoare. (344)

Sufletul fiind în greceşte feminin, e socotit ca o fecioară ce se însoţeşte cu Dumnezeu într-o căsătorie tainică. (351)

(Într-un amestec drăgăstos). Sfinţii Părinţii folosesc termenul atât pentru unirea sufletului cu Dumnezeu, cât şi pentru a firii omeneşti şi dumnezeieşti în Hristos. Amestecul acesta, însă nu e una cu contopirea, pe care o interzice definiţia de la sinodul din Calcedon. Amestecul e întrepătrunderea a două substanţe fără să piardă identitatea (de exemplu sufletul cu trupul). Ar fi bine să-şi însuşească acest termen şi teologia românească, pentru a preciza unirea ca reciprocă îmbinare de substanţe şi de energii ce-şi păstrează identitatea lor, spre a nu socoti unirea simplă alipire. (352)

De la virtute (Iudeea) se înaintează spre nepătimire sau la totalitatea virtuţilor (Ierusalim), de la aceasta la cunoştinţă (templu). Iar cunoştinţa (gnoza), ca rezultat al strădaniei contemplative omeneşti, ajutată, se înţelege, de har, primeşte de sus, ca o încoronare, Înţelepciunea. Ideea că templul, drept culme a strădaniei omeneşti în virtute şi cunoaştere, primeşte Înţelepciunea divină ca har, şi-a găsit expresia în măreaţa biserică a lui Iustinian, dedicată Sofiei dumnezeieşti, ca una ce-a fost destinată să se umple de Înţelepciunea dumnezeiască. Mintea curăţită şi gnostică, ca templu subiectiv, şi biserica sfinţită, ca minte colectivă a obştii credincioase, ca minte a cosmosului, sunt vasele destinate să se umple de Sofia făptuirii în curs de îndumnezeire. (353)

Confuzia reprezintă Babilonul unde s-a născut Zorobael şi de unde a eliberat pe Iudei. Babel intră şi în compoziţia numelui: Zoro-Babel. (354)

Prin Providenţă Dumnezeu îndrumă în chip pozitiv pe om prin binefacerile ce i le dă fiecare clipă şi prin meditaţia asupra lor; prin judecată îl abate de la rău, trimiţându-i diferite cercetări. Aceste două moduri se alternează sau chiar se împletesc, ca într-o pedagogie părintească. În fiecare zi Dumnezeu ne dă bunurile slabe şi aproape în fiecare zi ne şi ceartă. El zilnic stă la judecată cu noi, ca să scape de judecata neîndurată de la sfârşit. (363)

Fiul lui Dumnezeu a fixat firea omenească în sine (ca pe un cort în locul de supremă soliditate al dumnezeirii), ca s-o facă să nu mai cadă, fiind ţinută chiar de Dumnezeu. De aceea chiar întruparea constituie o îndumnezeire a firii omeneşti, chiar ea face această fire să nu mai poată luneca în această consolidare a firii omeneşti în nepătimire prin întrupare, nu trebuie răstălmăcită în sensul unei mântuiri fizice, conform acuzei ce-o aduc Apusenii Părinţilor orientali. Firea omenească a lui Hristos nu mai lunecă din motive spirituale. E prea aproape de ea adevărul şi binele suprem, ca s-o mai atragă ceva inferior. (366)

Ochii credinţei, ca evidenţă a adevărurilor credinţei, dobândită prin fapte, deşi sunt în noi, ajutându-se să vedem, totuşi nu sunt ai noştri, ci sunt darul lui Dumnezeu, sau lucrările Lui. Ca atare deşi vedem şi noi prin ei, sunt ochii prin care însuşi Dumnezeu priveşte în noi şi în jurul nostru. Iar noi vedem prin aceşti ochi ai lui Dumnezeu. În acest sens pe Dumnezeu îl cunoaşte cel ce cunoscut de Dumnezeu. (371)

Cel ce nu e scris în lăuntrul său de condeiul Duhului, nu e scris nici în cer. Pentru că nu se asortează cu cerul3 n-a devenit o bucată a cerului. Se va urca în cer numai cine s-a acomodat de aici cerului, numai acela în care s-a coborât în prealabil cerul. (373)

Întrucât înţelepciunea se află în nemijlocită apropiere de Dumnezeu, întrucât în ea se cuprind concentrat toate darurile ce le primim de la Dumnezeu şi ea e totul ce primeşte făptura de la Dumnezeu, se poate spune că Dumnezeu ia contact cu lumea prin Sofia, că treapta culminantă la care se poate ridica lumea e Sofia. (374)

Privirea lui Dumnezeu e afectivă, e creatoare şi modificatoare. Raza privirii lui Dumnezeu produce virtutea noastră, trimiţând în noi o adevărată energie spirituală. Dar noi deschidem ochiul lui Dumnezeu prin silinţa de-a împlini poruncile. Noi le primim extern. Dar Dumnezeu transformă această silinţă exterioară într-o calitate statornică şi plăcută a noastră. Virtutea este deci şi ea un fel de unire cu Dumnezeu, dar prin privire, de la distanţă, nu o unire care înlătură distanţa (diastaza). Diferenţa de grad între unirea pe care o realizează între om şi Dumnezeu moralitatea şi contemplaţia a arătat-o Paul Hankamer, ca pilda lui Schiller pentru prima, ca a lui Ekkehart şi Goethe pentru a doua. Pentru cei din urmă moralitatea era încă treaptă spre un scop final (Jacob Bhome). (375)

Şi au fost toţi din Israel de la doisprezece ani şi mai în sus, afară de copii şi de femei, patruzeci şi trei de mii trei sute şaizeci. Iar robii şi roabele lor, şapte mii trei sute şi şapte; psalţi şi cântăreţi, opt sute cincizeci şi cinci; cămile, patru sute treizeci şi şase; catâri, opt sute patruzeci şi cinci; măgari, cinci mii cinci sute douăzeci şi cinci (III Ezdra 5, 63-69). Fă o agapă spirituală din lucrurile acestea aşa de mari şi de înalte, scrise de Duhul prin Proorocul, cu privire la a şasea întoarcere din robie. Ce înseamnă această coborâre şi această povestire fără rost şi nedemnă de Duhul, să amintească de cai, de catâri, şi măgari şi încă cu atâta precizie în numărătoare?

A vorbi cu precizie despre acestea este cu putinţă numai acelora, care pentru multa curăţenie a minţii lor au primit de la Dumnezeu tot harul pe care-l pot primi oamenii. Căci pătrunzând cu ajutorul acestui har în noianul vederilor tainice, aceştia văd numai raţiunile celor scrise, dezbrăcate de veşmântul figurilor. Ei nu se ocupă câtuşi de simbolurile, care le dau o formă sensibilă, decât în cazul când voiesc prea înţelept să le înfăţişeze corporal celor ce, din pricina nevârstniciei minţii, nu se pot ridica peste percepţia simţurilor, ci trebuie să se exerciteze mai întâi prin figuri sensibile, ca apoi să dorească să se urce la raţiunile arhetipice ce sunt mai presus de percepţia sensibilă. Dar noi socotim că nu este absurd să ne apropiem de realităţile subtile prin conjectură, dată fiind facultatea naturală din noi, care se doreşte după cunoaşterea celor dumnezeieşti. Căci două bunuri pot rezulta din conjectură pentru cei ce sunt stăpâniţi de o veneraţie sinceră faţă de cele dumnezeieşti: cel ce abordează prin conjectură lucrurile dumnezeieşti, sau descopere adevărul în privinţa celor cugetate şi atunci aduce cu bucurie, drept jertfă de laudă, mulţumiri Celui ce i-a dat ştire despre ceea ce a căutat, sau constată că înţelesul celor scris îi scapă şi atunci respectă şi mai mult lucrurile dumnezeieşti, aflând că înţelegerea lor întrece propria lui putere.

Deci apropiindu-mă şi eu prin conjectură de cele scrise, rog pe Dumnezeu să-mi fie într-ajutor în cele ce voi spune, căci ştiu că ştiu puterea înţelegerii mele e cu mult prea slabă faţă de sublimitatea tainelor Scripturii. De voi reuşi, voi datora întreaga izbândă a lui Dumnezeu, care m-a ridicat prin înţelegere spre mulţumire, iar de nu voi reuşi, voi socoti şi nepriceperea un bine, pe care îl voi datora tot lui Dumnezeu, care, tăind cu anticipaţie, prin purtarea Sa de grijă, mândria ce mi s-ar fi putut naşte din cunoştinţă, mi-a făcut din nepricepere, un îndemn spre modestie. Prin urmare, apropiindu-mă prin conjectură de înţelesul celor scrise, voi începe de la cele de mai înainte din Scriptură. În capitolul dinainte de acestea s-a scris despre Zorobael: Şi când a ieşit tânărul, ridicându-şi faţa sa la cer înspre Ierusalim, a binecuvântat pe Împăratul cerului (III Ezdra 4,58). Se înţelege că a ieşit după ce a dat răspuns la întrebările împăratului Darie. Deci a ieşit de la faţa acestuia. Darie este însă, cum am spus mai înainte, legea care stăpâneşte asupra firii. De fapt acest înţeles al lui corespunde cu tălmăcirea propriului nume. Căci numele lui Darie înseamnă neam, sau genealogie (carte a neamurilor), sau cel cuprins într-o genealogie, cum spun cei ce cunosc înţelesul exact al acestui cuvânt. Dar cuvântul neam sau genealogie exprimă o lege naturală, căci neamul şi toate cele cuprinse într-o genealogie stau sub fire.

Deci bine am făcut că am înţeles prin Darie legea firii. Căci legea firii îmbrăţişează genurile (neamurile) şi speciile care se află sub fire, cât şi cele ce se contemplă în legătură cu firea, adică timpul şi spaţiul. Căci toate acelea fără de care nu există un lucru creat, se contemplă deodată cu acel lucru.

Darie este, prin urmare, cum am spus, legea firii. Iar Zorobael e mintea contemplativă, care, ieşind de la legea firii, simbolizată prin Darie, s-a ridicat peste toată ordinea lucrurilor văzute de sub timp şi spaţiu şi şi-a înălţat faţa, adică dispoziţia capabilă de cunoştinţă, dobândită prin virtute, către cer, cu alte cuvinte către sublimitatea fiinţelor spirituale; înspre Ierusalimul spiritual din ceruri, adică înspre acel Ierusalim, ale cărei ziduri sunt zugrăvite pe palmele Domnului (Is. 19, 16). Căci în el se află locuinţa tuturor celor ce se veselesc (Ps. 86,7) şi la el se întorc cu adevărat toţi aceia care scapă din robie şi îşi caută casa lor cea din cer (II Cor. 5,2), cum zice Apostolul; toţi aceia, care pot zice cu marele David: De te voi uita Ierusalime, uitată să fie dreapta mea; să se lipească limba de grumazul meu de nu-mi voi aduce aminte de tine (Psalmi 137,5-6). Prin dreapta se înţelege lucrarea duhovnicească a poruncilor dumnezeieşti şi prea lăudate, iar limba lipită de grumaz este activitatea de cunoaştere a raţiunii noastre, care din pricina neştiinţei stă lipită de gâtlej, adică de patima ce-şi are sediul în preajma gâtlejului, şi din această pricină nu poate fi pusă în mişcare de dorinţa după bunurile negrăite şi de aceea nu poate să guste din bunătatea Domnului.

Aşadar Zorobael care, grăbindu-se spre Ierusalim, scoate raţiunile de sub timp şi fire, este mintea noastră contemplativă. Dar poate fi şi Cuvântul creator, cel mai presus de noi, care a venit între noi ca unul din noi, adică s-a făcut om, ca să adune prin întrupare la Sine pe cei ce s-au rostogolit de bunăvoie în pătimire şi viaţă în patimi şi în moartea trupului. Deci fie că e mintea, fie că e Cuvântul, Zorobael îi scoate împreună cu sine şi-i duce cu sine spre Ierusalimul ceresc pe toţi cei ce s-au făcut, pe cât e cu putinţă, asemenea lui. Desăvârşirea acestora în virtute şi în cunoştinţă a închipuit-o Scriptura simbolic prin diferitele specii şi numere amintite înainte. Căci tot omul drept şi iubitor de Dumnezeu, întorcându-se în chip spiritual spre Ierusalimul de sus, întorcându-se în chip spiritual spre Ierusalimul de sus, plineşte numerele amintite ale diferitelor specii, adunând raţiunile fiecărei specii şi număr într-o unică plenitudine a virtuţii şi a cunoştinţei. Aceasta o arată limpede sensul locului mai sus pomenite din Scriptură.

Şi au fost toţi din Israel de la 12 ani şi mai în sus, afară de copii şi de femei, patruzeci şi trei de mii trei sute şaizeci. E de admirat exactitatea cuvintelor Duhului, care notează că nici unul dintre cei număraţi în Ierusalim după ce au ieşit din Babilon, adică din confuzia veacului acestuia, nu era sub 12 ani. Prin aceasta Scriptura a arătat în chip tainic, că numai cel ce s-a ridicat peste simţire (percepţia sensibilă) şi peste timp (căci aceasta înseamnă numărul 12 care se compune din 5, adică din cele 5 simţuri şi din 7, adică din timp) şi a tăiat orice afecţiune a sufletului faţă de ele, a ieşit din confuzia lor, zorind spre cetatea de sus. Şi nu numai acesta are cu sine, în afară de copii şi de femei, numărul patruzeci şi trei de mii trei sute şaizeci.

Copiii sunt poate gândurile referitoare la afectele fireşti şi nevinovate şi independente de voia noastră, iar femeile, fie cugetările, fie poftele şi plăcerile naturale care nu aduc nici o osândă celor ce au, fiind urmarea necesară a poftirii naturale. Pentru că şi hrana cea mai simplă ne produce o plăcere naturală, chiar dacă nu voim, întrucât ne satisface trebuinţa de mai înainte. La fel băutura, prin faptul că potoleşte neplăcerea setei, sau somnul, prin faptul că reînnoieşte puterea cheltuită prin veghere. De asemenea toate celelalte funcţiuni ale firii noastre, care sunt pe de-o parte necesare pentru susţinerea ei, iar pe de alta folositoare celor ce se sârguiesc pentru dobândirea virtuţii. Toate acestea, măcar că nu se numără împreună cu bărbaţii, ies totuşi împreună cu orice minte care fuge de confuzia păcatului, ca nu cumva aceasta să fie ţinută din pricina lor în robia patimilor condamnabile şi contrare firii, care atârnă de voia noastră şi nu-şi au în altceva sursa în noi decât în mişcarea afectelor conforme cu firea. Dar nu se numără împreună, întrucât afectele care conservă firea în viaţa de aici nu se pot muta împreună cu noi la viaţa nemuritoare şi veşnică.

Cele patru miriade (patruzeci de mii) sunt pătrimea virtuţilor generale, cu care, străbătând mintea natura şi timpul, ajunge la ţinta fericită a nepătimirii. Să ne explicăm: Miriada (numărul de zece mii) e indicată numai prin cifra unităţii şi nu poate fi notată prin nici o altă cifră, fiind după suport identică cu unitatea şi deosebindu-se numai prin cugetare, cum se deosebeşte sfârşitul de început. Căci miriada este sfârşitul unităţii şi unitatea este începutul miriadei, sau mai bine zis miriada este unitatea pusă în mişcare şi unitatea este miriada până ce n-a fost în mişcare. Dar tot aşa fiecare din virtuţile generale are ca început şi sfârşit monada dumnezeiască, adică pe Dumnezeu, întrucât porneşte din El şi sfârşeşte în El şi este una cu Dumnezeu, deosebindu-se numai prin cugetare. Căci e vădit că de la El are şi spre El îşi are originea orice virtute.

Sau poate Scriptura înţelege prin cele patru miriade (patruzeci de mii) cele patru înaintări în împlinirea poruncilor dumnezeieşti de-a lungul contemplaţiei şi a cunoaşterii. Fiecare înaintare merge până la zecele proxim. Astfel prima înaintare constă în lucrarea simplă a poruncilor de către începători, după fuga lor de păcat. Ea împlineşte prima decadă, care e în acelaşi timp monadă. A doua înaintare e cea care îmbrăţişează prin fiecare poruncă pe celelalte. Ea face aceeaşi decadă sută împlinită prin lucrarea tuturor poruncilor prin fiecare. Căci decada lucrată înzecit produce suta. A treia înaintare este înzecirea sutei prin legea firii. Căci înzecită este şi legea firii ca una ce constă din zece părţi şi anume: din cele trei puteri ale sufletului, din cele cinci simţuri, din funcţiunea vocală şi din fecunditatea naturală. Din puterea raţiunii se foloseşte omul la căutarea cauzei şi a bunurilor din jurul cauzei; de puterea poftei spre dorirea celor căutate, iar de iuţime spre păzirea şi iubirea lor. Simţurile, la rândul lor, îi servesc la deosebirea lucrurilor, care şi ea se împarte în căci şi care se naşte ştiinţa. Această încincită deosebire împarte lucrurile în cele începute şi în cele neîncepute, în cele care sunt de cugetat şi în cele care nu sunt de cugetat, în cele care sunt de grăit şi în cele care nu sunt de grăit, în cele ce se pot face şi în cele ce nu se pot face, în cele stricăcioase şi în cele nestricăcioase. Iar de funcţiunea vocală se foloseşte spre grăire, precum de fecunditate spre sporirea bunurilor celor căutate, dorite, iubite, cunoscute şi grăite. Astfel suta înzecită prin legea firii devine mie. Iar a patra înaintare este urcuşul, prin contemplaţie şi cunoaştere, a legii fireşti, cu împărţirile arătate, spre raţiunea originară a fiecărei porunci. La capătul acestui urcuş, se contemplă miriada concentrată, indicată prin cifra primei unităţi. Căci cel ce împlineşte poruncile în mod simplu, apoi îmbrăţişează în împlinirea fiecăreia pe celelalte, pe urmă uneşte cu îmbrăţişarea acestora distincţiile legii fireşti şi pe aceasta o urcă în sfârşit, prin cunoaştere (în chip gnostic), spre raţiunea fiecărei porunci, a concentrat cele patru miriade, onorate la fiecare înaintare, prin taina unităţii, în care se adună raţiunea miriadei.

Sau cele patru miriade mai înseamnă şi cele patru nepătimiri generale. Prima nepătimire este înfrânarea desăvârşită de la păcatele cu fapta, constatată la cei începători. A doua nepătimire este lepădarea totală a gândurilor care consimt cu păcatele. Aceasta o găsim la cei care cultivă virtutea cu raţiune. A treia este nemişcarea totală a poftei spre patimi. Ea e proprie celor ce contemplă în chip spiritual în înfăţişarea lucrurilor văzute raţiunile lor. A patra nepătimire este curăţirea totală chiar şi de închipuirea simplă a patimilor. Aceasta o aflăm în cei ce şi-au făcut mintea, prin cunoştinţă şi contemplaţie, oglindă curată şi străvezie a lui Dumnezeu.

Deci cel ce s-a curăţit pe sine de lucrarea patimilor, s-a eliberat de consimţirea cugetării cu ele, şi-a oprit mişcarea poftei spre ele şi-a făcut mintea curată chiar şi de închipuirea simplă a lor, având cele patruzeci de mii iese din materie şi zoreşte spre regiunea dumnezeiască şi paşnică a lumii spirituale.

Astfel înţelegem cele patruzeci de mii. Iar cele trei mii indică învăţătura desăvârşită dreaptă, evlavioasă şi raţională despre Treimea Sfântă şi de o fiinţă, potrivit căreia credem şi lăudăm unitatea treipostatică ca un singur Dumnezeu.

Iar numărul de trei sute înfăţişează aici ideea Providenţei. Întâi pentru că prin forma literei care îl indică,³⁸⁴ e închipuită puterea care, venind de sus, străbate cele de jos şi cuprinde extremităţile celor două laturi, prin ceea ce se arată Providenţa care strânge totul în chip negrăit. Al doilea, pentru că acest număr a fost cinstit prin chipul crucii, pe care s-a săvârşit taina cea mare, cea dintâi şi cea ascunsă a Providenţei. Căci taina întrupării lui Dumnezeu a fost un mod de lucrare negrăită a Providenţei. Poate că în acest semn al crucii şi al numelui Celui ce a fost pironit pe ea pentru noi a îndrăznit marele patriarh Avraam, când a ieşit şi a biruit puterile vrăjmaşe indicate prin regi. Căci se spune că a ieşit cu 318 slujitori, adică cu acest semn şi cu numele lui Iisus. Pentru că de multe ori Scriptura descoperă celor curaţi gândul ei prin forma literelor.

Iar dacă vrea cineva să cunoască gândul Sfintei Scripturi şi din număr, va afla că şi aşa prin el se indică Providenţa. Căci lucrarea Providenţei constă nu numai în a păstra firea cu existenţa nemicşorată, ci şi în a face să nu-i lipsească nimic pentru a deveni fericită prin har³⁸⁶. Deci adăugând cineva la două sute o sută, capătă trei sute. Iar prin acest număr se indică natura şi virtutea. Natura este indicată prin numărul ouă sute, ca una ce constă din materie şi formă. Căci materia este împătrită pentru cele patru elemente ale ei, iar forma este încincită pentru simţurile care pun pe frământătura materiei tiparul formei. Înmulţind acum pe patruzeci cu cinci, sau pe cincizeci cu patru căpătăm numărul două sute. Iar numărul o sută înseamnă virtutea desăvârşită, ca unul ce cuprinde decada poruncilor dumnezeieşti înzecită. La aceasta ajungând Avraam, devine tată al marelui Isaac, căci fiind mort după fire s-a făcut duh născător al vieţii şi al bucuriei. Deci adăugând la două sute o sută, capeţi numărul trei sute, care indică Providenţa ce susţine firea în tendinţa ei spre fericire³⁸⁷.

Iar numărul şaizeci înseamnă puterea naturală care împlineşte poruncile şi s-a desăvârşit prin raţiunile virtuţilor. Căci numărul şase înseamnă puterea de activitate a firii, ca unul ce constă din părţile proprii. Din această pricină s-a scris că şi Dumnezeu a făcut lumea în şase zile. Iar numărul zece arată desăvârşirea virtuţii prin împlinirea poruncilor. Prin urmare numărul şaizeci indică limpede puterea naturală care primeşte raţiunile dumnezeieşti aflătoare în porunci.

Aşadar cele patruzeci de mii adăugate la trei mii trei sute şase zeci indică raţiunea desăvârşită a virtuţii, taina venerată a Providenţei şi puterea de activitate a firii care a fost îmbunătăţită prin virtuţi. Deci cel ce şi-a eliberat, prin duh, mintea de trup, de simţuri şi de lume, iese din ele, părăsind amestecarea şi confuzia lor, ca cei de odinioară Babilonul; el zoreşte spre cetatea de sus, având mintea deprinsă de orice afecţiune faţă de ceva.

Iar robii şi roabele acestora, şapte mii trei sute şapte, Legea spune despre robi şi despre roabe: Robii şi roabele dintre Evrei să slujească şase ani, iar într-al şaptelea să fie lăsaţi slobozi. Iar robii şi roabele de alt neam să slujească în veac. Veac socotesc că numeşte anul al cincizecilea al slobozirii.

Robul evreu şi roaba evreică sunt raţiunea şi cugetarea, care slujesc filozofului ce se îndeletniceşte cu făptuirea şase ani, ajutându-l să iscodească tot ce contribuie la frumuseţea morală şi la modurile virtuţii. Căci raţiunea şi cugetarea slujesc oricui se îndeletniceşte cu făptuirea ca un rob şi o roabă, iscodind şi creând modurile activităţii virtuoase. Şi toată puterea lor e îndreptată împotriva duhurilor răutăţii, care se opun făptuirii morale. Ducând aşadar la îndeplinire filosofia lucrătoare, pe care a indicat-o numărul şase al anilor (căci s-a spus că numărul şase înseamnă filosofia lucrătoare³⁸⁹), raţiunea şi cugetarea sunt lăsate slobode ca să se reîntoarcă la contemplarea duhovnicească a raţiunilor din lucruri, care sunt înrudite cu ele. Ele au ajuns atunci la anul al şaptelea, adică la deprinderea nepătimirii. Căci patimile au fost subjugate prin multa osteneală a raţiunii şi a cugetării unite cu ea şi de aceea au ieşit şi s-au depărtat de la suflet.

Iar robul şi roaba de alt neam sunt puterea mâniei şi a poftei. Pe acestea mintea contemplativă le supune pentru totdeauna stăpânirii raţiunii, ca să-i slujească la dobândirea virtuţilor prin bărbăţie şi cumpătare. Şi nu le lasă libere până ce nu e înghiţită moartea nenorocitului de trup şi de viaţa nemărginită, şi până ce nu se arată în chip curat icoana împărăţiei veşnice, având imprimată în ea, prin imitare, întreaga formă a arhetipului. Ajunsă aici, mintea contemplativă slobozeşte mânia şi pofta, pe cea din urmă prefăcând-o în plăcere curată şi în atracţia neprihănită pentru dragostea dumnezeiască, iar pe cea dintâi în ardoare duhovnicească, în statornicie înfocată şi în nebunie sobră. În această stare ajunsese după merit marea rază a luminii netulburate, marele apostol Pavel, când l-a auzit pe regele Agripa spunându-i: Eşti nebun Pavele. Dar şi el însuşi scrie despre sine Corintenilor: Că ori de ieşim din noi, este pentru Dumnezeu, ori de suntem cu mintea aşezată, este pentru voi. El numeşte nebunia sobră, cea după Dumnezeu, ieşire din sine (extaz), ca una ce scoate mintea afară din lucrurile create, măcar că în sine e sobră şi chibzuită.

Iar numărul robilor socotesc că indică viaţa vremelnică, trăită conform cu raţiunea şi împreunată cu modurile nepătimirii. În cursul acesteia mintea, folosindu-se de raţiune şi de cugetare ca de nişte robi şi roabe evreice care slujesc făptuirii, hotărăşte măsurile ajutorului ce trebuie să-l dea acestea virtuţii, strămutându-le la contemplaţie. Îngrijindu-se de mânie şi de poftă, ca de nişte robi şi roabe de alt neam, aşa cum un stăpân se călăuzeşte de slujitori le călăuzeşte la aceeaşi libertate de la sfârşit. Şi anume aşa că pofta o preface în dorinţa ce se desfată de cele dumnezeieşti, iar mânia în vigoarea nesfârşită a dorului ce se bucură de ele, făcând pe robii de alt neam, Evrei adevăraţi după har.

Cântăreţi şi psalmozi opt sute cincizeci şi cinci. Cântăreţii sunt cei ce vestesc cuvântul (raţiunea) dumnezeiesc prin modurile virtuţilor cu fapta, fără contemplaţie. Iar psalmozii sunt cei ce iniţiază tainic în cuvântul (raţiunea) dumnezeiesc pe alţii, prin modurile virtuţilor împreunate cu dulceaţa cunoştinţei din contemplaţie, încântându-le urechile lor spirituale.

Numărul acestora indică ştiinţa lucrurilor veşnice, atâta cât le este îngăduită oamenilor. Din numărul opt sute cinci zeci, opt sute indică raţiunile viitoare ale cunoştinţei, iar cincizeci ale virtuţii. În sfârşit cinci înfăţişează ştiinţa lucrurilor de aici, precum am arătat vorbind despre numărul cinci puţin mai înainte.

Cămile, trei sute treizeci şi cinci. Cămilele ce ies împreună cu fiii lui Israel eliberaţi din robia amară, sunt diferitele reprezentări (completaţii) naturale ale lucrurilor văzute, care sunt alcătuite, asemenea cămilei, pe deoparte din înfăţişările cele văzute ce se raportează la simţuri şi sunt aşa zicând picioarele lor, iar pe de alta din raţiunile mai înalte, privite în ele cu duhul, care se raportează la minte şi sunt aşa zicând capul lor.

Poate despre aceste cămile a zis marele Isaia, prevestind profetic slava Ierusalimului spiritual: Şi te vor acoperi pe tine cămilele de Madian şi Ghefar (Isaia 60,6). Ele sunt reprezentările (contemplaţiile) duhovniceşti ale afectelor (patimilor) fireşti. Căci Madian se tălmăceşte golirea stomacului, sau lut sângeros, sau sudori omeneşti şi ale mamei. Iar Ghefar posesiunea spatelui, care este contemplaţia ridicată deasupra patimilor trupeşti. Căci spatele sufletului este trupul, ca unul ce este îndărătul lui. Deci Scriptura zice aici că locul sau reşedinţa duhovnicească a cunoştinţei paşnice şi nedezbinate a vederilor tainice este asemenea unei cetăţi sfinte, acoperită de ele ca de nişte vite.

Acelaşi sens îl arată şi numărul însuşi, care indică mişcarea în jurul timpului şi al naturii.

Şi cai, şapte mii şapte sute treizeci şi şase. Cal este acela care aleargă în viaţă pe drumul celor virtuoşi, având toată vigoarea iuţimii (mâniei). Căci se spune că firea calului stă în unghiile picioarelor, pe care le are de la fire. De aceea a şi fost socotit cel mai destoinic şi mai tare la drum dintre toate celelalte animale domestice şi supuse oamenilor. Cu ei aseamănă marele Prooroc Avacum şi pe sfinţii Apostoli, când zice prin Duhul: Şi ai suit pe mare caii Tăi, care tulbură ape multe. El numeşte cai pe sfinţii şi fericiţii Apostoli, care poartă cuvântul mântuitor al adevărului înaintea neamurilor şi împăraţilor, în toată lumea, pe care o numeşte figurat mare. Iar neamurile le-a asemănat cu apele. Căci şi ele sunt tulburate şi agitate de puterea cea mare din cuvântul Duhului şi trecute de cutremurul mântuitor de la necredinţă, de la neştiinţă la cunoaştere şi de la păcat la virtute.

Aceasta o arată şi numărul însuşi al cailor, care închipuie deprinderea cu filosofia practică a virtuţii. Căci numărul şapte mii trei sute, ca număr ce indică timpul, arată mişcarea sprintenă a virtuţilor, iar treizeci şi şase activitatea firii care aleargă împreună cu virtuţile.

Iar catâri opt sute patruzeci şi cinci. Catârul este, după înţelesul cel de laudă, deprinderea care nu rodeşte păcatul. Din acest motiv s-i rânduit, într-un chip cât se poate de potrivit şi de cuvenit duhului Scripturii, ca cel ales rege în Israel să nu şadă pe cal, ci pe catâr. Prin aceasta Scriptura arată că mintea contemplativă, care împărăţeşte peste înţelesurile şi reprezentările (vederile) lucrurilor, ca şi peste mişcările proprii, trebuie să aibă o deprindere neroditoare de rău, adică una care nici să nu zămislească, nici să nu nască răul. Ea trebuie să fie purtată de această deprindere, atunci când se mişcă în contemplaţie, ca nu cumva, ocupându-se cu cercetarea duhovnicească a lucrurilor, să cadă din nebăgare de seamă în puterea vreunuia din duhurile rele, care pot corupe prin ceva din cele sensibile dispoziţia curată a inimii.

Ştim că în Scriptură catârul are şi un înţeles de ocară., de pildă zice: Nu fiţi asemenea calului şi catârului, în care nu este înţelegere. Scriptura numeşte cal deprinderea de a umbla după plăcerile patimilor, iar catâr deprinderea care nici nu zămisleşte, nici nu naşte binele. Scriptura le interzice dimpotrivă pe amândouă celor ce doresc mântuirea: pe cea dintâi, întrucât lucrează păcatul, pe cea de-a doua, întrucât nu lucrează virtutea. Tot în acest sens de ocară trebuie luat şi catârul lui Abesalom, pe care acesta călărind a pornit la uciderea părintelui său. Prin aceasta Duhul arată că cel rănit de slava deşartă, din pricina virtuţii şi a cunoştinţei, îşi hrăneşte în deşert coama părerii de sine, dichisind-o şi amestecând-o ca pe un catâr, spre a amăgi pe privitori cu afişarea unei purtări morale. Călărind acela pe ea, îşi închipuie că-l va răsturna pe tatăl care l-a născut prin învăţătura cuvântului, urmărind să răpească cu mândrie şi în chip silnic la sine slava virtuţii şi a cunoştinţei, pe care o are tatăl său de la Dumnezeu.

Dar ieşind la largul contemplaţiei naturale în duh, la războiul raţional pentru adevăr, din pricina simţirii nemortificat rămâne spânzurat cu părul de stufişul stejarului vederilor materiale. Astfel însăşi închipuirea de sine, care-i leagă mintea de acelea, îi slujeşte spre moarte, suspedându-l între pământ şi cer. Căci cel stăpânit de slava deşartă nu are cunoştinţa drept cer care să-l atragă din părerea de sine ce-l reţine jos, dar nici talpa făptuirii smerite drept pământ care să-l tragă în jos din îngâmfarea ce-l ţine pe sus. Pe acesta evlaviosul dascăl care l-a născut, lăsându-se dus de iubirea de oameni, îl plânge şi după ce moare, deoarece, asemenea lui Dumnezeu nu voieşte moartea păcătosului, ci să se întoarcă şi să fie viu (Exod. 33,11).

Iar ca să înţelegem şi în alt chip locul David înseamnă, desigur, mintea activă, iar Abesalom închipuirea de sine, născută din mintea activă în împreunarea cu simţirea (percepţia)³⁹⁸. Căci simţirea este fiica regelui Ghesur, pe care luând-o David a născut pe Abesalom. Iar Ghesur se tălmăceşte călăuza zidului. Zidul este, desigur, trupul. Iar călăuza trupului este legea trupului, sau simţirea. Din aceasta se naşte Abesalom, care se tălmăceşte socotita pace a tatălui, care este, evident, închipuirea de sine. Căci socotind că am biruit patimile, dăm naştere închipuirii de sine. Marele David, luând cunoştinţă că aceasta s-a răzvrătit împotriva lui, deoarece şi-a oprit făptuirea prin cunoaştere, părăsind cortul, Ierusalimul şi Iudeea, fuge dincolo de Iordan, în pământul Galaad, care se tălmăceşte strămutarea mărturiei, sau descoperirea lor. Aceasta arată că David se socoteşte pe sine nevrednic, din pricina închipuirii răzvrătite, de cortul sfânt, adică de tehnologia mistică, de Ierusalim, adică de cunoştinţa care vede cele dumnezeieşti şi de Iudeea, adică de mărturisirea bucuriei pentru faptele sale.

Aceasta înseamnă că mintea îşi strămută puterile sale de la bucurie la întristare şi la cunoştinţa sau la mărturisirea celor săvârşite mai înainte; cu alte cuvinte la amintirea celor săvârşite mai înainte; cu alte cuvinte la amintirea tuturor greşelilor în parte. Căci aceasta este descoperirea lor. Simplu vorbind, ea se mută prin cugetare în timpul dinainte de har (căci aceasta înseamnă a trece dincolo de Iordan), când era strânsă de harul virtuţii şi al cunoştinţei. În felul acesta, cunoscându-şi neputinţa proprie şi dobândind adânca smerenie ce se opune închipuirii de sine, prin cunoştinţa stării sale, ucide pe răzvrătit, adică închipuirea de sine, care trecuse la el pe când se afla în întristare multă. Şi aşa revine la slava proprie şi stăpâneşte peste pământul lui Iuda şi împărăţeşte peste Ierusalim şi slujeşte în cortul sfânt al lui Dumnezeu slujbă curată şi neprihănită.

Dar să revenim la numărul catârilor Iudeilor sloboziţi din robie şi să privim după putere la sensul spiritual din el. Catâri, zice, erau opt sute patruzeci şi cinci. Numărul acesta indică nepătimirea desăvârşită a minţii faţă de cele sensibile şi de simţuri, în temeiul deprinderii de a nu rodi păcatul, adică a deprinderii de a nu naşte păcatul. Căci numărul opt sute, luat în înţeles de laudă, înseamnă nepătimirea caracteristică a veacului viitor, numărul patruzeci indică lucrurile sensibile, iar cinci indică simţurile.

Iar asini, cinci mii cinci sute douăzeci şi cinci. Asinul este trupul care slujeşte sufletului, purtând poverile şi ostenelile faptelor pentru dobândirea virtuţii; cu alte cuvinte, deprinderea virtuoasă a trupului. Tot astfel de asini au avut fiii marelui Iacov de au putut aduce din Egipt în pământul făgăduinţei grâul trebuincios hranei, adică cunoştinţa duhovnicească, adunată din contemplaţia naturii ca din Egipt şi închisă în sacii cugetărilor, pe care îi pun prin făptuire deasupra trupurilor, transportându-i spre viaţa viitoare.

Iar numărul rotund al acestor asini arată mişcarea constantă a deprinderii virtuoase a trupului spre fapte, urmând fără abatere cuvântului cunoştinţei. Căci cei pricepuţi în aceste lucruri numesc mişcarea sferică neschimbată, ca una ce rămâne la fel în toate împrejurările, mai mult decât celelalte mişcări ale lucrurilor.

Acestea le-am spus, după puterea noastră de a înţelege şi de a spune. Iar dacă cineva ar voi să spună că în acestea sunt preînchipuite diferitele trepte ale credincioşilor Bisericii şi dispoziţiile lor, n-ar greşi. Astfel bărbaţii sunt cei ce au ajuns, pe cât e cu putinţă, la măsura plinirii vârstei lui Hristos şi săvârşesc virtutea prin iubire, prin proprie hotărâre.

Robii şi roabele sunt cei ce poartă povara filosofiei lucrătoare de teama chinurilor veşnice, cu care sunt ameninţaţi. Cântăreţii, cei ce propovăduiesc frumos şi bine cuvântul făptuirii şi tămăduiesc patimile altora. Psalmozii, cei ce arată prin contemplaţie frumuseţea cunoştinţei cuvintelor (raţiunilor) dumnezeieşti şi depărtează ca pe un întuneric neştiinţa de la aţii. Cămilele sunt cei ce îmblânzesc prin raţiune răutatea voinţei, călăuzind-o spre virtute. Caii, cei ce aleargă bine în stadionul vieţii plăcute lui Dumnezeu. Catârii, cei care au moravuri amestecate şi care dovedesc în viaţa comună o înţelepciune practică, fără prihană. Asinii sau vitele de jug, sunt cei ce trebuie să ostenească cu fapta şi primesc prin contemplaţie să se aşeze raţiunea asupra lor. Adunându-i pe toţi aceştia facem plinirea sfintei Biserici, împodobită cu multe frumuseţi şi de virtutea multora.

După părerea mea, cuvântul despre înţelesul duhovnicesc al acestor taine a ajuns la sfârşit. Dar dacă s-ar afla cineva plin de bogăţia harului cunoştinţei, în stare să vadă, ca marele Samuil, în chip spiritual cele de mai înainte, să ne descopere şi nouă înţelesul cuprins în cuvântul celor scrise, ca să iradieze lumina înaltă a adevărului în toţi, şi să convingă pe cei ce pot să înveţe că nimic nu s-a scris fără rost şi în deşert de către Duhul Sfânt, chiar dacă noi nu putem cuprinde. Căci toate sunt cu rost şi pline de ţinte şi ţintesc mântuirea oamenilor, al cărei început şi sfârşit este înţelepciunea, care începe prin a produce temerea şi sfârşesc prin a naşte iubirea, mai bine zis ea însăşi ni se face, de dragul nostru, la început temere, ca să se oprească de la păcat pe cel îndrăgostit de ea, şi la sfârşit iubire, ca să umple de bucurie spirituală pe cei care au dat totul pentru a se putea împărtăşi de ea.

Aceştia cred că sunt bărbaţii de care scrie Duhul, aceştia robii şi roabele, psalmozii şi cântăreţii, cămilele, catârii şi asinii. Nu e vorba de cei pe care îi cunoaşte simţirea trupească, ci de cei pe care îi înţelege mintea curată şi sunt zugrăviţi de condeiul harului.

Scolii

Cei ce se îndeletnicesc într-adevăr cu cunoaşterea (gnosticii), cunoscând raţiunile tainelor din Scripturi, se folosesc de tipurile istoriei ca de nişte exemple spre a ridica cugetarea celor pe care îi învaţă; ei armonizează înţelesul spiritual cu litera istoriei, ca să se salveze atât figura (tipul) pentru simţuri, cât şi înţeleptul pentru mintea omului. Căci omul constă din suflet şi din trup, deci unul şi acelaşi om are atât minte cât şi simţire. (2)

Lauda este un cuvânt care vesteşte frumuseţea dumnezeiască; lăudarea este o relaţie a celui ce laudă cu ceea ce laudă, adică o rostire a cuvintelor care vestesc măreţia dumnezeiască. Prin ea se naşte deprinderea cunoştinţei, care preface pe cel ce laudă în cel lăudat. Iar jertfa acestei laude nu este numai omorârea desăvârşită a patimilor contrare firii şi depăşirea afectelor conforme firii, ci şi aducerea totală a celui ce laudă lui Dumnezeu. (3)

Cunoştinţa care e nu e ţinută în frâu de frica lui Dumnezeu prin fapte, produce îngâmfare, deoarece convinge pe cel îngâmfat e pe urma ei să prezinte ca al său ceea ce i s-a dat în dar şi să prefacă în laudă de sine dania Cuvântului. Iar activitatea virtuoasă, care creşte deodată cu dorul de Dumnezeu, neprimind cunoştinţa lucrurilor ce sunt mai presus de cele ce trebuiesc făcute, îl face pe cel activ să se smerească şi să se adune în sine prin raţiunile mai presus de puterea proprie. (4)

Cel ce a învins mişcările neraţionale ale patimilor contrare firii prin credinţă şi prin dragoste de Dumnezeu, iese chiar şi din legea firii, iar raţiunea lui se mută în ţara celor inteligibile, scoţând din robia străină şi ceea ce-i de acelaşi neam după fire, împreună cu cele proprii lor. (5)

Sub fire se află ce este fie subiect (suport) fie în împreunare cu subiectul, fie în subiect. Din acestea se culeg definiţiile lucrurilor ce pot fi definite. Căci cele ce întregesc diferitele naturi ale lucrurilor se socotesc că ţin de definiţiile lor, indicând precis lucrul respectiv, ca unele ce subzistă în mod natural în subiect sau împreună cu subiectul şi din care îşi are subiectul existenţa, neputând fi completate afară din subiect.

Iar în jurul firii sunt cele ce pot fi gândite sau mai înainte sau deodată cu ea. Acestea pe de o partea pentru că lucrurile s-au făcut undeva şi cândva; iar pe de alta, pentru că de la prima facere a lucrurilor trebuie gândită împreună cu ele poziţia şi mişcarea lor. Acestea sunt timpul şi spaţiul, în care se află firea după poziţia de dinafară şi după începutul mişcării, dar nu după substanţă. Căci nu din ele constă firea, ci în ele îşi are exterior începutul existenţei şi poziţia.

Când contemplăm aşadar numai raţiunile existenţei genurilor, speciilor şi indivizilor, sesizăm în raţiunile lor fiinţiale diferenţele care le constituie. Dar când căutăm naşterea lor, întrebăm despre unde şi când, ni se prezintă deodată cu lucrurile în chip necesar şi timpul şi spaţiul, trebuind să completăm începutul şi poziţia lor, fără de care nu există nimic din cele făcute. Căci nici un lucru nu este liber de circumscrierea prin început şi poziţie. (6)

Limba, zice, este simbolul activităţii cunoscătoare a sufletului, iar gâtlejul este semnul iubirii naturale de trup. Deci cel ce îşi lipeşte acestea întreolaltă într-un chip vrednic de ocară, nu poate să-şi aducă aminte de deprinderea paşnică cu virtutea şi cunoştinţa, îndulcindu-se de sârg cu tulburarea patimilor trupeşti. (8)

Darie, zice, înseamnă legea firii. Iar legea firii îmbrăţişează şi firea şi timpul, ca una ce stăpâneşte mişcarea tuturor, atât pe a celor după fire, cât şi a celor din jurul firii. Prin urmare mintea care iese de sub legea firii, ca de la Darie, se ridică deasupra timpului şi a firii, nefiind reţinută de nici unul de nici unul din înţelesurile celor de sub fire şi timp, ca nu cumva, purtând icoanele celor stricăcioase, să devină templu al idolilor, şi în loc de a avea un singur Dumnezeu să aibă mai multe chipuri ale patimilor necurate cărora să se închine³⁹⁹. (9)

Prin copii, care n-au fost număraţi, dar au ieşit împreună cu cei ce-i aveau, a înţeles gândurile afectelor ce nu stau în puterea noastră, care deşi se nasc din noi, dar nu atârnă de noi să le întrebuinţăm cum vrem. Iar prin femei a înţeles dorinţele, care provin din afectele fireşti şi ireproşabile ce nu atârnă de noi. Pe acestea mintea le scoate cu sine când porneşte spre viaţa cea după Dumnezeu, ca să nu cadă în robia patimilor celor contrare firii. (11)

Miriada (numărul zece mii) este sfârşitul unităţii ce se mişcă, iar unitatea este începutul miriadei ce nu se mişcă. Căci începutul fiecărui sfârşit este lipsa mişcării spre el, iar sfârşitul fiecărui început este terminarea mişcării acestuia. Astfel şi credinţa, fiind prin fire, începutul virtuţilor, are ca sfârşit împlinirea binelui prin ele, iar binele prin fire, ca sfârşit al virtuţilor, având credinţa ca început, e concentrat înlăuntrul ei. Căci credinţa este binele concentrat înăuntru, iar binele este credinţa activată. Iar Dumnezeu este credincios, şi bun prin fire; credincios ca primul bine, bun ca ultimul obiect al dorinţei. Deci acestea sunt la El în tot chipul identice întreolaltă, întrucât nu se deosebesc real prin nici o raţiune, ci numai cugetarea le deosebeşte din pricina mişcării celor ce pornesc de la El şi sfârşesc la El. Aşadar miriada închipuind ultimul obiect al dorinţei, reprezintă desăvârşita dorinţă a celor ce se mişcă spre el. Iar unitatea fiind simbolul primului bine, reprezintă statornicia desăvârşită a celor ce pornesc de la el. Prin urmare cele patru miriade (patruzeci de mii) sunt binele desăvârşit arătat prin fapte de fiecare virtute generală, potrivit cu firea ei. (13)

Cel ce fuge de rău şi se fereşte simplu să nu păcătuiască, lucrează cele zece porunci. Iar cel ce, în lucrarea desăvârşită a fiecărei porunci, le cuprinde şi pe celelalte, întrucât toate pot fi privite în fiecare prin păzirea fiecăreia, a făcut din decadă o sută. Căci păzirea desăvârşită a fiecărei porunci cu fapta, înseamnă împlinirea deplină a celorlalte. Şi iarăşi cel ce a ajuns cu deplină ştiinţă la discernământul desăvârşit al lor, a făcut din sută mie. Şi în sfârşit, cel ce a pătruns cu mintea prin contemplaţie la raţiunile desăvârşite ale acestora, a făcut din mie miriadă, readucându-se la din desfăşurarea în fapt în unitatea contemplaţiei. Scurt vorbind, cel ce păzeşte necălcate poruncile, prin ocolirea desăvârşită a păcatului, apoi le împlineşte desăvârşit, pe urmă a dobândit cel mai deplin discernământ natural al lor şi în sfârşit a străbătut la desăvârşita lor vedere duhovnicească, are cele patru miriade (patruzeci de mii), pe care le-a adunat prin raţiunea desăvârşită a fiecărei înaintări. Căci starea de desăvârşite are în sine nedespărţite raţiunile începutului şi ale sfârşitului. (14)

Început, numeşte răul, căci are ca început mişcarea noastră contrară firii. Iar neînceput numeşte binele, căci binele e prin fire înainte de orice veac şi timp. Lucru ce trebuie cugetat numeşte binele, căci singur el trebuie cugetat, iar lucru ce nu trebuie cugetat numeşte răul, căci singur el nu trebuie cugetat. Lucru ce trebuie grăit numeşte binele, căci numai de el trebuie să se vorbească, iar lucru ce nu trebuie grăit numeşte răul, căci numai de el nu trebuie să se vorbească. Lucrul ce trebuie făcut este binele, căci după fire este nefăcut, însă după har, pentru iubirea de oameni, primeşte să fie făcut de noi, spre îndumnezeirea noastră a celor ce-l facem, grăim şi cugetăm; ba chiar numai el singur trebuie făcut. Iar lucru ce nu trebuie făcut este răul, care singur nu trebuie făcut. Stricăcios numeşte răul, căci firea răului este stricăciunea; ca unul ce nu are nicidecum existenţă. Iar nestricăcios e binele, ca cel ce e veşnic şi nu încetează niciodată să existe şi este păzitorul celor în care nu se sălăşluieşte. Pe el îl căutăm prin puterea (facultatea) raţională a noastră, îl dorim prin puterea poftitoare, îl păzim nerăpit prin puterea mâniei, îl distingem prin simţuri, cu bună ştiinţă, neamestecat cu cele contrare, îl grăim prin puterea glăsuitoare, evidenţiindu-l celor ce nu-l cunosc şi-l înmulţim prin puterea roditoare; mai bine zis noi ne înmulţim prin el. (19)

Cea dintâi nepătimire este mişcarea trupului prin fapte, când nu e atinsă de păcat. (21)

A doua nepătimire este lepădarea totală a gândurilor pătimaşe din suflet. Prin ea se stinge mişcarea patimilor din prima nepătimire, neavând gândurile pătimaşe care s-o aprindă la lucru.(22)

A treia nepătimire este totala nemişcare a părţii poftitoare spre patimi. De dragul acesteia există şi cea de a doua, care constă din curăţia gândurilor. (23)

A patra nepătimire este lepădarea desăvârşită şi a închipuirilor sensibile din cugetare. Pe ea şi-a primit existenţa şi a treia, neavând în sine închipuirile sensibile care să dea formă icoanelor patimilor. (24)

Numărul o mie este unitatea ce nu mai are lipsă de desăvârşire. Căci el cuprinde raţiunea cea mai deplină a unităţilor dinainte de el, ca şi pe a lui însăşi. De aceea şi când e înmulţit dă iarăşi o unitate şi nu o decadă. Când rezultatul înmulţirii numărului o mie este o unitate, cum zic cei ce au pătruns în înţelesul numerelor. Pe drept cuvânt deci treimea miilor înseamnă învăţătura teologică despre Treime, pe care cel ce o posedă împreună cu desăvârşita virtute părăseşte Babilonul spiritual. (25)

Litera Tau (T) este semnul crucii, păstrând în forma ei înfăţişarea crucii. Iar Iota (I), ca literă iniţială a lui Iisus, adică numele înfricoşat. Ita (H), ca iniţială şi ea, exprimă fermitatea virtuţii. Patriarhul Avraam, transformându-le tainic pe acestea în număr, a ieşit cu îndrăzneală împotrivă puterilor vrăjmaşe, având trei sute optsprezece slugi, adică toată învăţătura teologiei, simbolizată prin trei sute (T), taina negrăită a întrupării Cuvântului, reprezentată prin zece şi modul desăvârşit al deprinderii neclintite în virtute, exprimat prin opt (H). Toate acestea Scriptura le-a numit slugi născute în casă, ca unele ce sunt roade dumnezeieşti după har al inimii celui ce le-a dobândit. (26)

Numărul o sută este decada înzecită a poruncilor dumnezeieşti. Căci le îmbrăţişează desăvârşit pe toate prin împlinirea fiecăreia. Iar îmbrăţişarea desăvârşită a poruncilor dumnezeieşti prin împlinirea fiecăruia, este virtutea totală şi întreagă. La rândul său virtutea desăvârşită este cunoştinţa fără greşeală adevărul, a ajuns la o sută de ani, ca marele Avraam şi deci îşi socoteşte şi ea trupul mortificat, adică îl vede desfăcut de viaţa după simţuri, ceea ce o face să nască bucuria vie în duh. Căci aşa se tălmăceşte Isaac. Deci e propriu Providenţei, nu numai să păzească firea conform cu raţiunea ei, ci să o îndumnezeiască, îmbunătăţindu-i desăvârşit aplecarea voinţei prin virtuţi, pe temeiul înţelepciunii dobândite. Iar firea privită împreună cu acestea constituie numărul trei sute. (28)

Numărul şase este indicaţia desăvârşită a existenţei lucrurilor. Iar numărul zece înseamnă putinţa existenţei fericite a lucrurilor. Deci înzecind cineva pe şase, sau înşesind pe zece, capătă pe şase zeci, care arată starea faptică a existenţei fericite a lucrurilor. (29)

Venind nepătimirea, pe care o indică anul al şaptelea, raţiunea şi cugetarea se întorc la contemplarea celor înrudite, după ce au scăpat de slujirea modurilor trupeşti ale virtuţilor⁴⁰². (32)

Plăcerea este pofta activată, odată ce ea este un bun prezent, după definiţia ei. Iar pofta este plăcerea neactivată, odată ce este un bun viitor, după definiţia ei. Iuţimea este furia cu intenţie. Iar furia cu intenţie este iuţimea trecută în faptă. Deci pentru cel ce şi-a supus aceste puteri raţiunii, pofta a devenit plăcere prin împreunarea neprihănită a sufletului cu Dumnezeu în har, iar iuţimea ardoare curată ce apără plăcerea provenită din unirea cu Dumnezeu şi mânie sobră care face puterea voinţei să iasă cu totul din lucruri în dorinţa sufletului după Dumnezeu. Prin urmare, până ce lumea e vie în noi prin afecţiunea de bunăvoie a sufletului faţă de cele materiale, nu trebuie să dăm libertate acestor puteri (facilităţi), ca nu cumva, amestecându-se cu cele sensibile, ca şi cu nişte rudenii, să războiască sufletul şi să-l cucerească biruit fiind de patimi, cum au făcut odinioară Babilonienii cu Ierusalimul. Căci prin răstimpul în cursul căruia legea a poruncit să rămână robii de alt neam la stăpân, Scriptura a indicat ca bună afecţiunea sufletului faţă de lumea aceasta, sau de viaţa de aici, indicând prin cele ale istoriei, cele spirituale. (33)

Numărul şapte mii, care are aici un înţeles bun, înseamnă viaţa vremelnică şi prezentă, împodobită cu virtute şi cu raţiune. Căci dacă numărul o mie înseamnă legea scrisă şi naturală, după înţelesul ce l-am văzut când am explicat miriadele, împodobind împreună viaţa celui iubitor de Dumnezeu, este vădit că numărul şapte mii indică toată viaţa de sub timp a iubitorului de Dumnezeu, păzită de aceste legi. Iar trei sute indică Pronia lui Dumnezeu, care grijeşte de existenţa după fire şi de fericirea după har a celor providenţiaţi. În sfârşit şapte simbolizează nepătimirea în modurile de comportare. Deci cel ce prin puterile sale fireşti îşi păzeşte viaţa nepătimaşă, cum voieşte Providenţa, având şapte mii trei sute şapte robi şi roabe, iese din confuzia şi tulburarea patimilor. (34)

Cântăreţi numeşte pe cei ce prin viaţa lor de fapte voiesc voile lui Dumnezeu. (36)

Psalmozi, zice, sunt aceia care nu numai fac voile lui Dumnezeu, ci şi povestesc altora tainele petrecute în ei. (37)

Numărul opt cuprinde în sine atât nemişcarea cât şi mişcarea. Nemişcarea, când e privit în sine, căci orice număr cu soţ e nemişcat, având un centru; mişcarea, când se adună la cel de dinainte de el sau la cel de după el, întrucât atunci dă un număr fără soţ. Căci tot numărul fără soţ e prin sine mobil, datorită distanţei egale a extremelor faţă de mijloc. Deci ceea ce face opt între numerele de sub zece, aceea face numărul optzeci între numerele de sub o sută. La fel şi opt sute între numerele aşezate sub o mie. Aşadar privit în sine înfăţişează starea pe loc, dar circumscrie mişcarea celui dinaintea lui. Căci şapte, şapte zeci şi şapte sute înfăţişează însuşirea temporalităţii. Prin urmare dat fiind că cele supuse timpului şi facerii sunt sesizate de simţire (lucrarea simţurilor), urmează că şi cunoştinţa sau ştiinţa fără greşeală a celor veşnice şi spirituale o primeşte mintea desăvârşită (înţelegem prin ştiinţă cunoştinţa fiinţială). Iar numărul cincizeci, cuprinzând în sine o unitate fără soţ, adăugată după înmulţirea lui şapte cu sine însuşi, adică sfârşitul împlinirii virtuţilor de către cei drepţi. Căci nu se mai spre săvârşirea virtuţilor cel ce-a ajuns la Binele prin fire şi a primit la sine imobilitatea. Pentru că unitatea este începutul şi sfârşitul oricărei mişcări. Iar numărul cinci indică ştiinţa despre acestea. Căci cuprinde raţiunile celor inteligibile, raţionale, sensibile, a celor care au viaţă şi a celor care există pur şi simplu, raţiuni pe care singură înţelepciunea dumnezeiască le cuprinde, care e definită ca ştiinţa fără greşeală a adevărului. (38)

Cămilele de Madiam sunt, dacă Madiam se tălmăceşte golirea stomacului, reprezentările lucrurilor care se nasc şi pier, iar dacă se tălmăceşte ca lut cu sânge, sunt raţiunile Providenţei referitoare la viaţa aceasta trecătoare şi nestatornică. În sfârşit dacă se tălmăceşte ca sudori omeneşti şi ale mamei sunt raţiunile Judecăţii dumnezeieşti referitoare la viaţa prezentă, pe care le adună gândurile prin cugetare şi intuiţia prin simţurile îndreptate spre cele văzute. Din acestea, adică din gânduri şi din intuiţie, se încheagă adevărata opinie despre lucrul, care este rodul cugetării în împreunarea cu simţurile. Deci sudorile omeneşti şi ale mamei sunt gândurile cugetării produse cu osteneală şi intuiţiile simţirii, care ne alăptează ca o mamă.

Iar cămilele de Ghefar sunt cele ce provin din posesiunea spatelui. Şi spatele sufletului este trupul, întrucât există pentru suflet. Deci dacă întrebuinţăm bine posesiunea trupului, ni-l facem slujitor sufletului spre naşterea de virtuţi şi nu luăm în considerare decât raţiunile dumnezeieşti ale lui, pentru care a fost creat. Pe urmă, adunând şi raţiunile celor văzute, ca pe nişte cămile de Madiam, acoperim Ierusalimul nostru, adică sufletul, ascunzându-l în vederile dumnezeieşti ale lucrurilor şi făcându-l nevăzut şi nebiruit de patimi. (39)

Numărul patru sute indică firea lumii corporale. Căci aceasta este formată din patru elemente. Iar numărul treizeci şi cinci înseamnă mişcarea raţională a celor virtuoşi în timp. Căci şapte înmulţit cu cinci dă numărul treizeci şi cinci. Iar şapte înseamnă micşorarea temporală, precum cinci înseamnă cunoştinţa raţională. Adunând deci pe patru sute cu treizeci şi cinci ai arătat cunoştinţa raţională, naturală şi temporală a sfinţilor bărbaţi ce trăiesc sub fire şi trup. (40)

Există o potriveală între numere şi cele numărate. Calul sprinten la alergat reprezintă prin picioarele sale mobilitatea perpetuă şi urcuşul. Timpul ce se mişcă iute, nefăcând nici o pauză în curgerea lui, reprezintă activitatea neobosită a celor numărate. Şi pe aceasta o face evidentă numărul rotund. Căci numărul şase, înmulţindu-se cu sine însuşi, se naşte pe sine înseşi. Deci cuvântul Duhului a arătat prin cai şi prin numărul lor sprinteneala, iuţimea şi neoboseala desprinderii virtuoase a dumnezeieştilor bărbaţi în chip tainic. (41)

Cel ce oferă privitorilor aparenţa unei cunoştinţe numai prin repetarea unor cuvinte furate, înşelând auzul celor neînţelepţi, asemenea lui Abesalom, şi spurcând în auzul celor profani, prin posedare silnică, frumoasele şi de Dumnezeu iubitoarele contemplaţii ale celui ce l-a învăţat pe el, întocmai ca pe nişte ţiitoare, după sfatul lui Ahitofel (care se tălmăceşte  frate care se umple de praf, adică frate care sărută cu viclenie), se dovedeşte că suferă de slavă deşartă şi cade în mâna slugilor lui David, în cortul acoperit de varietatea contemplaţiilor naturale, atunci când porneşte cu îndrăzneală la luptă împotriva celui superior (II Samuel 16,18). Căci se dovedeşte că nu calcă nici pe pământ, ca unul ce are solitudinea virtuţii, şi n-a dobândit nici cerul, ca unul ce n-a ajuns cu adevărat la deprinderea înaltă a cunoaşterii. Acela moare, primind trei săgeţi în inimă, care sunt: amintirea fărădelegii faţă de cel ce l-a învăţat, ruşinea pentru mândria cu o cunoştinţă pe care nu o are, şi aşteptarea inevitabilei judecăţi viitoare pentru acestea. Împuns de aceste săgeţi, iubitorul de slavă deşartă moare străpuns. Dar îi precede Ahitofel, sfetnicul lui cel rău, care ţi capătă pe drept moartea prin spânzurătoare (II Samuel 17,23), ca unul ce a învăţat pe copii să se ridice împotriva părinţilor şi a văzut zădărnicit sfatul său cel rău. Căci nu mai poate suporta viaţa după ce a înlăturat vălul de pe falsa prietenie faţă de David, şi n-a putut dovedi că cel ce laudă cu cunoştinţa părută are stăpânirea raţiunii. (44)

Galaad, tălmăcit ca mutarea plânsului, indică suferinţa pocăinţei, iar tălmăcit ca mutarea mărturiei, înseamnă mustrarea conştiinţei pentru greşeală; în sfârşit, tălmăcit ca descoperirea lor, închipuie mărturisirea păcatelor după felul lor. Ajungând în această stare mintea, care e urmărită de părerea de sine din pricina vreunui bine, ucide această plăcere de sine, născută din ea prin împreunarea simţirea cea de alt neam. Şi iarăşi se întoarce în Iudeea şi Ierusalim, adică la mărturisirea milostivilor dumnezeieşti faţă de ea, la nepătimirea desăvârşită de pe urma virtuţilor şi la completarea paşnică a lucrurilor în duh; iar la urma acestora la teologia mistică, ca la un cort sfânt, în care se descoperă în chip tainic frumuseţile cele cu totul nevăzute de alţii. (46)

Opt este unul din numerele dinăuntrul decadei; optzeci, dinăuntrul sutei; opt sute, dinăuntrul miei; opt mii dinăuntrul miriadei. Privite în ele însele aceste numere indică imobilitatea, adică o scădere a cantităţii şi o creştere a intensităţii⁴⁰⁶. Prin urmare când se află în Scriptură în înţeles lăudabil el arată nemişcarea desăvârşită spre patimi, adică încetarea patimilor. Iar acest lucru caracterizează starea veacului viitor, în care nu se vor mai naşte patimi. Numărul patruzeci este icoana lucrurilor sensibile, iar cinci este icoana simţurilor, sub care cade lumea sensibilă ca obiect de ştiinţă naturală. Deci pe drept cuvânt numărul acesta indică deprinderea neroditoare de rău şi eliberarea desăvârşită a dumnezeieştilor bărbaţi de afecţiunea simţurilor faţă de cele sensibile. (47)

Numărul cinci este rotund şi prin înmulţire cu orice număr fără soţ se regăseşte pe sine. Căci înmulţind cu oricare număr fără soţ pe cinci sau multiplii lui cinci, vei afla că numărul rezultat se sfârşeşte în cinci. De pildă: 5X3═15; 5X5═25; 5X7═35; 5X9═45. tot aşa înaintând la infinit, vei afla că cinci ori cinci înmulţit cu fiecare număr fără soţ, sau cinci zeci ori cinci zeci, sau cinci sute ori cinci sute, sau cinci mii ori cinci mii, dau numere în care se regăsesc în sensul că se sfârşesc în ele însele. Dar acest lucru e propriu mişcării circulare şi sferice. Deci cu drept cuvânt învăţaţii în ştiinţa numerelor au primit numărul cinci sferic şi ciclic, ca unul ce nu iese niciodată din sine, prin înmulţirea cu numerele fără soţ. Dar el simbolizează şi ştiinţa generală, care nu iese niciodată din sine în mişcarea fără de sfârşit în jurul totului şi cuprinde toate prin puterea cuvântului. (49)

Înţelepciunea, eliberând prin pedepse de patimi, produce frica, iar prin dobândirea virtuţilor stârnind mintea să privească la cele viitoare, produce dorul după ele. (51)

Înţelepciunea este frică în cei ce n-o doresc, născând privaţiunea prin fugă (de cele ale vieţii) şi este dor în cei ce o iubesc, sau deprindere de a se bucura (de alte bunuri). (52)

Note

În greceşte numărul 300 e notat prin litera T. (384)

O traducere liberă: Căci lucrarea Providenţei constă nu numai în a păstra firea nemicşorată după raţiunea existenţei, ci şi în o face fără lipsă după raţiunea existenţei fericite, dobândite prin har. (386)

Susţine firea după raţiunea existenţei şi fericite. (387)

Numărul şase simbolizează cele şase zile de lucru de peste săptămână, deci activitatea în general. (389)

Mintea fiind în greceşte de genul masculin, iar simţirea de genul feminin, icoana căsătoriei între ele se potriveşte. (398)

Idolii se iau aci în înţelesul de chipuri şi concepte definite, socotite drept Dumnezeu. (Aşa le socoteşte Sfântul Grigorie al Nisei). Mintea după cum primeşte în sine chipuri şi concepte definite, sau se lărgeşte ca să contemple dumnezeirea cea nemărginită, se face un templu al idolilor, sau templu al lui Dumnezeu. (399)

Anul al 7-lea e anul de odihnă, de eliberare de la o muncă străină. Cugetarea se întoarce la contemplarea raţiunilor pure, după ce omul a dobândit nepătimirea. (402)

Buna definiţie a imobilizării, a odihnei de pe treptele superioare ale vieţii duhovniceşti şi din viaţa viitoare: ea nu e inerţie, ci adunare din împrăştiere şi agitaţie, într-o trăire unitară şi intensivă. (406)

Despre diferite locuri grele din dumnezeiasca Scriptură - 3

(Sf. Maxim Marturisitorul)

Iarăşi s-a scris în a doua carte a lui Ezdra: Şi auzind duşmanii seminţiei lui Iuda şi Veniamin, au venit să vadă ce este cu sunetul trâmbiţelor şi au aflat că cei din robie zidesc templul Domnului Dumnezeului lui Israel. Şi apropiindu-se de Zorobabel şi de Iisus şi de capii familiilor lui Israel, le grăiră lor: Să clădim împreună cu voi, căci asemenea vouă ascultăm de Domnul nostru şi jertfim lui din zilele lui Asardaham, regele Asirienilor, care ne-a strămutat aici. Şi le-a zis lor Zorobabel şi Iisus şi capii familiilor lui Israel: Nu putem zidi împreună casa Domnului Dumnezeului nostru. Noi vom zidi singuri Domnului Dumnezeului lui Israel (I Ezdra 4,1-3). Ce înseamnă aceasta şi mai ales ce înseamnă gelozia pentru care n-au voit să zidească împreună cu acei ce se închinau Domnului Dumnezeu?

Iuda înseamnă mărturisire. Iar înţelesul mărturisirii este îndoit. Şi anume există o mărturisire de mulţumire pentru bunurile primite în dar şi există una pricinuită de mustrare şi de certarea pentru relele săvârşite. Căci mărturisire se numeşte şi înşirarea cu mulţumire a binefacerilor dumnezeieşti de către cei vinovaţi. Şi amândouă produc smerenia, căci atât cel ce mulţumeşte pentru cele bune, cât şi cel ce se cercetează pentru fărădelegi se mulţumeşte. Cel dintâi socotindu-se nevrednic pentru bunurile ce i s-au dat, cel de al doilea rugându-se să primească iertare pentru greşeli. Veniamin se tălmăceşte, după înţelesul exact al acestui cuvânt la Evrei, plânsul sau suspinarea mamei, sau îndrumarea mamei, sau fiul dreptei, sau zidirea poporului.

Deci tot ce se mărturiseşte într-unul din cele două chinuri arătate, este de seminţia lui Iuda. Şi tot ce se plânge pentru virtute, sau are dreptatea ca pe o mamă, care îi îndrumă cu pricepere viaţa şi raţiunea, sau este multora cale spre zidire şi mântuire pentru bogăţia virtuţii şi revărsarea învăţăturii sale în cuvânt, face parte din seminţia lui Veniamin. Aşa i-a definit Scriptura pe cei care i-au eliberat din robia patimilor şi au părăsit afecţiunea faţă de cele sensibile şi s-au făcut, prin deprinderea cu nepătimirea, capabilă să zidească casa lui Dumnezeu. Iar casă numesc mintea zidită din diferite virtuţi şi raţiuni prin făptuire şi contemplaţie, spre a fi locuinţă lui Dumnezeu în duh. În sfârşit duşmanii acestora sunt cele patru neamuri mutate în pământul lui Israel de către Azvacafat, regele Asur. Căci acesta a fost primul care a adus în pământul lui Israel Babiloneni, Hutei, Ematei şi Evrei (IV Regi 17,24).

Babilonenii închipuie mândria, tălmăcindu-se prin fire confuză (zăpăcită). Huteii închipuie slava deşartă întrucât îşi mută cugetarea de la virtute la stearpa părere de sine. Căci numele lor tălmăcit înseamnă ieşirea din acestea.

Emateii închipuie voinţa de a plăcea oamenilor.

Căci Emat se tălmăceşte vederea celor de dinafară. Prin aceasta se împart darurile cele mai bogate acelora care cultivă virtutea în chip mincinos, pentru văzul oamenilor.

În sfârşit Evreii închipuie înşelăciunea făţărnicie. Căci se tălmăcesc şerpuitori. Ei scot din virtute pe cei ce-i ascultă, prin înşelăciune şi făţărnicie prietenoasă, aşa cum a făcut şarpele dintâi cu Adam.

Iar Asarhadon, care i-a strămutat pe aceştia în pământul lui Israel, se tălmăceşte cel ce robeşte pe la spate, adică în chip ascuns şi neobservat; sau cel ce robeşte în lanţuri. Dar e vădit că acesta este diavolul, care toate le face pe ascuns spre surparea firii omeneşti şi pe care îl strânge în lanţurile propriilor păcate. Aceasta a adus ćn pământul lui Israel, adică în deprinderea cunoştinţei şi a virtuţii, mândria, slava deşartă, voinţa de a plăcea oamenilor şi făţărnicia, împreunându-le cu cei ce se îndeletnicesc cu virtutea şi cunoaşterea, ca să fure ostenelile celor ce trudesc după bine, abătându-le cu viclenie spre alte lucruri decât spre cauza supremă, scopul activităţii lor.

Poate tocmai pentru că ştia că aceşti draci vicleni se ţin pe urmele celor virtuoşi, scrie dumnezeiescul Apostol Tesalonicenilor (Tesaloniceni 2, 4-6) că nu s-a dus la ei cu cuvinte de linguşire, ca un făţarnic (cum poate credeau ei despre dânsul), nici cu ascunse porniri de lăcomie, vrând să placă oamenilor, nici căutând mărire de la cineva, ca un iubitor de slavă. Căci nu şi-a arătat nici o mândrie, fiind vădite trăsăturile smereniei sale: nenumăratele prigoniri şi pătimirile cu trupul, sărăcia desăvârşită şi simplitatea în rostirea cuvântului. Căci deşi sunt simplu în cuvânt, dar nu şi în cunoştinţă.

Deci aceea auzind sunetul trâmbiţelor, au venit să vadă ce e cu acest sunet şi au aflat că cei scăpaţi din robie zidesc templul Domnului Dumnezeului lui Israel. Trâmbiţele, al căror sunet îl aud dracii necuraţi, sunt cuvintele despre virtute şi cunoştinţă. Iar sunetul acestor cuvinte sunt faptele virtuţilor şi buna statornicie în modul de comportare a celor ce s-au întors prin pocăinţă de la păcat la virtute şi s-au ridicat de la neştiinţă la cunoştinţa de Dumnezeu.

Şi au venit la Zorobael şi la Iisus şi la capii familiilor şi le-au zis lor: Să clădim împreună cu voi, căci la fel cu voi ascultăm de Domnul vostru şi-i jertfim Lui. Zorobael este mintea activă, Iisus mintea contemplativă, iar capii familiilor sunt puterile (facultăţile) sufletului, din care răsar modurile virtuţii şi raţiunile cunoştinţei. De aceasta se apropie dracii necuraţi ai mândriei, ai slavei deşarte, ai voinţei de a plăcea oamenilor şi a făţărniciei, zicând: Să clădim împreună cu voi templul Domnului. Căci nici unul dintre aceşti draci vicleni nu întâmpină vreodată râvna omului virtuos, ci înlăturând mai degrabă lipsurile virtuţilor îndeamnă la şi mai mari silinţe, făcându-se împreună râvnitor cu cei ce se nevoiesc ca să tragă la sine inima celui ce se străduieşte după ce a pierdut măsura constantă a moderaţiei şi să-l ducă pe neobservate spre altă ţintă decât cea spre care credea că merge. De aceea spun viclenii: la fel cu voi ascultăm pe Domnul vostru. Căci nu urăsc neprihănirea şi nu se scârbesc de post, nici de împărţirea de ajutoare, sau de primirea de străini, sau de cântarea de psalmi, sau de citiri, sau de învăţăturile cele mai înalte, sau de culcarea pe jos, sau pe veghere, sau de toate celelalte prin care se caracterizează viaţa lui Dumnezeu, până ce scopul şi cauza celor care se săvârşesc le slujeşte lor. De aceea pe ceilalţi draci îi observă ascetul mai repede şi scapă mai uşor de vătămarea ce vine de la ei.

Dar aceştia, care au aparenţa că ajută omului să umble pe calea virtuţii şi că zidesc împreună cu el templul Domnului, ce minte înaltă i-ar putea descoperi? Ea poate aceasta numai prin cuvântul viu şi lucrător care pătrunde în toate şi străbate până la despărţirea sufletului şi a duhului, adică cunoaşte care dintre fapte şi gânduri sunt sufleteşti, sau forme şi mişcări naturale ale virtuţii, şi care duhovniceşti sau forme şi mişcări mai presus de fire şi proprii lui Dumnezeu, date firii prin har; prin cuvântul care străbate până la despărţirea dintre încheieturi şi măduvă, cunoscând potrivirea sau nepotrivirea dintre modurile virtuţii şi raţiunile duhovniceşti; prin cuvântul care judecă cugetările şi intenţiunile inimilor, adică afecţiunile ascunse ale adâncului nostru faţă de cele spuse şi pricinile nevăzute ale acestora din suflet.

Căci nu este înaintea Lui nici o făptură ascunsă; se înţelege între noi, care credem că ne putem ascunde. Fiindcă toate sunt goale şi descoperite, nu numai cele ce s-au făcut şi s-au gândit, ci şi cele ce se vor face şi se vor gândi. Căci poate de faptele şi gândurile viitoare spune Scriptura că nu este făptură ascunsă, şi nu despre cele ce s-au săvârşit. Fiindcă acestea ne sunt şi nouă înşine şi le sunt şi altora descoperite. Cu atât mai mult lui Dumnezeu, care a cunoscut de mai înainte toate veacurile nesfârşite care au fost, sunt şi vor fi, şi care are de mai înainte prin fire cunoştinţa facerii tuturor; şi care nu din lucruri, ci de la Sine a primit în Sine de mai înainte cunoştinţa lucrurilor. Căci El este cunoştinţa fiinţială a lucrurilor, fiind Făcătorul lor; e însăşi cunoştinţa, ca cel ce are cunoştinţa Sa prin fire, mai presus de orice cauză. Dar chiar şi de faţă de aceasta se află mai presus în tot chipul, conform unei raţiuni suprainfinite care depăşeşte de infinite ori însăşi infinitatea. Căci El este Făcătorul şi al aşa zisei cunoştinţe în orice sens şi chip, şi nu este accesibil nici unei cunoştinţe ce poate fi cugetată sau rostită.

Cine deci, neavând acest cuvânt sălăşluit în adâncul inimii, va putea să scape de vicleniile ascunse ale făţărniciei dracilor împotriva noastră şi să stea de sine, cu totul singur, fără nici un amestec cu ei, şi să zidească templul Domnului, asemenea marelui Zorobael, a lui Iisus şi a capilor de familii, care spun hotărât şi cu glas mare duhurilor amăgitoare ale mândriei, ale slavei deşarte, ale plăcerii de la oameni şi ale făţărniciei: Nu vom zidi cu voi templul Domnului Dumnezeului nostru, ci vom zidi singuri Domnului lui Israel? Numai cel ce are acest cuvânt poate cunoaşte că amestecul dracilor cauzează stricăciunea şi surparea întregii clădiri şi întinează harul şi frumuseţea stăruitoarelor închinate lui Dumnezeu. Căci nimeni nu poate, având ca ajutor la virtute pe vreunul din dracii pomeniţi, să o zidească pe aceasta lui Dumnezeu. Pentru că nu are pe Dumnezeu ca scop în cele ce face, ca să se exercite în virtute privind spre El. Deci nu din gelozie n-au primit cei ieşiţi din robie pe Babilonieni, pe Huteni, pe Ematei şi pe Evrei să zidească împreună cu ei templul Domnului, ci fiindcă au cunoscut cursele ce se ascundeau în aparenţa de prietenie a dracilor, care voiau să le aducă prin bine pe neobservate moartea păcatului.

Fie deci ca şi noi să zicem totdeauna duhurilor răutăţii, care ne vădesc în chip nevăzut cu înfăţişarea prieteniei duhovniceşti şi ne spun: Să zidim împreună cu voi templul Dumnezeului nostru: Nu putem să zidim împreună casa Domnului Dumnezeului lui nostru, ci noi vom zidi singuri Domnului lui Israel. Singuri într-o anumită privinţă, deoarece o dată ce ne-am eliberat de duhurile care ne războiau din lipsa virtuţii şi de la care am ieşit, nu vrem ca, înălţându-se prin excesele voastre, să fim iarăşi străpunşi şi să cădem cu atât mai cumplit ca întâia oară, cu cât din cea dintâi cădere exista nădejdea întoarcerii în temeiul unei iertări pentru slăbiciune, dar din cea de-a doua întoarcere este cu neputinţă sau foarte grea, deoarece acum suntem urâţi din pricina mândriei ce ne vine din faptul că am săvârşit, în loc de cele de-a dreapta, altele ca ei sunt şi mai la dreapta. Dar totuşi nu singuri în altă privinţă, deoarece îi avem pe Sfinţii Îngeri, ca ajutoare la cele bune, dar şi mai mult pe Dumnezeu, care se arată El însuşi pe Sine în noi prin faptele dreptăţii şi ne zideşte pe noi Sieşi templu sfânt şi slobod de toată patima.

Scolii

Cel ce plânge pentru păcatele de mai înainte şi are în sine în chip desăvârşit credinţa lui Dumnezeu, care-l naşte mereu spre dreptate, şi-şi oferă viaţa şi raţiunea ca să se întipărească în ele toată virtutea, s-a făcut pe sine mădular al seminţiei duhovniceşti a lui Veniamin, arătându-şi naşterea după Dumnezeu ca faptă a voinţei, nu a necesităţii. Căci cel ce poartă de bunăvoie naşterea lui Dumnezeu este fiul dreptei. (3)

Prin Babilonieni înţelege mândria, dat fiind că aceasta produce o cugetare confuză. Căci patima mândriei constă în două neştiinţe. Iar aceste două neştiinţe împreunându-se, dau o cugetare confuză. Căci numai este acela mândru, care ignoră atât ajutorul dumnezeiesc cât şi neputinţa omenească. Deci mândria este lipsa cunoştinţei de Dumnezeu şi de om. Căci prin negarea celor două extreme ia fiinţă o afirmare mincinoasă. (4).

Prin Hutei înţelege slava deşartă. Căci slava deşartă este abaterea de la scopul cel după Dumnezeu şi îndreptare spre alt scop decât cel dumnezeiesc. Fiindcă iubitorul de slavă deşartă este cel ce urmăreşte virtutea pentru slava sa, nu pentru a lui Dumnezeu şi care plăteşte prin ostenelile sale laudele goale de la oameni. (5)

Prin Ematei înţelege dorinţa de a plăcea oamenilor. Căci cel ce voieşte să placă oamenilor are grijă numai de purtările de dinafară şi de cuvinte linguşitoare, ca prin cele dintâi să fure vederea, iar prin cele de-al doilea să fure auzul acelora care se lasă îndulciţi şi impresionaţi numai de cele ce văd şi se aud şi mărginesc virtutea numai la ceea ce cade sub simţuri. Deci voinţa de a plăcea oamenilor se arată în înfăţişarea unor purtări şi cuvinte care vor să fie cinstite de oameni ca virtuoase. (6)

Prin Evrei înţelege făţărnicia. Iar făţărnicia este afectarea prefăcută a prieteniei, sau ura acoperită sub înfăţişarea prieteniei, sau duşmănia ce se arată ca bunăvoinţă, invidia ce-şi dă o faţă iubitoare, sau dispoziţia păcătoasă ce înşeală pe privitori prin afişarea chipurilor virtuţii, sau o viaţă care are forma virtuţii dar nu şi podoaba ei de fapte, sau afectarea unei dreptăţi ce constă numai în aparenţă, sau chipul filosofiei lucrătoare care acoperă golul ascuns al voinţei virtuoase, sau amăgirea cu chip de adevăr pe care o cultivă cei ce imită pe şarpe prin şiretenia năravurilor. (7)

Cauza lucrurilor şi a bunurilor din lucruri este Dumnezeu. Deci cel ce se osteneşte pentru virtute şi cunoştinţă şi nu sporeşte; pe măsura creşterii sale în har, în recunoaşterea nevredniciei proprii, nu a scăpat de răul mândriei. Iar cel ce cultivă binele pentru slava proprie, se cinsteşte pe sine mai mult decât pe Dumnezeu, fiind străpuns de pilonul slavei deşarte. De asemenea cel se săvârşeşte sau urmăreşte virtutea pentru a fi văzut de oameni, pune aprobarea omenească mai presus de cea Dumnezeiască, bolind de patima de a plăcea oamenilor. Iar cele ce îşi vopseşte în chip viclean purtările sale cu buna cuviinţă a virtuţii şi-şi acoperea dispoziţia rea a voinţei cu înfăţişarea văzută a cuvioşiei, spre amăgirea oamenilor, cumpără virtutea cu viclenia făţărniciei. Deci, Azvacat cel spiritual îndreaptă intenţia fiecăruia din aceştia, de la cauza propriei spre alte scopuri. (8)

Prin Zorobael se înţelege aici mintea activă, dat fiind că este mai războinic, iar prin Iisus, mintea contemplativă, dat fiind că e preot şi a fost rânduit să facă necontenit rugăciuni către Dumnezeu. (10)

Despărţirea sufletului şi a duhului indică deosebirea dintre virtuţile din fire, ale căror raţiuni le avem în chip firesc, şi dintre cele de la Duhul, al căror har îl primim în dar. Deosebirea acestora o face Scriptura în chip clar. (11)

Măduva este cuvântul dumnezeiesc, care nutreşte ca pe nişte oase gândurile dumnezeieşti din noi, care la rândul lor susţin trupul virtuţilor. Iar încheietura este modul făpturii, în care se realizează unirea gândurilor cu raţiunile Dumnezeieşti spre a da întregul virtuţii. (12)

Cugetările şi intenţiunile, pe care zice că le judecă cuvântul sunt legăturile dumnezeieşti şi cu gândurile şi cauzele acestor legături. Căci cugetarea mişcă amintirea, care este prin fire şi afecţiune, iar intenţia priveşte spre sfârşit, ceea ce e propriu cauzei. (13)

Dracii care războiesc sufletul în lipsa virtuţii sunt aceia care îl învaţă desfrâul şi beţia, iubirea de argint şi cele asemenea. Iar cei care îl războiesc din pricina excesului de virtute sunt acei care îl învaţă părerea de sine, slava deşartă, mândria şi cele asemenea, strecurând prin cele de-a dreapta în chip ascuns ispitele celei de-a stânga. (15)

Definiţia virtuţii este unirea prin cunoştinţă a neputinţei omeneşti cu puterea dumnezeiască. Deci cel ce se închide pe sine în neputinţa firii, încă nu a ajuns la hotarul virtuţii. Din această pricină el păcătuieşte, ca unul ce n-a primit încă puterea ce întăreşte neputinţa. Iar cel ce prezintă cu îndrăzneală în loc de puterea dumnezeiască neputinţa proprie ca putere, a sărit pe hotarul virtuţii. El păcătuieşte prin aceea că nu recunoaşte ceea ce s-a făcut mai pe urmă prin el în chip suprafiresc. El socoteşte păcatul drept virtute. E mai de iertat deci ce s-a închis în neputinţa sa naturală, pătimind mai bine căderea de la virtute din trândăvie, decât cel ce prezintă în loc de puterea dumnezeiască neputinţa proprie ca putere în stare să împlinească datoriile. Căci mai degrabă îşi pricinuieşte căderea prin îndrăzneala sa. (16)

Mult poate rugăciunea lucrătoare a dreptului. Ce înseamnă lucrătoare?

Eu ştiu că rugăciunea este lucrătoare în două feluri. Într-unul, când cel ce se roagă aduce rugăciunea sa lui Dumnezeu împreună cu faptele poruncilor, când deci rugăciunea lui nu cade de pe limbă numai ca un cuvânt simplu şi ca un sunet gol al vocii, zăcând leneşă şi fără consistenţă, ci când este lucrătoare, vie şi însufleţită prin împlinirea poruncilor. Căci rugăciunea şi cererea îşi împlinesc consistenţa când le umplem prin virtuţi. Această umplere face rugăciunea dreptului tare, încât toate le poate, lucrând prin porunci.

Într-altfel este lucrătoare, când cel ce are lipsă de rugăciunea dreptului săvârşeşte faptele rugăciunii, îndreptându-şi viaţa de mai înainte şi făcând tare cererea dreptului, întru-cât o împuterniceşte prin purtarea sa cea bună. Căci nu foloseşte rugăciunea dreptului celui care, având trebuinţă de ea, se desfată mai mult cu păcatele decât cu virtuţile. De pildă marele Samuil plângea odinioară pe Saul care păcătuise, dar nu putea să-l facă pe Dumnezeu îndurător, neavând în ajutorul plânsului său îndreptarea cuvenită a păcătosului. De aceea Dumnezeu, oprind pe slujitorul Său de la plânsul de prisos, îi zice: Până când vei plânge pentru Saul? Căci Eu l-am lepădat pe el, ca să nu mai împărăţească peste Israel (I Regi 16,1).

De asemenea Ieremia, care suferea tare pentru poporul Iudeilor înnebunit de amăgirea dracilor, nu este auzit când se roagă, întrucât nu are ca putere a rugăciunii întoarcerea necredincioşilor Iudei de la rătăcire. De aceea, oprindu-l şi pe Dumnezeu de la rugăciunea în zadar zice: Şi nu te mai ruga pentru poporul acesta şi nu-mi mai cere să am milă de ei; nu te mai ruga şi nu mai veni la mine pentru ei, că nu voi auzi (Ieremia 7,16).

Este cu adevărat o mare nesimţire, ca să nu zic nebunie, să ceară mântuire prin rugăciunile drepţilor acela care-şi desfată sufletul în cele stricăcioase, şi să ceară dreptate pentru acele fapte cu care se laudă, întinându-se cu voinţa. Cel ce are trebuinţă de rugăciunea dreptului trebuie să nu o lase nelucrătoare şi inertă, dacă urăşte cu adevărat cele rele, ci să o facă lucrătoare şi tare, într-aripând-o prin propriile sale virtuţi, şi în stare să ajungă la Cel ce poate să dea iertare pentru greşeli.

Prin urmare mult rugăciunea dreptului când e lucrătoare, fie prin dreptul care o face, fie prin cel ce o roagă prin drept s-o facă. Când e lucrătoare prin dreptul care o face, îi dă lui îndrăzneală către Cel ce poate să împlinească cererile drepţilor; iar când e lucrătoare prin cel ce o roagă prin drept s-o facă, îl echilibrează pe el de ticăloşia de mai înainte, schimbându-i dispoziţia spre virtute.

Întru aceasta vă bucuraţi puţin acum, măcar că trebuie să vă întristaţi în multe feluri de încercări. Cum, întristat fiind cineva în încercări, poate să se bucure întru cele ce se întristează?

Cuvântul adevărului cunoaşte două feluri de întristări: una ascunsă în suflet, iar alta arătată prin simţire. Cea dintâi cuprinde tot adâncul sufletului, lovit de biciul cunoştinţei; iar cea de-a doua se întinde peste toată simţirea, care se adună din revărsarea ei naturală, sub povara durerilor. Cea dintâi este urmare a plăcerii trăită cu simţurile, iar cealaltă a bucuriei din suflet⁴²². Mai bine zis, una este urmarea patimilor de bună voie ale simţurilor, iar cealaltă a celor fără de voie⁴²³.

Căci întristarea este, după părerea mea, o dispoziţie din care lipseşte plăcerea. Iar lipsa plăcerilor e adusă de osteneală. Osteneala, la rândul ei, e provocată în chip vădit de lipsa deprinderii naturale, sau pierderea ei. Iar lipsa deprinderii naturale, e produsă de îmbolnăvirea puterii ce se află prin fire la dispoziţia deprinderii vine din reaua întrebuinţare a lucrării ei naturale. În sfârşit reaua întrebuinţare a lucrării ei constă în mişcarea puterii spre ceea ce nu este potrivit cu firea şi nu are consistenţă.

Dar precum cunoaşte Scriptura două feluri de întristări, la fel cunoaşte două feluri de ispite. Unul cu voie şi unul fără de voie, unul creator de plăceri voite, celălalt aducător de dureri fără voie. Ispita cu voia dă fiinţă plăcerilor voite, iar cea fără de voie aduce durerile fără de voie⁴²⁴. Una este cauza întristării din suflet, iar cealaltă a întristării după simţuri.

De aceea socotesc că Domnul şi Dumnezeul nostru, învăţând pe ucenicii săi cum trebuie să se roage, le spuse să se roage să nu le vină felul ispitelor cu voia: Şi nu ne duce pe noi în ispită, adică îi învaţă pe ucenicii Săi să se roage să nu fie lăsaţi să facă experienţa ispitelor plăcerii, adică a celor voite şi poftite. Iar marele Iacob, zis fratele Domnului, învăţând pe cei ce luptă pentru adevăr să nu se ferească de felul ispitelor fără de voie, zice: Mare bucurie să socotiţi fraţii mai când cădeţi în felurite ispită, adică în încercările, care nu sunt voite şi poftite şi produc dureri. Şi Domnul o arată aceasta limpede adăugând: ci ne izbăveşte de cel rău, iar marele Iacob zicând: Ştiind că cercarea credinţei voastre lucrează răbdarea, iar răbdarea să-şi aibă lucrul ei desăvârşit, ca să fiţi desăvârşiţi şi întregi, fără nici o lipsă. Desăvârşit este cel ce luptă împotriva ispitelor cu voia, prin înfrânare, şi cele fără de voie stăruie cu răbdare, iar întreg este cel ce-şi însoţeşte făptuirea cu cunoştinţa şi a cărui contemplaţie nu este lipsită de fapte.

Aşadar întristarea şi plăcerea fiind împărţite între suflet şi simţire, cel ce caută plăcerea sufletului, primeşte întristarea simţurilor şi devine cercat, desăvârşit şi întreg. Cercat întrucât a experimentat prin simţire cele contrare; desăvârşit, întrucât a luptat neobosit cu plăcerea din simţuri, prin înfrânare şi răzdare; întreg, întrucât păstrează neştirbite, statornice şi constante deprinderile care luptă cu dispoziţiile simţirii opuse întreolaltă; acesta deprinderi sunt făptuitoarea şi contemplaţia, care rămân legate întreolaltă şi nedespărţite, făptuirea vădind prin modurile ei cunoştinţa contemplaţiei, iar contemplaţia purtând, ca şi raţiunea, platoşa virtuţii cu fapta.

Deci fiindcă Scriptura spune că întristarea ca şi plăcerea sunt de două feluri şi una se află în suflet, iar alta în simţuri, să privim pe scurt şi cauzele lor.

Întristarea din suflet este îndoită. Una este pentru greşelile proprii, alta este pentru greşelile străine. Iar cauza acestei întristări este în chip vădit plăcerea după simţuri a celui ce se întristează, sau a celor pentru care se întristează. Căci judecând drept, aproape că nu este păcat în oameni, care să nu-şi aibă ca început al naşterii sale afecţiunea neraţională a sufletului faţă de plăcerea simţurilor.

Iar cauza plăcerii din suflet este, în chip vădit, întristarea după simţuri a celui ce se veseleşte şi se bucură de virtuţile proprii sau ale altora. Căci după judecata cea dreaptă, aproape că nu este virtute între oameni, care să nu aibă ca început al naşterii sale întoarcerea înţeleaptă a sufletului de la simţire. Dobândind sufletul, care urmăreşte virtutea, această desfacere de simţire, aceasta din urmă se va afla în chip necesar în dureri şi osteneli, nemaiavând unită cu ea puterea care ne născoceşte diferite plăceri în temeiul afecţiunii voluntare a sufletului faţă de ele. Dimpotrivă această putere respinge acum bărbăteşte, prin înfrânare, năvala plăcerilor fireşti ale simţurilor. Iar faţă de ostenelile şi durerile fără de voie şi potrivnice firi ce vin asupra-i, rămâne cu totul neînduplecată, neputând fi abătută de la deprinderea şi de la frumuseţea dumnezeiască a virtuţii, de la plăcerea cea fără consistenţă. Şi nu cade de la înălţimea virtuţilor ca să abată ostenelile ce vin asupra-i, pentru a cruţa trupul de simţirea durerilor. Iar cauza întristării după simţuri este preocuparea totală a sufletului de cele conforme firii sale, pe când plăcerea după simţuri o produce în chip vădit lucrarea sufletului contrară firii lui neputând avea alt început al naşterii ei decât abaterea sufletului de la cele conforme firii sale.

Căci plăcerea după fire a minţii şi a simţurilor sunt opuse una alteia, din pricina deosebirii extreme a celor supuse lor. Pentru că cele supuse minţii sunt entităţile spirituale şi necorporale, pe care le sesizează după fiinţă; iar cele supuse simţurilor sunt lucrurile sensibile şi corporale, pe care le percep ele de asemenea după fire.

Deci fiindcă nu e cu putinţă minţii să străbată la cele spirituale înrudite cu ea fără contemplarea lucrurilor sensibile, aşezate la mijloc, iar aceasta nu se poate face fără lucrarea simţurilor care o întovărăşeşte şi care e înrudită cu lucrurile sensibile, pe drept cuvânt dacă se lipeşte de înfăţişările cele văzute, socotind lucrarea simţurilor care o întovărăşeşte drept o lucrare naturală, care din cel spirituale şi cele conforme firii, prinzându-se zicând cu amândouă mâinile de cele corporale şi cele conforme firii. Purtate apoi de acestea în chip neraţional (din pricina simţirii care a biruit-o), mintea pe care o naşte întristarea din suflet, întrucât acesta e lovit de biciuirile dese ale conştiinţei, iar pe de alta produce plăcerea de simţire, îngrăşând-o cu născocirile mijloacelor de desfătare a trupului. Dacă însă mintea, de la prima atingere prin simţuri cu cele văzute, taie înfăţişarea acestora şi contemplă raţiunile duhovniceşti ale lucrurilor, curăţite de figurile aşezate pe ele, produce plăcerea din suflet, nemaifiind reţinută de nici unul din lucrurile văzute prin simţuri, şi naşte întristarea din simţire, aceasta fiind lipsită de toate lucrurile naturale sensibile. Căci acolo unde simţurile sunt cârmuite de raţiunile în contemplarea celor văzute, trupul e lipsit de toată plăcerea după fire, neavând simţurile slobode şi dezlegate de lanţurile raţiunii, ca să slujească plăcerilor.

Dacă deci, precum am spus, întristarea sau durerea sufletului (căci sunt unul şi acelaşi lucru) e produsă de plăcerea de simţire, iar întristarea sau durerea simţirii de plăcerea din suflet, pe drept cuvânt cel ce doreşte şi nădăjduieşte viaţa păstrată în cer spre moştenire nestricăcioasă, prihănită şi neveştejită, prin învierea din morţi a Dumnezeului şi Mântuitorului nostru Iisus Hristos, are în suflet o veselie şi o bucurie negrăită, bucurându-se neîncetat de nădejdea bunurilor viitoare, dar în trup şi în simţire poartă întristarea, sau ostenelile cauzate simţirii de feluritele încercări şi de durerile prilejuite de ele. Căci orice virtute este însoţită de plăcere şi de durere: durere pentru trup, care se lipseşte de durerea dulce şi lină, şi plăcerea pentru suflet, care se desfată în duh cu raţiunile curăţite de tot ce cade sub simţuri.

Se cuvine deci ca mintea, întristându-se în viaţa aceasta (căci aşa cred că se înţelege acum) cu trupul pentru multe strâmtorări ce-i vin din încercările pentru virtute, să se bucure şi să se veselească cu sufletul pururea pentru nădejdea bunurilor veşnice, chiar dacă simţirea e apăsată de durere. Căci dacă nu sunt vrednice pătimirile sufletului de acum de slava viitoare, ce se va descoperi nouă zice Apostolul.

În felul acesta se poate omul bucura, după părerea mea, pentru ceea ce se întristează. Căci întristându-se cu trupul de virtute din pricina ostenelilor, se bucură cu sufletul de aceeaşi virtute, privind la frumuseţea celor viitoare ca la ceva prezent. Pentru această frumuseţe, cel ce se înnoieşte necontenit prin naşterea sufletului în duh, moare în fiecare zi, asemenea marelui David (Psalmi 43, 24), prin renunţarea de bunăvoie la trup, având atâta plăcerea mântuitoare, cât şi întristarea folositoare. Iar prin întristare nu înţelegem pe cea neraţională, a celor mulţi, care apasă sufletul pentru că e lipsit de plăceri sau de bunuri materiale ce stârnesc în om în om porniri contrare firii spre cele care nu trebuie şi îl fac să fugă de cele ce nu trebuie să fugă, ci pe cea raţională şi încercată de înţelepţi în cele dumnezeieşti şi pe cea care descoperă răul prezent. Căci întristarea este un rău prezent ce se află în suflet când plăcerea simţirii împiedică discernământul raţiunii, sau în simţire când drumul sufletului înaintează neîmpiedicat în virtute, aducând cu atât mai multe strâmtorări simţirii, cu cât procură mai multă plăcere şi bucurie sufletului închinat în Dumnezeu, prin lumina înrudită a virtuţii şi cunoştinţei.

Scolii

Domnul ne învaţă să ne rugăm să nu ajungem în ispitele cu voia, care produc plăcere trupului şi durere sufletului. Iar marele Iacob ne îndeamnă să ne bucurăm de încercările cele fără de voie, care alungă plăcerea trupului şi durerea sufletului. (7)

Cercat este cel ce a făcut experienţa durerii şi plăcerii trupului, întrucât a încercat atât la latura favorabilă a celor trupeşti. Desăvârşit este cel ce a biruit plăcerea şi durerea trupului prin puterea raţiunii. Iar întreg este cel ce şi-a păstrat neschimbate deprinderile făptuirii şi ale contemplaţiei, prin tăria dragostei de cele dumnezeieşti. (10)

Oricărei întristări din suflet îi premerge, zice, o plăcere a trupului. (11)

Fără legătura pătimaşă a sufletului cu simţurile nu este în oameni păcat. (12)

Puterea născocitoare de care vorbeşte este puterea cugetătoare (mintală) a sufletului. Aceasta ieşind din legătura cu simţurile, nu mai are cine să se îngrijească de plăceri pe seama sufletului, printr-o afecţiune de bunăvoie faţă de el. Ea nu se mai ocupă nici cu uşurarea durerii sufletului, din pricina preocupării totale şi afectuoase a voinţei de cele dumnezeieşti. (15)

Preocuparea sufletului de cele conforme cu firea se face începutul durerii simţurilor. Căci sufletul ostenindu-se pentru cele bune după fire, nu mai este nici o putere care să născocească mijloacele ce procură plăcere simţurilor. (16)

Mintea îndată ce socoteşte lucrarea simţurilor ca proprie, se încâlceşte în înfăţişările lucrurilor sensibile şi născoceşte plăceri pe seama trupului, neputând străbate dincolo de natura celor văzute, fiind reţinută de legătura pătimaşă cu simţurile. (18)

Cel ce preface legile lucrurilor prin imitare în legea sa, este un virtuos, făcând raţională mişcarea celor lipsite de raţiune. Iar cel ce preface legea sa în legile altora prin imitare, e un pătimaş, schimbând raţiunea în ceea ce-i lipsit de raţiune. (19)

Trupul e al sufletului, iar nu sufletul al trupului. Căci cel mai mic este al celui mai mare, nu cel mai mare al celui mai mic. Deci fiindcă pentru greşeala dintâi a răsărit în noi legea păcatului, care este plăcerea simţurilor, iar pentru aceasta s-a hotărât moartea trupului prin osteneli şi dureri, rânduită spre desfiinţarea legii păcatului, cel ce ştie că moartea s-a ivit din pricina păcatului, spre desfiinţarea lui, se bucură pururea în sufletul său când vede cum este desfiinţată legea păcatului din trupul său prin feluritele osteneli şi dureri, ca să primească fericita viaţa viitoare în duh. Căci ştie că nu poate ajunge la aceasta dacă nu e golită mai înainte din trup, ca dintr-un vas, încă în această viaţă, legea păcatului, susţinută prin afecţiunea voinţei fără de el. (21)

Note

Bucuria duhovnicească înseamnă o comprimare a plăcerilor senzuale, precum plăcerile senzuale produc întristare în suflet. (422)

Patimile de bună voie sunt cele păcătoase. Ele produc întristare sufletului. Patimile fără de voie sunt durerile, strâmtorările. Ele produc întristarea simţurilor. (423)

Ispita fără de voie, care e o suferinţă, un necaz, o osteneală, e mai potrivit să se numească încercare. E şi ea o ispită, întrucât suferinţa îl face şi ea pe om adeseori să păcătuiască pentru a scăpa de ea. Dar pe când ispita plăcerii (ispita în sens strâns) trebuie respinsă, ispita durerii (încercarea) trebuie acceptată. Deci atitudinile faţă de ele trebuie să fie direct opuse. Rău ar fi când s-ar respinge amândouă (indiferenţa, apatia), dar şi mai rău când s-ar accepta ispita plăcerii şi s-ar respinge cea a durerii. Ispita plăcerii conduce plăcerii simţirii şi întristare sufletului, iar încercarea durerii aduce întristare simţirii şi bucurie sufletului. Nu te poţi bucura cu sufletul şi totodată desfătat cu simţirile, adică nu poţi primi deodată şi ispita şi încercarea. Deci beţia şi desfătarea pe care o simţim în vremea unei voluptăţi deşi ni se pare că ne-a pătruns toată fiinţa, e numai o plăcere a simţurilor, nu şi a sufletului. Sufletul a putut să se scufunde în acele clipe, dacă nu simţim în mijlocul acelei voluptăţi o întristare internă ca semn al prezenţei lui. Am devenit cu alte cuvinte în acele clipe în întregi ai simţurilor. În nici un caz voluptatea nu e şi a sufletului.

Pentru această mântuire au căutat cu stăruială şi au cercetat cu de-amănuntul Proorocii care au proorocit despre harul rânduit vouă, cercetând care şi ce fel de timp este acela arătat lor duhul lui Hristos dintre ei, care le mărturisea despre patimile lui Hristos şi despre măririle de după ele. (I Petru 1, 10-13) dacă fericiţii Prooroci ne-au lăsat în scris cele ce au răsunat în urechile lor de la Duhul, ca să le căutăm şi să le cercetăm, cum şi cu ce căutare şi cercetare le-au căutat şi cercetat, odată ce le-au răsunat în urechi şi au scris cele descoperite lor?

Puterile de căutare şi cercetare a lucrurilor dumnezeieşti sunt sădite în firea oamenilor, fiinţial de către Creator, prin însăşi aducerea ei în existenţă. Iar descoperirea lucrurilor dumnezeieşti le împărtăşeşte prin har puterea Preasfântului Duh. Dat fiind însă că cel viclean a ţintuit în urma păcatului aceste puteri încă de la început de firea celor văzute, şi nu mai era cine să înţeleagă şi să caute pe Dumnezeu (Psalmi 13, 2) întrucât toţi cei părtaşi de firea omenească îşi mărgineau puterea minţii şi raţiunii la înfăţişarea lucrurilor sensibile şi nu mai aveau nici o înţelegere pentru cele mai presus de simţuri, pe drept cuvântul harului Preasfântului Duh a restabilit puterea celor ce n-au îmbrăţişat rătăcirea cu intenţiile şi cu toată inima, dezlipind-o de cele materiale. Deci reprimând-o curăţită prin har, aceştia au căutat întâi şi au cercetat, apoi au căutat cu stăruinţă şi au cercetat cu de-amănuntul tainele dumnezeieşti prin acelaşi har al Domnului.

Fiindcă nu e îngăduit să zicem că numai harul de sine lucrează în Sfinţi cunoştinţele tainelor, fără puterile care primesc prin fire cunoştinţa. Căci atunci socotim că sfinţii Prooroci nu înţelegeau iluminările date lor de către Preasfântul Duh. Dar în acest caz cum ar mai fi adevărat cuvântul care zice: Înţeleptul înţelege cele din gura sa (Proverbe. 16,25). Pe de altă parte n-au primit cunoştinţa adevărată a lucrurilor nici numai căutând-o prin puterea firi, fără harul Duhului Sfânt. Căci atunci s-ar dovedi de prisos sălăşluirea Duhului în Sfinţi, neajutându-le întru nimic la descoperirea adevărului. Şi cum ar mai fi adevărat cuvântul care zice: Toată darea cea bună şi tot darul desăvârşit de sus este, pogorând de la Părintele luminilor; sau: Fiecăruia i s-a dat arătarea Duhului spre folos; căci unuia, zice, i s-a dat prin Duhul cuvânt de înţelepciune, altuia cuvânt de cunoştinţă prin acelaşi Duh, altuia, darul tămăduirilor ş.a. m. d. Apoi adaogă: Toate le lucrează unul şi acelaşi Duh, împărţind fiecăruia îndeobşte precum voieşte. Şi voieşte ceea ce este spre folos fiecăruia, ca să împlinească dorul nepătimaş al celor ce caută cele dumnezeieşti. Căci ce caută cele dumnezeieşti, desigur va lua cele ce caută. Iar cel ce caută cu vreo patimă, nu va primi ce caută, căutând în chip rău. Căci zice: Cereţi şi nu primiţi, fiindcă cereţi rău (Iacov 4,5).

Prin urmare harul Duhului Sfânt nu lucrează înţelepciunea în Sfinţi fără mintea care să o primească; nici cunoştinţa, fără raţiunea capabilă de ea; nici credinţa, fără convingerea minţii şi a raţiunii despre cele viitoare şi deocamdată nearătate; nici darurile vindecărilor, fără iubirea de oameni cea după fire; nici vreun altul dintre celelalte daruri, fără deprinderea şi puterea capabilă de fiecare. Dar iarăşi nu va dobândi omul ceva din cele înşirate numai prin puterea naturală, fără puterea lui Dumnezeu, care să le dăruiască.

Iar aceasta o arată limpede toţi Sfinţii, care, după ce se învrednicesc de descoperirile celor dumnezeieşti, caută raţiunile celor descoperite (Daniel 12,8; Zabulon 4,5). Astfel Avram, primind făgăduinţa că va moşteni pământul arătată lui prin cuvintele ce i le spune Dumnezeu: Eu sunt Domnul care te-am scos din pământul Chaldeilor, ca să-ţi dau pământul acesta spre moştenire, nu se mulţumeşte să primească ceea ce a căutat ieşind din pământul Chaldeilor, ci a căutat cu dor să afle şi felul cum va moşteni, zicând către Dumnezeu: Stăpâne Doamne, prin ce voi cunoaşte că-l voi moşteni (Facerea 15,7)? Iar Moise, primind puterea semnelor şi a minunilor, a căutat să înveţe modurile şi raţiunile prin care avea să dobândească vrednicia de crezare a semnelor dăruite (Exod 4,1). Iar marele David zice: Şi a mai pus în ei toate raţiunile semnelor şi a minunilor lui, în pământul lui Ham. Şi tot el zice despre sine, strigând către Dumnezeu: Descoperă ochii mei şi vei înţelege minunile din legea Ta (Psalmi 118, 18). Apoi: Făclie picioarelor mele este legea Ta şi lumina cărărilor mele (Psalmi 118, 105). Iar marele Daniil, care dorea cu atâta putere vedeniile dumnezeieşti, pentru care a stat nemâncat trei săptămâni, căutând raţiunilor lor, aude pe un Înger zicând către alt Înger: Tâlcuieşte celui de acolo vedenia (Daniel 8,16). În sfârşi marele Prooroc Zaharia la fiecare vedenie din proorocia lui în prezintă pe îngerul ce grăia în el, arătându-i şi învăţându-l raţiunile vedeniilor, zicând: Şi mi-a arătat mie Îngerul, carte grăieşte în mine: Doamne, ce sunt acestea? (Zaharia 1,9).

E limpede din acestea că toţi Sfinţii pe de o parte au primit de la Duhul descoperirii, pe de alta au cerut să li se lămurească raţiunile celor descoperite. De asemenea că harul Duhului nu desfiinţează câtuşi de puţin puterea firii, ci mai degrabă, fie slăvită prin întrebuinţarea ei într-un mod contrar firii, o face iarăşi tare prin întrebuinţarea ei într-un mod potrivit firii, înălţând-o la înţelegerea celor dumnezeieşti.

Desigur Duhul Sfânt este cel ce caută şi cercetează în noi cunoştinţa lucrurilor. Dar nu caută pentru Sine ceea ce caută, fiindcă e Dumnezeu şi mai presus de orice cunoştinţă, ci pentru noi cei ce avem lipsă de cunoştinţă. Precum şi cuvântul făcându-se trup, nu săvârşeşte taina întrupării pentru Sine, ci pentru noi. Dar precum fără trup însufleţit mintal nu ar fi lucrat Cuvântul în chip dumnezeiesc cele ale trupului, la fel nici Duhul Sfânt nu lucrează în Sfinţi cunoştinţele tainelor, fără puterea cea după fire, care caută şi cercetează cunoştinţa. Deci ori de căutau, ori de căutau cu stăruinţă, ori de cercetau ori de cercetau cu de-amănuntul, Sfinţii aveau harul Duhului, care mişca puterea mintală şi raţională a lor spre căutarea şi cercetarea celor privitoare la mântuirea sufletului. Fără Duhul nu vedeau nimic din cele duhovniceşti, fiindcă nu poate mintea omenească să perceapă fără lumina dumnezeiască cele dumnezeieşti şi spirituale.

Căci precum nu se poate odihni ochiul perceapă cele sensibile fără lumina soarelui, la fel fără lumina duhovnicească nu ar putea primi mintea omenească niciodată vreo vedere duhovnicească. Cea dintâi luminează simţul văzului prin fire spre perceperea corpurilor, cea de-a doua luminează mintea spre contemplare pentru a înţelege cele mai presus de simţuri.

Iar mântuirea sufletelor este sfârşitul credinţei. Sfârşitul credinţei este descoperirea adevărată a Celui crezut. Iar descoperirea adevărată a celui crezut este pătrunderea (perihoreza) negrăită a Celui crezut în cel ce crede, după măsura credinţei fiecăruia. Această pătrundere, la rândul lui, este întoarcerea finală a celor ce cred la principiul propriu, este împlinirea dorinţei. Împlinirea dorinţei este odihnirea pururi mobilă a celor plini de dorinţă, în jurul Celui dorit. Iar odihnirea pururi mobilă a celor plini de dorinţă în jurul Celui dorit este bucuria veşnică şi neîncetată a Celui dorit. Bucuria veşnică şi neîntreruptă e împărtăşirea de bunurile dumnezeieşti mai presus de fire⁴⁴⁹. Iar împărtăşirea de bunurile dumnezeieşti mai presus de fire, este asemenea celor ce se împărtăşesc. Asemănarea celor ce se împărtăşesc cu Cel de care se împărtăşesc, atât cât este cu putinţă. Iar identitatea actualizată prin asemănare a celor ce se împărtăşesc cu Cel de care se împărtăşesc, este îndumnezeirea celor ce se învrednicesc de îndumnezeire. Îndumnezeirea, ca să spun sumar, este concentrarea tuturor timpurilor şi veacurilor şi a celor din timp şi din veac. Iar concentrarea şi sfârşitul timpurilor şi veacurilor şi a celor din ele este unirea nedespărţită a începutului adevărat şi propriu în cei mântuiţi. Unirea nedespărţită a începutului şi sfârşitului adevărat în cei mântuiţi este ieşirea cea bună din cele naturale a celor hotărniciţi fiinţial între început şi sfârşit. Iar ieşirea cea bună din cele naturale a celor mărginiţi între început şi sfârşit, este o lucrare atotviguroasă şi supraputernică, nemijlocită şi infinită a lui Dumnezeu ce lucrează la infinit în cei învredniciţi de acea ieşire bună din cele naturale. În sfârşit lucrarea această nemijlocită, atotviguroasă şi supraputernică a lui Dumnezeu, ce lucrează la infinit, este o plăcere şi o bucurie tainică, şi supratainică a celor stăpâniţi de ea în temeiul unei uniri negrăite şi mai presus de înţelegere; o bucurie pe măsura căreia nu se poate afla minte sau raţiune, înţelegere sau cuvânt în lumina celor create⁴⁵¹.

Căci nu posedă firea raţiunilor celor mai presus de fire, precum nici legile celor contrare firii. Mai presus de fire numim plăcerea dumnezeiască şi înţeleasă, pe care Dumnezeu o procură firii, unindu-se după har cu cei vrednici. Iar contrar firii este durerea negrăită ce se naşte din lipsa acelei plăceri, pe care Dumnezeu o procură firii, unindu-se în afară de har cu cei nevrednici. Căci Dumnezeu unindu-se cu toţi, după calitatea dispoziţiei aflătoare în fiecare, dă fiecare, precum ştie El, simţirea potrivită, după cum s-a pregătit fiecare prin sine însuşi spre primirea Celui ce se va uni cu toţi la sfârşitul veacurilor⁴⁵².

Deci socotesc că prin mântuirea sufletelor ca sfârşit al credinţei (I Petru 1,9), corifeul Apostolilor Petru înţelege îmbrăţişarea de cele mai presus de fire. Pentru această mântuire, desigur prin Duhul Sfânt au căutat cu stăruinţă Proorocii şi au cercetat cu de-amănuntul, care şi ce fel de chip este acela arătat lor de Duhului lui Hristos aflător în ei, care le mărturisea despre patimile lui Hristos şi despre măririle de după ele. Aşadar pe cel ce caută cu stăruinţă în duh mântuirea sufletelor şi cercetează cu de-amănuntul raţiunile şi modurile duhovniceşti ale acestei mântuiri, îi povăţuieşte la înţelegere Duhul Sfânt, care nu lasă să rămână în ei nemişcată şi nelucrătoare puterea prin care pot să caute cu stăruinţă cele dumnezeieşti.

Mai întâi El învaţă să caute omorârea voinţei din păcat sau a păcatului din (prin) voinţă şi învierea voinţei în (prin) virtute sau a virtuţii în (prin) voinţă. De asemenea să cerceteze modurile de omorâre a voinţei din păcat, sau a păcatului din (prin) voinţă; la fel raţiunile învierii voinţei (prin) virtute şi a virtuţii (prin) voinţă. Căci prin aceste moduri şi raţiuni obicinuieşte să se înfăptuiască omorârea păcatului din (prin) voinţă, sau a voinţei pentru păcat, precum şi învierea virtuţii în (prin) voinţă sau a voinţei în (prin) virtute. Fiindcă ei au în chip vădit, ca parte în veacul acesta (pe care Scriptura l-a numit timp), patimile în Hristos în preajma firii, patimi pe care le-a mărturisit lor Duhul Sfânt, ca să se sădească în Hristos întru asemănarea morţii Lui prin omorârea păcatului, dar şi în asemănarea învierii, prin lucrarea virtuţilor.

Căci se cuvine de fapt ca cel ce vrea să se mântuiască să omoare nu numai păcatul prin voinţă, ci şi voinţa însăşi pentru păcat (faţă de păcat) şi să învie nu numai voinţa pentru virtute, ci şi însăşi virtutea pentru voinţă. Aceasta pentru că întreaga voinţă omorâtă să fie despărţită de întregul păcat omorât, încât să nu-l mai simtă, şi întreaga voinţă înviată să simtă, şi întreaga voinţă înviată să simtă întreaga virtute înviată printr-o unire nedespărţită.

Aceasta căutând-o mai întâi Sfinţii prin Duhul Sfânt, au dobândit filozofia lucrătoare. După aceasta, devenind curaţi şi slobozio de orice întinare, şi-au mişcat ochiul mintal al sufletului spre ţinta finală a făpturilor prin acelaşi Duh, căutând cu stăruinţă, după învierea voinţei, şi nestrălucirea firii, şi cu de-amănuntul modurile şi raţiunile nemuririi celei dumnezeieşti⁴⁵⁸. Căci nu mai căutau învierea voinţei, pe care o primiseră deja prin făptuire morală de la Duhul, precum nu mai cercetau nici modurile ei, ci căutau acum cu stăruinţă nestricăciunea firii, pe care nu o aveau, şi cercetau cu de-amănuntul modurile şi raţiunile îndumnezeirii ei. Spre aceasta le era acum tot zorul, dorind slava ei în Hristos, ca precum au pătimit împreună cu El în veacul acesta (pe care, cum am zis, Scriptura l-a numit timp), aşa să fie şi slăviţi împreună cu El în veacul viitor, devenind, într-un chip mai presus de fire, moştenitori ai lui Dumnezeu după har împreună şi moştenitori cu Hristos după iconomie, prin puterea întrupării Celui ce şi-a însuşit toată firea.

Căci Hristos fiind prin fire Dumnezeu şi om, ca Dumnezeu Îl moştenim noi după har într-un chip mai presus de fire, prin participarea cea negrăită. Iar ca om care ne-a însuşit pe noi, făcându-se pentru noi în chipul nostru, se moşteneşte şi El însuşi pe Sine împreună cu noi, datorită coborârii Sale neînţelese. Pe acesta Sfinţii dorindu-L mai înainte în chip tainic în duh, au îfvăţat că slavei celei întru Hristos ce se va arăta în viitor pe urma virtuţii trebuie să-i premeargă în timpul de faţă pătimirile în timpul de faţă pătimirile în El pentru virtute. Căci cercau, zice, care şi ce fel de timp este arătat lor de Duhul lui Hristos din ei, care le mărturisea de mai înainte pătimirile în Hristos.

Deci ei căutau cu stăruinţă şi cercetau cu de-amănuntul nu numai nestricăciunea firii şi raţiunile îndumnezeirii ei, ci şi timpul în care va veni încercarea prin pătimiri de dragul ei, ca să facă vădită atât dispoziţia celor ce o doresc cu adevărat, cât şi intenţia celor ce o doresc cu făţărnicie; apoi şi timpul, adică veacul celălalt, în care se va arăta prezentă şi actualizată îndumnezeirea după har, care îi va face pe toţi întru asemănarea dumnezeiască, pe măsura în care este capabil fiecare să o primească. Poate aceasta a numit-o Scriptura mărirea ce va urma ostenelilor pentru virtute.

Acestea trebuie spuse ca răspuns celui ce ar zice: de ce n-a zis Scriptura aici căutare şi cercetare, ci căutare cu stăruinţă şi cercetare cu de-amănuntul? Răspunzând astfel, va arăta lămurit înţelesul lor cel mai apropiat. Dar eu cunosc şi alt înţeles al lor, pe care l-am auzit de la oarecare înţelept. Zicea adică acela, spunând un lucru mai tainic despre căutarea şi căutarea cu stăruinţă a originii (începutului) şi a ţintei finale (sfârşitului). Şi anume despre căutare că ea e folosită în chip natural pentru origine, iar căutarea cu stăruinţă pentru ţinta finală. Căci în mod firesc nimeni nu-şi va căuta cu stăruinţă originea, precum nimeni nu-şi va căuta în mod firesc ţinta finală. Ci originea şi-o caută, iar ţinta finală şi-o caută cu stăruinţă. Dar, zicea, de când omul a aruncat prin neascultare de îndată ce-a început să existe, îndărătul sau originea proprie, nu mai putea să caute ceea ce s-a căutat în urma lui. Şi deoarece originea circumscrie în mod natural mişcarea celor pornite din ea şi ţinta finală, în care ca într-o cauză îşi caută sfârşitul mişcarea celor ce se află în mişcare.

Deci omul căutându-şi cu stăruinţă ţinta sa finală dă de originea sa, care se află în mod natural în ţinta sa finală. Căci părăsind căutarea originii sale, a întreprins în fire căutarea cu stăruinţă a ei ca ţintă finală. Fiindcă nu era cu putinţă să scape din hotarul ei, care înconjoară din toate părţile şi-şi circumscrie mişcarea. Deci, cum am zis, nu putea căuta originea ajunsă înapoia sa, dar a trebuit să caute cu stăruinţă ţinta finală originea părăsită, după ce nu a cunoscut ţinta finală din origine.

Poate şi aceasta vrea să ne înveţe înţeleptul Solomon când zice: Ce este ce a fost însăşi ceea ce va fi. Şi ce este ce s-a făcut? Însăşi ceea ce se va face. Prin aceasta arată oarecum cu înţelepciunea originea din ţintă, căci nu se mai arată după călcarea poruncii ţinta finală din origine, ci originea din ţinta finală; nici nu mai caută cineva raţiunile originii, ci caută cu stăruinţă pe acelea care duc pe cei aflători în mişcarea spre ţinta finală.

Dar cineva ar putea spune că de multe ori cuvântul căutate în Scriptură nu are în mod sigur acest înţeles. De pildă se spune: Caută pacea şi urmăreşte-o pe ea, sau: Căutaţi mai întâi Împărăţia lui Dumnezeu şi dreptatea Lui. Dar acela poate găsi chiar în aceste locuri, dacă le priveşte cu atenţie, întărirea celor spuse de noi. Căci spunând Scriptura: Caută pacea şi urmăreşte-o pe ea, prin aceasta a dat sfatul să se urmărească originea în ţinta finală; iar Împărăţia, care este originea, a poruncit să se caute cu stăruinţă prin dreptate, care este ţinta finală a Împărăţiei. Căci Împărăţia lui Dumnezeu este înainte de orice dreptate mai bine zis e ea însăşi dreptatea, spre care tinde ca spre ţinta finală, toată mişcarea celui ce se străduieşte. Fiindcă dreptatea înseamnă a da în mod egal fiecăruia după vrednicie; iar Împărăţia este ocrotirea după lege. Deci dreptatea e aceeaşi cu Împărăţia. Prin ea, ca prin ţinta finală, pot merge cu uşurinţă cei ce vor spre Împărăţie, ca(spre origine. Fiindcă dreptatea este Împărăţia lucrată (actualizată), iar Împărăţia, dreptatea sprijinită prin fapte. Căci a ocroti după lege făpturile, înseamnă a da fiecăreia cele potrivite cu vrednicia sa. Iar a da fiecăreia cele potrivite cu vrednicia sa, e tot una cu ocrotirea după lege a existenţelor. Prin urmare nici o deosebire în cuvinte nu zdruncină acordurile dintre înţelesurile Sfintei Scripturi pentru cei ce înţeleg cu înţelepciune cele dumnezeieşti.

Iar dacă ar vrea cineva să înţeleagă şi altfel căutarea, sau căutarea cu stăruinţă şi cercetarea cu de-amănuntul, va afla că atât căutarea cât şi căutarea cu stăruinţă se referă la minte, iar cercetarea şi căutarea cu de-amănuntul la raţiune. Căci în mod natural caută mintea şi cercetează prin fire raţiunea. Căutarea este, ca să dau o definiţie, o mişcare simplă însoţită de dorinţă, pe care o face mintea spre ceva ce poate fi cunoscut; iar cercetarea este o distincţie simplă şi însoţită de o intenţie pe care o face raţiunea cu privire la ceva ce poate fi cunoscut. Căutarea cu stăruinţă este mişcarea pătrunsă de cunoaştere şi de ştiinţă şi însoţită de o dorinţă de-o anumită calitate sau mărime, pe care o face mintea spre ceva care poate fi cunoscut; iar cercetarea cu de-amănuntul este distincţia prin fapte pe care o poate face raţiunea cu privire la ceva ce poate fi cunoscut, mânată de o intenţie de-o anumită calitate sau mărime. Aplicând aceste definiţii la cele dumnezeieşti, zicem despre căutare că este mişcarea primă şi simplă şi însoţită de dorinţă a minţii spre propria cauză, iar cercetarea distincţia primă şi simplă, pe care o face raţiunea cu privire la propria cauză, mânată de o anumită intenţie. Căutarea cu stăruinţă este iarăşi mişcarea pătrunsă de cunoştinţă şi de ştiinţă, pe care o face mintea spre propria cauză, mânată de o dorinţă fierbinte. Iar cercetarea cu de-amănuntul este distincţia, pe care o face raţiunea ce împlineşte virtuţile, cu privire la cauza proprie, mânată de o intenţie chibzuită şi înţeleaptă.

Deci şi Sfinţii Prooroci, căutând cu stăruinţă şi cercetând cu de-amănuntul cele privitoare la mintea sufletului, erau purtaţi spre Dumnezeu de o mişcare arzătoare şi înfocată a minţii, pătrunsă de ştiinţă şi cunoştinţă, şi făceau cu raţiunea distincţii înţelepte în vreme ce împlineau poruncile dumnezeieşti. Iar cei ce-i imită pe ei caută asemănarea stăruitor cu cunoştinţă şi ştiinţă, mântuirea sufletelor, şi cercetează amănunţit, cu chibzuinţă şi înţelepciune distincţiile din faptele dumnezeieşti.

Scolii

Cel ce cere fără patimă, primeşte harul de a lucra prin fapte virtuţile; cel ce caută în chip nepătimaş, află adevărul din lucruri prin contemplarea naturală; iar cel ce bate în chip nepătimaş la uşa cunoştinţei, va intra neîmpiedicat la harul ascuns al teologiei mistice (cunoştinţa tainică despre Dumnezeu). (2)

Mintea este organul înţelepciunii; raţiunea al cunoştinţei; încredinţarea (convingerea) amândurora, al credinţei; care este susţinută prin amândouă; iubirea naturală de oameni, al darurilor vindecărilor. Căci tot darul dumnezeiesc are în noi, ca putere sau dispoziţie, un organ corespunzător şi capabil de el. Astfel cel ce şi-a curăţit mintea de orice nălucire sensibilă, primeşte înţelepciune; cel ce şi-a făcut raţiunea stăpână peste afectele înnăscute, adică peste mânie şi poftă, primeşte cunoştinţă; cel ce are în minte şi raţiune o încredinţare neclintită cu privire la Dumnezeu, primeşte credinţa care toate le poate; iar cel ce a ajuns la iubirea naturală de oameni, după înlăturarea totală a iubirii păcătoase de sine, primeşte darurile vindecărilor. (3)

Mai întâi cel evlavios caută să omoare păcatul pentru voinţă şi voinţa pentru păcat; pe urmă cercetează cum şi în ce chip trebuie să le fortifice pe aceasta una pentru alta. După mortificarea desăvârşită a acestora una pentru alta, caută viaţa voinţei în virtute şi a virtuţii în voinţă; pe urmă cercetează cum şi în orice chip trebuie să dea viaţă fiecăreia din acestea în cealaltă. Căutarea este, ca să dăm o definiţie, dorirea unui lucru dorit, iar cercetarea e căutarea modului de împlinire a dorinţei după lucrul dorit. (10)

Cel ce a omorât voinţa după păcat, s-a împreunat cu Hristos întru asemănarea morţii, iar cel ce a înviat-o pe aceasta pentru dreptate, s-a împreunat cu El şi întru asemănarea învierii Lui. (11)

Păcatul şi voinţa omorându-se una pentru alta, dobândesc o îndoită nesimţire una faţă de alta. Iar dreptatea şi voinţa având viaţa una în alta, dobândesc o îndoită simţire una faţă de alta. (12)

Mintea mişcându-se fără să ştie, spre cauza lucrurilor, numai prin dorinţă, caută numai; iar raţiunea scrutând raţiunile adevărate din lucruri, în chip felurit, le cercetează. (14)

Note

Bucuria, zice Sfântul Maxim, nu are nimic opus, nici trecut, nici viitor. Căci bucuria nu cunoaşte nici tristeţe trecută şi nu aşteaptă cu frică nici săturarea (plictiseala) viitoare (Ambigua). Dacă-i aşa, bucuria adevărată, care nu poate fi decât bucuria veşnică, nu poate fi procurată de bunurile create mărginite, ce numai de bunurile dumnezeieşti, care niciodată nu sfârşesc, care fac pe cel părtaş de ele să iasă din timp. (449)

Până când în făptură e Dumnezeu numai ca început, ea contribuie cu lucrarea ei la dezvoltarea darului primind ca început. De când Dumnezeu s-a făcut în sfârşit în făptură, adică începutul s-a unit cu sfârşitul, nu mai lucrează decât Dumnezeu. (451)

Orice făptură trebuie să ajungă la o încetare a lucrării ei naturale (Sâmbăta) şi la o sălăşluire în ea a lucrării exclusive a lui Dumnezeu. Făptura bună prin dezvoltarea până la limita de sus a posibilităţilor sale iar făptura rea prin coruperea totală a puterilor ei naturale. (452)

Asceza, făptuirea morală, învie voinţa. Treapta ulterioară, gnoza sau îndumnezeirea, ce urmează după încetarea activităţii morale, învie şi firea întru nestricăciune şi nemurire. Până nu se consolidează viaţa în neschimbalitatea în bine, nu poate dobândi nici firea neschimbalitatea. Între asceză şi mistică e o continuitate necesară. (458)

Ca al unui miel neîntinat şi nespurcat, care este Hristos, cunoscut mai înainte de întemeierea lumii, dar arătat în timpurile din urmă pentru noi (I Petru 1, 19-20). De cine cunoscut mai înainte?

Prin taina lui Hristos cuvântul Scripturii a numit pe Hristos însuşi. Aceasta o mărturiseşte limpede marele Apostol, spunând: Taina cea ascunsă de neamuri, s-a descoperit acum, de unde se vede că după el taina lui Hristos e tot una cu Hristos. Iar această taină, este, desigur, unirea negrăită şi neînţeleasă a dumnezeirii şi omenităţii într-un singur ipostas. Unirea aceasta adună omenitatea la un loc cu dumnezeirea în tot chipul în raţiunea ipostasului şi face din amândouă un singur ipostas compus, fără să aducă nici un fel de micşorare a deosebirii lor fiinţiale după fire. Astfel se înfăptuieşte, precum am spus, un singur ipostas al lor, şi totuşi deosebirea firilor rămâne neatinsă, ceea ce face ca şi după unire să se păstreze micşorată integritatea lor după fire, măcar că sunt unite. Căci acolo unde prin unire nu s-a produs nici o schimbare sau alterare în cele ce s-au unit, a rămas neatinsă raţiunea fiinţială a fiecăreia după cele ce s-au unit. Iar acolo unde raţiunea fiinţială a rămas neatinsă şi după unire, au rămas nevătămate şi firile, nepierzând nici una ale sale din pricina unirii.

Căci se cădea Făcătorul a toate, ca făcându-se prin fire, potrivit iconomiei, ceea ce nu era, să se păstreze pe Sine neschimbat, atât ca aceea ce era după fire, cât şi ca ceea ce a devenit prin fire potrivit iconomiei. Fiindcă nu se poate cugeta la Dumnezeu vreo schimbare, precum nu se poate cugeta peste tot vreo mişcare, care singură face cu putinţă schimbarea la cele ce se mişcă. Aceasta este taina cea mare şi ascunsă. Aceasta este ţinta fericită (sfârşitul) pentru care s-au întemeiat toate. Acesta este scopul dumnezeiesc, gândit mai înainte de începutul lucrurilor, pe care definindu-l spunem că este ţinta finală mai înainte gândită, pentru care sunt toate, iar ea pentru nici una. Spre această ţintă finală privind, Dumnezeu a adus la existenţă fiinţele lucrurilor. Acesta este cu adevărat sfârşitul. Providenţei şi al celor providenţiale, când se vor readuna în Dumnezeu cele făcute de El. Aceasta este taina care circumscrie toate veacurile şi descoperă sfatul suprainfinit al lui Dumnezeu, care există de infinite ori infinit înainte de veacuri. Iar vestitor (Înger) al ei s-a făcut însăşi Cuvântul fiinţial al lui Dumnezeu, devenit om. Căci acesta a dezvăluit, dacă e îngăduit să spunem, însăşi adâncul cel mai dinăuntru al bunătăţii părinteşti, însăşi adâncul cel mai dinăuntru al bunătăţii părinteşti şi a arătat în Sine sfârşitul pentru care au primit făpturile începutul existenţei. Fiindcă pentru Hristos sau pentru taina lui Hristos au primit toate veacurile şi cele aflătoare înlăuntrul veacurilor începutul existenţei şi sfârşitul lui Hristos. Căci încă dinainte de veacuri a fost cugetată şi rânduită unirea hotarului (definitului) şi a nehotărniciei (indefinitului), a măsurii şi a lipsei de măsură, a marginii şi a nemărginirii, a Creatorului şi a creaturii, a stabilităţii şi a mişcării⁴⁷¹. Iar această taină s-a înfăptuit în Hristos, care s-a arătat în cele din urmă dintre timpuri, aducând prin ea împlinirea hotărârii de mai înainte a lui Dumnezeu. Aceasta, pentru ca cele ce se mişcă după fire să găsească odihna în jurul Aceluia care este după fiinţă cu totul nemişcat, din mişcarea lor faţă de ele însele şi una faţă de alta; de asemenea ca să primească prin experienţa cunoştinţa trăită a Aceluia în care s-a învrednicit să se odihnească, cunoştinţa care le oferă posesiunea fericită, neschimbată şi constantă a Celui cunoscut de ele.

Căci Scriptura ştie de o îndoită cunoştinţă a celor dumnezeieşti. Una e relativă şi constă numai în raţionament şi în înţelesuri, neavând simţirea experiată prin trăire a Celui cunoscut. Prin ea ne călăuzim în viaţa aceasta. Cealaltă e în sen propriu adevărată şi constă numai în experienţa trăită, fiind în afară de raţionament şi de înţelesuri şi procurând toată simţirea Celui cunoscut, prin participarea la El după har. Prin aceasta vom primi în viaţa viitoare îndumnezeirea mai presus de fire, ce se va lucra fără încetare. Cunoştinţa relativă, cuprinsă în raţionament şi înţelesuri, mişcă dorinţa spre cunoştinţa trăită prin participare. Iar cea trăită, care procură simţirea. Celui cunoscut prin participare şi prin experienţă, înlătură cunoştinţa cuprinsă în raţionament şi înţelesuri.

Căci este cu neputinţă, zic înţelepţii, să existe deodată cu experienţa lui Dumnezeu, raţionamentul cu privire la EL; sau deodată cu simţirea lui Dumnezeu, înţelegerea Lui. Fiindcă prin raţionamentul despre Dumnezeu înţeleg o cunoştinţă prin analogie, scoasă din contemplarea lucrurilor. Prin simţire, experienţa prin participare a bunurilor mai presus de fire. În sfârşit prin înţelegere, cunoştinţa simplă şi unitară despre El, răsărită din lucruri. Dar poate că acestea au valoare în legătură cu orice alt lucru, dacă experienţa unui lucru opreşte raţionamentul cu privire la el şi dacă simţirea lui dă odihnă silinţei de a-l înţelege. Căci experienţă numesc cunoştinţa trăită care se iveşte după încetarea oricărui raţionament iar simţire însăşi participarea la lucrul cunoscut, care apare după încetarea oricărei înţelegeri. Poate că acestea vrea să ni le spună în chip tainic marele Apostol când zice: Cât despre proorocii, se vor desfiinţa; cât despre darul limbilor, va înceta; cât despre cunoştinţă, se va sfârşi. El vorbeşte desigur despre cunoştinţa aflătoare în raţionament şi înţelesuri.

Această taină a fost cunoscută mai înainte de toate veacurile de către Tatăl, şi Fiul şi Sfântul Duh. De Tatăl ca acela care a binevoit-o, de Fiul ca acela care a îndeplinit-o, iar de Sfântul Duh ca acela care a conlucrat. Fiindcă nu este cunoştinţa Tatălui şi a Fiului şi Sfântul Duh, odată ce una este şi fiinţa şi puterea lor. Căci nu ignora Tatăl întruparea Fiului, precum nici Duhul Sfânt. Pentru că în întreg Fiul, care împlinea taina mântuirii noastre prin întrupare se afla întreg Tatăl după fiinţă, nu întrupându-Se, ci binevoind să se întrupeze Fiul se afla în întreg Duhul Sfânt după fiinţă, nu întrupându-Se, ci conlucrând cu Fiul la întruparea cea negrăită pentru noi.

Deci fie că zice cineva Hristos, fie taina lui Hristos, singura Sfânta Treime are preştiinţa ei după fiinţă; cu alte cuvinte nu mai Tatăl, Fiul şi Sfântul Duh. Şi să nu se întrebe nimeni cu nedumerire, cum Hristos, fiind unul din Sfânta Treime e preştiut de ea. Căci nu ca Dumnezeu a fost Hristos preştiut, ci ca om, adică întruparea Lui cea după iconomie pentru om. Pentru că Cel ce este veşnic existent, din Cel veşnic existent mai presus de cauză şi de raţiune, niciodată nu este preştiut. Fiindcă preştiute sunt numai acelea, care au un început al existenţei fiind cauzate. Deci Hristos a fost preştiut nu ca ceea ce era după fire ca Sine însuşi, ci ca ceea ce s-a arătat mai pe urmă făcându-Se din iconomie pentru noi.

Căci se cădea cu adevărat ca Cel ce este după fire făcătorul fiinţei lucrurilor, să se facă şi Autorul îndumnezeirii după har a celor create, ca astfel Dătătorul existenţei să se arate ca şi Dăruitorul fericirii veşnice a existenţei. Deci dat fiind că nici una dintre făpturi nu se cunoaşte pe sine sau vreun alt lucru ca ceea ce sunt după fiinţă, pe drept cuvânt nu e făptură care să nu fie lipsită după fire şi de preştiinţa celor ce vor fi. Numai Dumnezeu, care este mai presus de cele ce sunt, se cunoaşte şi pe Sine ca ceea ce este după fiinţă şi le cunoaşte şi pe toate cele făcute de El mai înainte de-a fi. Ba va dărui după har şi făpturilor cunoştinţa despre ele însele, ca şi cunoştinţa reciprocă despre ceea ce sunt după fiinţă, şi le va descoperi raţiunile lor ce se află în El în chip unitar mai înainte de facerea lor.

Scolii

Cunoştinţa, zice, este îndoită. Una stă în raţionament şi în înţelesuri despre Dumnezeu, neavând simţirea celor cugetate printr-o prezenţă a feţei lor. Cealaltă este cea prin trăire, care singură are posesiunea adevărurilor, prin prezenţa feţei lor, fără raţionamente şi înţelesuri. (2)

Dat fiind că raţiunea indică prin cunoştinţă un lucru ce poate fi cunoscut, ea mişcă dorinţa celor ce sunt mişcaţi de ea spre posesiunea lucrului indicat. (3)

Cunoştinţa prin raţiune premerge oricărei experienţe. Căci posesiunea lucrului e dată numai prin experienţă. (4)

Note

Ideea aceasta o exprimă sfântul Maxim şi în Capitole gnostice. Comentând aceste capete Hans Urs von Balthasar spunea: Întruparea Domnului este centrul, sensul şi scopul lumii, ba moartea şi Învierea lui Hristos sunt numai forma completă a legii universale în general, chiar făcând abstracţie de păcat. Desigur Maxim nu exclude păcatul  deci nu e martor direct pentru teoria seotistă a întrupării  dar modelează legea întrupării după legea firii, ba aceasta e întocmită în sfatul dumnezeiesc în vederea aceleia. În acest loc sfântul Maxim spune că nu abia păcatul lui Adam, ci însăşi constituţia lumii, aşa cum a ieşit din gândul şi din actul creator al lui Dumnezeu, o îndrumă spre Hristos. În Cap. gnostice) se spune că toate cele create au fost întemeiate spre Hristos, întrucât toate se cer după cruce, mormânt şi Înviere. Acum spune că această întemeiere spre Hristos stă în aceea că toate cele create se cer după unirea cu necuratul, fapt iniţiat prin întruparea Cuvântului lui Dumnezeu.

.

S-ar părea că după sfântul Maxim problema trebuie rezolvată în sensul că şi chiar fără de păcat lumea era destinată unei întrupări a Logosului în ea, a unei morţi şi a unei învieri a omenităţii Logosului şi a lumii în El. dar păcatul a dat acestei întrupări caracterul de extremă chenoză, crucii caracterul sângeros şi ispăşitor, iar Învierii caracterul de biruinţă asupra morţii. Fără păcat ar fi fost o întrupare, o cruce şi o Înviere mistică, în sensul că şi creatul ca atare (chiar ajuns la nepătimire, trebuie să primească în El pe Dumnezeu într-un mod mai deplin (întrupare), să se odihnească de activităţile şi însuşirile sale (moartea) şi să învie la o activitate exclusiv dumnezeiască (îndumnezeirea). Logosul cu omenitatea Sa ne-ar fi fost Înaintemergătorul pe acest drum. Aşadar taina lui Hristos a fost rânduită din veac şi lumea a fost creată cu o constituţie corespunzătoare cu ea, dar păcatul a modelat într-un fel nou executarea ei. Dar dincolo de sensul răscumpărător impus de păcat, întruparea, moartea şi învierea Lui au şi sensul mistic şi în acest sens ele trebuie repetate de fiecare făptură. (471)

Căci vremea este ca să înceapă judecata de la casa lui Dumnezeu. Iar dacă începe întâi de la noi, care va fi sfârşitul celor ce nu ascultă de Evanghelia lui Dumnezeu? Şi dacă dreptul abia se mântuieşte, unde se va arăta necredinciosul şi păcătosul? Ce înseamnă: Vremea este să înceapă judecata de la casa lui Dumnezeu?. Sau: dacă dreptul abia se mântuieşte?

Dumnezeu, care a zidit firea omenească, nu a creat împreună cu ea nici plăcerea nici durerea din simţire (din simţuri), ci a dat minţii ei o anumită capacitate de plăcere, prin care să se poată bucura în chip tainic de El. Această capacitate (care e dorinţa naturală a minţii lui Dumnezeu), lipind-o primul om de simţire îndată ce a fost creat, şi-a văzut plăcerea mişcându-se potrivnic firii, spre lucrurile sensibile, prin mijlocirea simţurilor. Dar Cel ce se îngrijeşte de mântuirea noastră a înfipt în mod providenţial în această plăcere, ca pe un mijloc de pedepsire, durerea, prin care s-a zidit în chip înţelept în firea trupului legea morţii, ca să limiteze nebunia minţii, care-şi mişcă, potrivnic firii, dorinţa spre lucrurile sensibile.

Astfel, datorită plăcerii potrivnice raţiunii, care a pătruns în fire, a pătruns ca un antidot, şi durerea conformă cu raţiunea. Aceasta e mijlocită de multe pătimiri, între care şi din care este şi moartea, şi are rostul să înlăture plăcerea potrivnică firii, ba chiar să o desfiinţeze cu desăvârşire, ca să se arate darul plăcerii dumnezeieşti în minte. Căci toată durerea având drept cauză a naşterii sale fapta unei plăceri care îi premerge, e o datorie pe care trebuie să o plătească în chip natural, în virtutea cauzalităţii, toţi cei ce sunt părtaşi de firea omenească. Fiindcă plăcerea potrivnică firii e urmată în chip firesc de durere în toţi cei a căror naştere a fost anticipată de legea plăcerii fără cauză. Iar fără cauză numesc plăcerea primei greşeli, întrucât nu a fost urmarea unei dureri premergătoare.

Deci după cădere toţi oamenii aveau în mod natural plăcerea ca anticipaţie a venirii lor pe lume şi nici unul nu era liber de naşterea pătimaşă prin plăcere. De aceea toţi plăteau în mod natural durerile ca pe o datorie şi ca pe o datorie suportau moartea de pe urma lor, şi nu se afla chip de scăpare pentru cei tiranizaţi silnic de plăcerea nejustificată şi stăpâniţi în mod natural de durerile justificate şi de moartea cea atotjustificată de pe urma lor⁴⁷⁶. Căci pentru desfiinţarea plăcerii atotnecuvenite era trebuinţă de durerile atotcuvenite de pe urma ei care sfâşiau în chip jalnic pe om (ce-şi avea începutul facerii în stricăciunea plăcerii şi sfârşitul în stricăciunea morţii). Iar pentru îndreptarea firii ce pătimea, trebuia să se iscodească o durere şi o moarte în acelaşi timp şi necauzată; necauzată (nevinovată) prin faptul de-a nu avea plăcerea ca anticiparea naşterii, şi necuvenită prin faptul de a nu fi urmarea unei vieţi pătimaşe. Acestea pentru că durerea şi moartea atotnecuvenită, să desfiinţeze total originea atotcuvenită a firii din plăcere şi sfârşitul ei atotcuvenit prin moarte, cauzat de acea origine. Şi aşa să se facă neamul omenesc iarăşi liber de plăcere şi de durere, recăpătându-şi firea limpezimea de la început, nemaifiind întinată de trăsăturile care au pătruns în firea celor supuşi fericirii şi stricăciunii.

Pentru aceasta Cuvântul lui Dumnezeu, fiind Dumnezeu desăvârşit după fire, se face om desăvârşit, constatator din suflet mintal şi trup pătimitor după fire, asemenea nouă, afară numai de păcat, neavând câtuşi de puţin plăcerea răsărită din neascultare, ca anticipaţie a naşterii Sale în timp din femeie, dar însuşindu-şi, din iubirea de oameni, de bunăvoie, durerea de pe urma aceleia, care este sfârşitul firii. Iar aceasta a făcut-o ca, suferind pe nedrept, să desfiinţeze obârşia noastră din plăcerea necuvenită, care ne tiraniza firea; căci moartea Domnului n-a fost o datorie plătită pentru această obârşit din plăcere, ca la ceilalţi oameni, ci mai degrabă o putere opusă acestei obârşii. De asemenea ca să înlăture cuvenitul sfârşit al firii prin moarte, întrucât acesta nu avea la El ca pricină plăcerea nelegiuită, pentru care a pătruns (acest sfârşit în fire) şi care era pedepsită prin el după dreptate⁴⁴⁷.

Căci Domnul fiind înţelept, drept şi puternic după fire, se cădea ca înţelept să nu ignore modul tămăduirii, ca drept să nu înfăptuiască în chip silnic mântuirea omului stăpânit de păcat cu voia lui, iar ca atotputernic să nu se arate slab în aducerea la îndeplinire a vindecării.

Înţelepciunea şi-a arătat-o în modul tămăduirii, făcându-se om fără vreo schimbare sau ştirbire. Cumpăna dreptăţii a arătat-o în mărimea pogorârii, luând de bunăvoie osânda noastră în trăsătura pătimitoare⁴⁷⁸ a firii Sale şi făcând din această trăsătură o armă spre desfiinţarea păcatului şi a morţii de pe urma lui, adică a plăcerii şi a durerii de pe urma ei. Pentru că în trăsătura pătimitoare stătea puterea păcatului şi a morţii, adică domnia silnică a păcatului prin plăcere şi stăpânirea morţii prin durere. Căci e vădit că în trăsătura pătimitoare a firii stă puterea plăcerii şi a durerii. Pentru că vrând să scăpăm de simţirea chinuitoare a durerii, ne luăm refugiul la plăcere, încercând să ne mângâiem firea torturată de chinurile durerii. Dar grăbindu-ne să tocim împunsăturile durerii prin plăcere, întărim şi mai mult zapisul aceleia împotriva noastră, neputând ajunge la o plăcere eliberată de durere şi de osteneli.

Iar tăria puterii atotcovârşitoare şi-a arătat-o dăruind firii neschimbalitatea prin toate cele contrare suferite de El. Căci dăruind firii prin patimi nepătimirea, prin osteneli odihna şi prin moarte viaţa veşnică, a restabilit-o iarăşi, înnoind prin privaţiunile Sale trupeşti deprinderile firii şi dăruindu-i acesteia prin întruparea Sa harul mai presus de fire, adică dumnezeirea.

Făcutu-s-a deci Dumnezeu om cu adevărat şi a dat firii o altă obârşie pentru o a doua naştere, obârşie care o duce prin osteneală şi durere spre plăcerea viitoare⁴⁷⁹. Căci protopărintele Adam, călcând porunca dumnezeiască, a dat firii altă obârşie decât cea dintâi, constatatoare din plăcere, dar sfârşind în moartea prin durere; şi a născocit, la sfatul şarpelui, o plăcere, ce nu era urmarea unei dureri de mai înainte, ci mai degrabă ducea la durere. Prin aceasta i-a dus, cu dreptate, pe cei toţi născuţi din el după trup, împreună cu sine la sfârşitul morţii prin durere, datorită obârşiei lor nedreptate prin plăcere. Dar tot aşa Domnul, făcându-Se om şi dând o altă obârşie firii, pentru o a doua naştere din Duhul Sfânt, şi primind moartea atotocuvenită, întrucât nu-şi avea ca obârşie a naşterii Sale plăcerea atotcuvenită de pe urma neascultării protopărintelui, a adus desfiinţarea ambelor extreme: a obârşiei şi a sfârşitului făpturii omeneşti după chipul lui Adam, ca unele ce nu au fost date de la început de Dumnezeu. Şi aşa a făcut pe toţi cei renăscuţi în El duhovniceşte, liberi de vina ce apăsa asupra lor. Drept urmare aceştia nu mai au de la Adam plăcerea naşterii, dar păstrează din pricina lui Adam durerea care lucrează în ei moartea, nu ca o datorie pentru păcat, ci ca mijloc împotriva păcatului, potrivit unei orânduiri înţelepte dintr-o necesitate naturală. Iar când moartea nu mai are plăcere ca mamă, care o naşte şi pe care trebuie să o pedepsească, se face în chip vădit pricina vieţii veşnice. Astfel, precum viaţa lui Adam din plăcere s-a făcut maica morţii şi a stricăciunii, la fel moartea Domnului pentru Adam (căci el era liber de plăcerea lui Adam), se face născătoare a vieţii veşnice⁴⁸¹.

Deci socotesc că Scriptura a deosebit bine lucrurile, arătând cum provenienţa din Adam prin plăcere, punându-şi pecetea silnică peste fire, a dat-o pe aceasta hrană morţii ce s-a ivit din pricina ei, şi cum naşterea Domnului după trup a dus desfiinţarea amândurora, adică a plăcerii din Adam şi a morţii din pricina lui Adam, ştergând odată cu păcatul lui Adam şi pedeapsa lui Ada,. Căci nu era cu putinţă să fie predat la sfârşit stricăciunii prin moarte, cel venit pe lume neatins de originea prin care s-a ivit ca sfârşit moartea. Dar dacă-i aşa, potrivit acestei deosebiri, până când au stăpânit zilnic peste fire, în ce priveşte începutul şi sfârşitul, adică naşterea şi stricăciunea, numai stricăciunile lui Adam, nu era vremea să se înceapă judecata spre deplina osândire a păcatului. Dar când s-a arătat Cuvântul lui Dumnezeu în trup şi s-a făcut om desăvârşit, afară numai de păcat, purtând prin fire, dar cu voia Sa, în trupul lui Adam numai pedeapsa, şi a osândit păcatul în trup, suferind în chip nevinovat Cel drept pentru cei drepţi, şi a răsturnat rostul morţii, prefăcând-o în osândă a păcatului din osândă a firii, a venit vremea să se înceapă judecata pentru osândirea păcatului prin răsturnarea rostului morţii.

Dar să lămuresc şi mai bine acest lucru: Păcatul, amăgind la început pe Adam, l-a înduplecat să calce porunca dumnezeiască. Prin aceasta dând fiinţă plăcerii, iar prin plăcere sălăşluindu-se pe sine în însuşi adâncul (sânul) firii, a osândit la moarte întreaga fire, împingând prin om toată firea celor create spre destrămare prin moarte. Căci aceasta a plănuit-o diavolul cel viclean, semănătorul păcatului şi tatăl răutăţii, care prin mândrie s-a înstrăinat pe sine de slava dumnezeiască, iar din invidie faţă de noi şi faţă de Dumnezeu, l-a scos pe Adam din Rai: să nimicească lucrurile lui Dumnezeu şi să împrăştie cele ce au fost aduse la existenţă. Fiindcă ne pizmuieşte păcatul nu numai pe noi, pentru slava ce-o primim de la Dumnezeu din pricina virtuţii, ci şi pentru Dumnezeu pentru puterea prealăudată ce o are în ochii noştri din pricina mântuirii.

Deci toată firea noastră este stăpânită de moarte din pricina căderii. Iar motivul stăpânirii era plăcerea, care, luându-şi începutul dintr-o neascultare, se menţine de-a lungul întregului lanţ de naşteri naturale. Din pricina acestei plăceri a fost adusă moartea ca osândă peste fire. Dar Domnul, făcându-Se om şi neprimind ca anticipaţie a naşterii sade după trup plăcerea necuvenită, pentru care a fost adusă peste fire osânda cuvenită a morţii, dar primind cu voia după fire moartea în trăsătură pătimitoare a firii, adică suferind-o, a răsturnat rostul (întrebuinţarea) morţii, nemaiavând aceea în El rolul de osândă a firii, ci a păcatului. Căci nu era cu putinţă ca în Cel ce nu şi-a luat naşterea din plăcere să fie moartea osândă a firii. Drept aceea în El a avut rostul să desfiinţeze păcatul protopărintelui, din pricina căruia stăpânea peste toată firea frica morţii.

Căci dacă în Adam moştenirea a fost osândă a firii, întrucât aceasta şi-a luat ca obârşie a naşterii ei plăcerea, pe drept cuvânt moartea în Hristos a devenit osândă a păcatului, firea recăpătând din nou în Hristos o obârşie liberă de plăcere. Astfel, precum în Adam păcatul din plăcere a osândit firea la stricăciune prin moarte şi cât a stăpânit el a fost vremea în care firea era osândită la moarte pentru păcat, tot aşa în Hristos a fost cu dreptate ca firea să osândească păcatul prin moarte şi să fie vremea în care să înceapă a fi osândit păcatul la moarte, pentru dreptatea dobândită de fire, care a lepădat în Hristos cu totul naşterea din plăcere, prin care se întinsese cu toţi cu necesitate osânda morţii ca o datorie. Deci aceeaşi moarte, în Adam este o osândă a firii de pe urma păcatului, iar în Hristos o osândă a păcatului de pe urma dreptăţii. Căci cel ce suferă moartea ca o osândă a firii de pe urma păcatului său, o suferă după dreptate. Dar cel ce nu o suferă de pe urma păcatului său, primeşte de bunăvoie moartea adusă în lume de păcat spre desfiinţarea păcatului, dăruind-o mai degrabă din iconomia firii ca un har spre osândirea păcatului.

Deci precum din pricina lui Adam, care a înfiinţat prin ascultare legea naşterii din plăcere şi drept urmare a acesteia moartea ca osândă a firii, toţi cei ce aveau existenţă din Adam, după legea naşterii din plăcere, aveau în chip necesar şi fără să vrea, împreunată virtual cu naşterea, şi moartea ca osândă a firii şi deci atunci era vremea în care firea era osândită prin păcat, întrucât stăpânea peste fire legea naşterii prin plăcere, tot aşa din pricina lui Hristos, care a smuls din fire cu totul legea naşterii prin plăcere şi prin urmare rostul morţii ca osândă a firii, primind-o de bunăvoie numai ca osândă a păcatului, toţi cei ce s-au renăscut cu voia din Hristos prin baia renaşterii în Duh şi au lepădat prin har naşterea de mai înainte prin plăcere din Adam şi păzesc harul nepăcătuirii de la Botez şi puterea nemicşorată şi neîntinată a înfierii tainice în Duh, prin legea poruncilor evanghelice, au în ei după cuviinţă moartea (întrebuinţarea morţii) ce se lucrează spre osânda păcatului⁴⁸². Ei au apucat vremea în care se osândeşte prin har păcatul în trup. Iar osândirea aceasta are loc în general după fire, pentru marea taină a înomenirii, chiar din vremea întrupării, iar în special, după plecarea prin har, din vremea când primeşte fiecare prin Botez harul înfierii. Prin acest har, lucrat (actualizat) în chip voluntar prin împlinirea poruncilor, având la început numai naşterea în duh, suportă fiecare, din multe pătimiri, moartea (întrebuinţarea morţii) spre osânda păcatului.

Pentru că cel ce a fost botezat şi primeşte Botezul, întărindu-l prin porunci, nu mai plăteşte moartea ca o datorie pentru păcat, ci primeşte întrebuinţarea morţii ca osândă a păcatului, care să-l treacă în chip tainic la viaţa dumnezeiască şi fără de sfârşit. Căci Sfinţii, care au străbătut calea vieţii de aici trecând prin multe pătimiri, pe care le-au purtat cu bărbăţie pentru adevăr şi dreptate, au eliberat firea din ei de moartea ca osândă pentru păcat, şi arma morţii, care slujea spre nimicirea firii, au folosit-o spre nimicirea păcatului, după pilda căpeteniei mântuirii lor, Iisus. Fiindcă dacă păcatul se slujea de moarte ca de o armă pentru nimicirea firii în cei ce săvârşeau păcatul asemenea lui Adam, cu atât mai mult se va sluji firea de moarte, ca de-o armă spre nimicirea păcatului în cei ce săvârşesc dreptatea prin credinţă.

Drept aceea, când s-a înfăptuit taina întrupării şi Dumnezeu cel întrupat a desfiinţat cu totul în cei născuţi cu duhul din El, naşterea firii după legea plăcerii a venit vremea să se înceapă judecata de la casa lui Dumnezeu, adică să fie osândit păcatul, începând să fie osândit prin pătimiri de la cei ce cred şi au cunoscut adevărul şi au cunoscut prin Botez naşterea din plăcere. Căci pe aceştia i-a numit Petru casa lui Dumnezeu, precum mărturiseşte dumnezeiescul Apostol Pavel, zicând: Iar Hristos în casa Sa, a cărui casă suntem noi (Evrei 3,6). Dar şi Petru însuşi, corifeul Apostolilor, arată aceasta prin cuvântul următor: Iar dacă (începe) întâi de la noi (se înţelege judecata), care va fi sfârşitul celor ce nu ascultă de Evanghelia lui Dumnezeu? E ca şi cum am zice: Dacă noi, care am fost învredniciţi să devenim, din darul Domnului, casa lui Dumnezeu prin Duh suntem datori să arătăm o aşa de mare răbdare în pătimirile pentru dreptate spre osânda păcatului şi să primim cu dragă inimă mintea de ocară ca nişte răufăcători, măcar că suntem buni, care va fi sfârşitul celor ce nu ascultă de cuvântul Evangheliei? Cu alte cuvinte, care va fi sfârşitul sau judecată celor ce nu mai ţin cu toată silinţa, până la sfârşit, vie şi lucrătoare în suflet şi în trup, în aplecarea voii şi în fire, naşterea lor de la Adam prin plăcere, ce stăpâneşte peste fire, dar nu primesc nici pe Dumnezeu şi Tatăl Fiului celui întrupat, care ne cheamă, nici pe Însuşi Mijlocitorul şi Fiul, trimis al Tatălui, care a primit, cu voia Tatălui de bunăvoie, moartea pentru noi, ca să ne împace cu Tată? Iar aceasta a făcut-o ca să ne slăvească pentru Sine de pe urma faptei Sale, luminându-se cu frumuseţea dumnezeirii proprii atât de mult, cât a primit El să fie necinstit pentru noi, prin pătimirile noastre. Căci aceasta socotesc că este Evanghelia lui Dumnezeu: solie şi îndemn a lui Dumnezeu către oameni, trimisă prin Fiul Său, care s-a întrupat şi a dăruit ca răsplată a împăcării cu Tatăl, celor ce ascultă de El, îndumnezeirea nenăscută (sau necreată).

Din pricina aceasta marele Apostol îi plânge pe cei neascultători în cele ce urmează, zicând: Iar dacă dreptul abia se mântuieşte, unde se va arăta necredinţa şi păcătosul? Drept numeşte pe cele credincios şi pe cel ce păstrează harul dat lui la Botez, păzind prin multe pătimiri nesmulsă din el înfierea prin Duhul. Iar mântuire, harul deplin al îndumnezeirii, pe care-l va da Dumnezeu celor vrednici şi pe care abia îl va primi cel ce stăruie cu toată puterea în toate cele dumnezeieşti. În sfârşit necredincios şi păcătos numeşte pe cel străin de harul Evangheliei; necredincios pentru necredinţa în Hristos, iar păcătos pentru făptura cea veche, care se menţine vie în el prin stricăciunea patimilor. Sau poate necredincios a numit Scriptura pe cel lipsit cu totul numai de cunoştinţa cea întru Hristos, iar păcătos pe cel ce crede, dar calcă poruncile evanghelice, care păstrează curată cămaşa nestricăciunii primită prin sfântul Botez. Locul acestora, al necredinciosului şi al păcătosului, nu e cunoscut cel ce cultivă cât de cât cunoştinţa tainică. Căci cuvântul unde, indică desigur un loc, care nu e lipsit de circumscriere spaţială. Faţă de locul acestora, locul dreptului se deosebeşte prin aceea că el nu mai e înfăţişat prin cuvântul unde, căci dreptul a primit prin har, ca loc mai presus de unde, pe Dumnezeu însuşi, cum i s-a făgăduit. Căci Dumnezeu nu este undeva, ci în chip absolut dincolo de orice unde şi în El este locaşul tuturor celor mântuiţi, după cum s-a scris: Fii mie Dumnezeu ocrotitor şi loc întărit, ca să mă mântuieşti. Şi tot cel ce nu se va împărtăşi de El, spre a primi din relaţia cu El fericirea, va fi asemenea unui mădular al trupului lipsit cu totul de lucrarea de viaţă dătătoare a sufletului.

Sau iarăşi, odată ce Dumnezeu va fi locul necircumscris, nedistanţat şi nesfârşit al tuturor celui ce se vor mântui, făcându-se pe Sine fiecăruia pe măsura patimilor însoţite de cunoştinţă pe care le-a suportat aici pentru dreptate, aşa cum se arată sufletul în mădularele trupului, lucrând în ele după capacitatea proprie fiecărui mădular şi legându-le la un loc ca să poată exista şi susţine viaţa unde se va arăta necredinciosul şi păcătosul, care sunt lipsiţi de acest har? Căci cel ce nu poate să primească pe Dumnezeu în sine ca să lucreze în el fericirea, unde se va arăta, odată ce a căzut de la viaţa dumnezeiască cea mai presus de veac, de loc şi de timp?

Dacă rămânem deci la înţelesul dintâi, la cel afirmativ, credinciosul şi păcătosul care se va arăta undeva, nu va fi câtuşi de puţin liber de viaţă circumscrisă, el neavând viaţa cea slobodă de orice circumscriere şi dincolo de orice loc. Iar dacă primim înţelesul al doilea, cel negativ, e cazul să întrebăm unde se va arăta necredinciosul şi păcătosul, odată ce nu va avea pe Dumnezeu, care îmbrăţişează toată viaţa fericită şi care va fi locul tuturor celor drepţi? Dacă n-are pe Dumnezeu însuşi ca loc, cum se va afla în locaşul şi în aşezământul fericirii din Dumnezeu? Şi simplu vorbind, dacă dreptul se mântuieşte cu multă greutate, ce se va înţelege de cel ce nici gând n-a avut de credinţă şi de virtute în viaţa de aici.

Scolii

Plăcerea şi durerea nu au fost create, zice, deodată cu firea trupului, ci călcarea poruncii a născocit-o pe cea dintâi, spore coruperea voinţei, iar pe a doua adus-o ca osândă spre destrămarea firii, ca plăcerea să lucreze moartea de bunăvoie a sufletului din pricina păcatului, iar durerea să pricinuiască, prin destrămare, nimicirea formei trupului. (1)

Dumnezeu a dat, prin Providenţă, firii durerea fără voie şi moartea de pe urma ei, spre pedepsirea plăcerii de bunăvoie. (2)

Căutarea ostenelilor de bunăvoie şi suportarea celor fără de voie, desfiinţează plăcerea, oprind mişcarea ei actuală. Dar nu smulg puterea ei, sălăşluită ca o lege împotriva firii în vederea naşterii. Căci filozofia care cultivă virtutea produce nepătimirea voii, dar nu pe a firii. Iar prin nepătimirea voii se sălăşluieşte harul plăcerii dumnezeieşti în minte. (3)

Osteneala şi moartea Domnului au fost mijlocul care a desfiinţa extremele, întrucât naşterea Lui a fost liberă de plăcere, iar moartea trupului Său dumnezeiesc, luptă pentru noi, curaj de viaţa pătimaşă. Răbdând pentru noi cu trupul naşterea şi moartea de bunăvoie, s-a făcut mijloc care a desfiinţat naşterea noastră din plăcere şi moartea de pe urma vieţii pătimaşe şi ne-a mutat la o altă viaţă, liberă de început temporal şi de sfârşit, pe care nu firea, ci harul o creează. (5)

Era cu neputinţă ca firea noastră, supusă plăcerii de bunăvoie şi durerii fără de voie să fie readusă iarăşi la viaţa de la început, dacă nu se făcea Dumnezeu om, primind de bunăvoie, pentru pedepsirea plăcerii voluntare a firii durerea ce nu era anticipată de naşterea din plăcere. În chipul acesta a slobozit firea de osânda naşterii, primind o naştere ce nu-şi avea începutul în plăcere. (6)

Domnul, smulgând în cei născuţi în El prin harul Duhului plăcerea pornită din legea păcatului şi prin acesta desfiinţând naşterea după trup, le îngăduie să primească moartea, care înainte era spre osânda firii, spre osânda păcatului. (11)

Firea oamenilor a avut după cădere, ca început al existenţei, zămislirea din sămânţă împreunată cu plăcere, iar ca sfârşit moartea prin stricăciune împreunată cu durere. Domnul însă, neavând un asemenea început al naşterii după trup, n-a fost supus după fire nici sfârşitului, adică morţii. (12)

Diavolul, pizmuind pe Dumnezeu şi pe noi, şi convingând cu viclenie pe om că e pizmuit de Dumnezeu, l-a făcut să calce porunca. Pe Dumnezeu L-a pizmuit ca să nu se arate în fapt (actual) puterea Lui prealăudată, care îndumnezeieşte pe om; iar pe om, ca să nu ajungă părtaş al slavei dumnezeieşti prin virtute. (14)

Osânda generală a legii ce stăpânea peste fire după cădere este întruparea cea adevărată a lui Dumnezeu, iar osânda specială a legii este renaşterea fiecăruia prin voinţă. (15)

Cel ce nu va dobândi viaţa dumnezeiască curată, cea nescrisă împrejur, nu va fi liber de durere, căci va avea necontenit viaţa născută care îi va circumscrie existenţa sau i-o va mărgini, dar nu viaţa nenăscută şi liberă de toată situarea în spaţiu şi de toată mişcarea în timp, ce nu poate fi cuprinsă şi de aceea nici circumscrisă⁴⁸⁶& Căci viaţa dumnezeiască şi neînţeleasă, deşi dă bucurie celor ce se împărtăşesc de ea după har, nu poate fi cuprinsă. Ea rămâne pururi necuprinsă, chiar celor ce o posedă prin participare, deoarece ca nenăscută este prin fire infinită. (18)

Dumnezeu prin una şi aceeaşi voinţă nesfârşit de puternică a bunătăţii va cuprinde pe toţi Îngerii şi oamenii, fie buni, fie răi. Dar nu toţi aceştia se vor împărtăşi la fel de Dumnezeu, care se află în toţi în chip nesilit, în conformitate cu firea, şi au făcut-o în stare să primească în mod actual raţiunile firii, conform cu raţiunea întreagă a fericirii veşnice, se împărtăşesc, pentru consimţirea voilor cu voia dumnezeiască, în întregime de bunătate, prin viaţa dumnezeiască ce luminează în ei ca în Îngeri, sau ca în oameni. Iar cei ce şi-au făcut în toate voinţa neconformă cu firea, prefăcând-o în factor de risipire a raţiunilor firii în opoziţie cu raţiunea fericirii, vor cădea din întreaga bunătate dumnezeiască din pricina dezbinării voii lor de voia dumnezeiască prin împrietenirea acestei voi cu o existenţă ticăloasă. Făcând aşa, aceştia pun o distanţă între ei şi Dumnezeu, neavând raţiunea fericirii fecundată de voinţă prin lucrarea binelui, prin care obişnuieşte să se arate viaţa dumnezeiască. Deci raţiunea firii este acul balanţei, care dă pe faţă mişcarea voinţei fiecăruia, dacă aceasta de apleacă spre rău sau spre bine, urmând ca în conformitate cu această mişcare să se împărtăşească de viaţa dumnezeiască, sau să nu se împărtăşească. Căci sub raportul existenţei şi al existenţei veşnice, Dumnezeu va cuprinde pe toţi, fiind în toţi prezent; dar sub raportul fericirii veşnice, va cuprinde în chip deosebit numai pe Îngerii şi pe oamenii sfinţi, lăsând celor ce nu sunt aşa nefericirea veşnică ca rod al voinţei lor. (19)

Note

Se mai pot traduce: plăcerea nedreaptă şi durerea sau moartea dreaptă. Sau plăcerea necuvenită şi durerea şi moartea cuvenită. (476)

Durerea şi moarte în general sunt un flux menit să spele începutul din păcat al firii, care întinează întreaga ei existenţă. Dar la omul de rând ele nu reuşesc să urnească acest nămol. La Iisus însă acest flux nu se izbeşte de zidul unei origini pătimaşe proprii. De aceea la El trece dincolo de persoana Sa, curăţând cu impetuozitatea Lui originea din păcat a celor ce sunt copărtaşi la firea Lui omenească şi ca urmare înlăturând şi moartea ce rezultă din această origine. (477)

Traducerea cea mai bună ar fi: modul pătimitor, căci e un mod care influenţează întreaga fire. E o existenţială în sensul filosofiei lui Heidegger. (478)

Precum prima obârşie, plăcerea împreunării trupeşti, mâna firea, prin perpetuarea iubirii de plăcere, spre durere, corupţie şi moarte, aşa noua obârşie, a harului, îndemnând-o la dureri şi osteneli potrivnice plăcerii, o duce spre plăcerea adevăratei vieţi. (479)

Moarte fiind în greceşte de genul masculin, iar plăcerea de genul feminin, textul grec poate permite jocul de cuvinte: când moartea nu mai are plăcere ca mamă se face tată al vieţii veşnice. (480)

Viaţa lui Adam e pricină de moarte obştească. Moartea Domnului e pricină de viaţă obştească şi veşnică. Pentru că viaţa lui Adam era o falsă viaţă, o consumare a adevăratei vieţi prin viermele plăcerii. Iar moartea Domnului nu înseamnă o omorâre a vieţii, ci a viermelui care rodea sâmburele adevărat al vieţii. (481)

moartea lui Adam, ca şi moartea lui Hristos e nu numai un eveniment final care încheie viaţa pământească a omului, ci o putere activă, care omoară pe încetul, cea dintâi firea, cea de-a doua păcatul. Fiecare din aceste morţi e dată ca putere, cea din Adam în naşterea din plăcere, cea din Hristos în înfierea după har. Şi fiecare trece din potenţă în realitate actuală, lucrându-se cea dintâi prin continuarea vieţuirii în plăcere, cea de-a doua prin împlinirea poruncilor. Mai bine zis nu e altă şi altă moarte, ci moartea cea dintâi, a firii, suferă o schimbare a întrebuinţării, a rostului ei. (482)

Aici cauza durerii e văzută în circumscriere. Mărginirea pune o limită a bucuriei. Desigur simplul fapt de a fi creat nu implică pentru om durerea. Altfel durerea ar fi de la Dumnezeu. Căci omul îşi învinge mărginirea prin comuniunea cu Dumnezeu. Numai păcatul împietreşte în mărginire. (486)

Ce înseamnă ceea ce zice Sfântul Proroc Zaharia: Şi am ridicat ochii mei şi am văzut: şi iată o seceră zburând, lungimea de douăzeci de coţi, iar lăţimea de zece coţi. Şi a zis către mine: Acesta este blestemul, care este peste faţa a tot pământul. Iar după puţin: Şi o voi scoate pe ea, zice Domnul Atotţiitorul, şi va intra în casa furului şi în casa celui ce jură strâmb întru numele meu în chip mincinos, şi se va aşeza în mijlocul casei lui şi o va pierde pe ea, şi lemnele ei şi pietrele ei (Zaharia 5, 1-4). Ce este secera şi măsura lungimii şi a lăţimii? Şi de ce zboară? Şi cine este furul şi cel ce jură strâmb; şi care este casa lui? Ce sunt lemnele şi pietrele?

Dumnezeu care a zis: Am înmulţit vedeniile şi în mâinile Proorocilor m-am asemănat (Osea 9, 10), a trimis de mai înainte, închipuite prin simboluri, diferite ştiri despre minunata Sa venire în trup, în vederea mântuirii noastre, descoperindu-ne prin fiecare Proroc, altă şi altă ştire, după puterea de înţelegere a fiecăruia. Deci dăruind şi marelui Proroc Zaharia înţelegerea tainelor Sale viitoare în trup, , i-a înfăţişat în chip înţelept spre contemplare o seceră. Prin aceasta a arătat că, după ce se va întruchipa pe Sine, în mod diferit şi tainic, în figurile cuprinse în vedeniile Proorocilor, va primi El însuşi cu adevărat şi de bunăvoie făptura noastră prin fire, ca să arate că adevărul prevestit prin figuri a venit la noi în mod real.

Deci secera este Domnul nostru Iisus Hristos, Fiul cel unul născut al Tatălui, cel ce pentru Sine este şi rămâne pururi simplu după fire, iar pentru mine se face compus după ipostas, precum numai El ştie, prin primirea trupului însufleţit mintal, fără ca prin unirea deplină, cu trupul după ipostas să primească contopirea într-o singură fire şi fără ca prin deosebirea deplină faţă de trup după fire să se taie în doi fii. Iar unire deplină după ipostas numesc desăvârşita neîmpărţire, precum deosebire deplină după fire, desăvârşita necontopire şi neschimbare. Căci taina dumnezeieşti întrupări nu introduce prin deosebirea după fire a celor din care constă şi o deosebire după ipostas, nici prin unirea după ipostas o contopire într-o singură fire. Primul lucru nu se întâmplă ca să primească taina Treimii în adaos; iar al doilea, să nu fie după fire nimic de un neam şi de o fiinţă cu dumnezeirea. Căci cele două firi s-au împreunat într-un ipostas, dar nu într-o singură fire. Iar aceasta ca să se arate prin unire atât unitatea ipostasului, rezultată din adunarea laolaltă a firilor, cât şi deosebirea firilor ce s-au întâlnit într-o unitate nedespărţită, fiecare din ele rămânând, în ce priveşte însuşirea naturală, în afară de orice schimbare şi contopire.

Căci dacă împreunarea firilor s-ar fi făcut ca să dea naştere unei singure firi, taina mântuirii noastre ne-ar fi rămas cu totul necunoscută, neavând de unde sau cum să putem afla coborârea lui Dumnezeu de la noi. Pentru că în asemenea caz, sau că s-ar fi schimbat trupul în firea dumnezeiască din pricina unirii dumnezeieşti, sau s-ar fi schimbat fiinţa dumnezeiască în firea trupului, sau s-ar fi contopit amândouă prin cine ştie ce amestec, producând vreo alta deosebită de ele, nemaipăstrând nici una din firile din care constă, raţiunea ei neştirbită. Dar fie că s-ar fi schimbat trupul în firea dumnezeirii, fie că s-ar fi schimbat firea dumnezeirii în trup, sau fie că unirea într-o singură fire ar fi împins firile spre producerea vreunei alte firi decât ele, eu n-aş cunoaşte taina întrupării dumnezeieşti, neputând constata după unire o deosebire de natură între trup şi dumnezeire. Iar dacă există în Hristos după unire vreo deosebire după fire între trup şi dumnezeire (căci nu sunt după fiinţă unul şi acelaşi lucru dumnezeirea şi trupul), aceasta înseamnă că unirea fiilor împreunate în El nu s-a făcut pentru a da naştere unei singure firi, ci pentru a face să rezulte un singur ipostas în privinţa căruia nu aflăm în Hristos nici o deosebire în nici un chip. Căci după ipostas Cuvântul este unul şi acelaşi cu trupul Său. Fiindcă dacă Hristos primeşte cu referire la ceva vreo deosebire oarecare, nu poate fi după acel ceva una în tot chipul. Dar dacă cu referire la altceva nu primeşte nici o deosebire, după acel altceva este şi se zice cu evlavie una în tot chipul şi totdeauna.

Deci dat fiind că orice deosebire, întrucât este deosebire, are ca bază câtimea celor ce se deosebesc (căci fără această câtime n-ar fi deosebire), iar câtimea nu poate fi indicată fără număr, bine este să folosim numărul numai pentru arătarea deosebirii firilor din care constă Hristos după unire, indicând după aceasta că firile se păstrează neschimbate după unire, dar nu divizând prin număr unitatea celor ce concurg într-un singur ipostas. Iar gândul acesta ni-l arătăm neadăugând nici un număr la cuvântul ipostas. Căci în ceea ce nu se cugetă nici o deosebire, nu se introduce nici o câtime. Iar unde nu poate fi introdusă câtimea, nu-şi are locul nici numărul, care indică deosebirea. Deci după ipostas este compus. Căci după ipostas este unul şi acelaşi şi singur. Astfel pe de-o parte păzim unitatea şi identitatea ipostasului, pe de alta mărturisim deosebirea firilor ce concurg într-un singur ipostas. Acesta este cel pe care l-a văzut minunatul Zaharia zburând în chip de seceră. Căci cuvântul lui Dumnezeu este secerătorul a toată răutatea şi neştiinţa.

Lungimea ei, zice, era de douăzeci de coţi, iar lăţimea ei de zece coţi. Căci Hristos, ca Dumnezeu şi Cuvântul, se lărgeşte progresiv sub chipul providenţei până la zece coţi, adică în cele zece porunci dumnezeieşti ale vieţii active. Căci în zece porunci se lărgeşte Cuvântul lui Dumnezeu, prin care legiferând împlinirea celor ce trebuie făcute şi reţinerea de la cele ce nu trebuie făcute, a îmbrăţişat toată mişcarea voii libere a celor providenţiaţi. Iar ca Cel ce s-a făcut trup şi s-a întrupat în chip desăvârşit, tot El se lungeşte până la douăzeci de coţi din pricină că trupul se alcătuieşte prin înmulţirea elemeftelor cu simţurile. Căci cinci sunt simţurile şi patru elementele din a căror împreunare se alcătuieşte firea oamenilor. Dar cinci înmulţit cu patru dă numărul douăzeci. Iar prin lungime a indicat Scriptura modul iconomiei, pentru înălţimea ei şi pentru faptul că taina dumnezeieşti întrupări este mai presus de toată firea.

Secera a fost văzută zburând, pentru faptul că nu are nimic pământesc, ca şi pentru iuţimea, agerimea şi, într-o vorbă, pentru scurtimea cuvântului. Căci circumscrie toată mântuirea oamenilor numai în inima celor ce se mântuiesc, dat fiindcă aceasta constă numai în credinţă şi bună cunoştinţă. Şi de fapt nimic nu poţi face mai iute decât să crezi şi mai uşor decât să mărturiseşti cu gura harul Celui în care crezi. Primul lucru arată iubirea însufleţită a celui ce crede faţă de Făcătorul lui, iar al doilea dispoziţia credincioasă faţă de aproapele. Iar iubirea şi dispoziţia sinceră, sau credinţă şi buna cunoştinţă, sunt mişcări nevăzute ale inimii, care nu au lipsă ca să se producă de nici o materie din afară : Căci cuvânt scurt va face Domnul pe pământ (Isaia 10, 22; Romani 9,28).

Acesta este blestemul, pe care l-a trimis Dumnezeu şi Tatăl peste faţa a tot pământul. E blestemul adevărat peste blestemul adevărat. Deoarece neascultarea lui Adam s-a făcut blestem prin greşeala lui, întrucât n-a lăsat poruncă să crească spre a duce roadele dreptăţii, ca să ia creaţiunea binecuvântătoare, peste blestemul lui Adam vine binecuvântarea firească a lui Dumnezeu şi Tatăl, care se face astfel blestem al blestemului provenit din păcat, spre desfiinţarea neascultării ce-a crescut aducând roade ale nedreptăţii, ca să fie oprită creaţiunea de a mai creşte în păcat (Galateni 3,13). Căci s-a făcut pentru mine blestem şi păcat, Cel ce a dezlegat blestemul meu şi a ridicat păcatul lumii.

Fiindcă două blesteme aveam eu: unul era robul voinţei mele, adică păcatul, prin care sămânţa roditoare a sufletului, adică puterea virtuţii, căzuse în pământ; iar altul era moartea firii, adusă asupra ei pe dreptate, din pricina voii mele. Moartea aceasta a împins firea cu sila şi fără să vrea acolo unde se semănase mişcarea voinţei mele de bunăvoie. Deci Dumnezeu, care a creat firea, a luat asupra Sa de bună voie blestemul cu care a fost osândită firea, adică moartea, şi astfel a omorât prin propria Sa moarte de pe cruce blestemul păcatului ce trăia în mine prin voia mea. Şi aşa blestemul Dumnezeului meu s-a făcut blestem şi moarte a păcatului meu, neîngăduind să ajungă neascultarea la roadele nedreptăţii; dar totodată s-a făcut binecuvântare a dreptăţii dumnezeieşti prin împlinirea poruncilor, şi viaţă fără de sfârşit.

Această seceră, adică Domnul şi Dumnezeu nostru Iisus Hristos, nimiceşte pe fur şi pe cel ce jură strâmb şi casa lui o surpă. Dar furul şi cel ce jură strâmb este diavolul cel viclean. E fur fiindcă a scos cu vicleşugul înşelăciunii pe om din Rai, adică a răpit un lucru şi o făptură şi o avuţie de preţ a lui Dumnezeu, trăgându-l în locul acesta al necazurilor, şi a murdărit icoana slavei dumnezeieşti cu multe pete ale păcatelor. Prin aceasta a căutat să-şi facă dintr-o avuţie străină, o avuţie proprie, poftind cu răutate bunurile străine, nu ca să le păstreze, ci ca să le fure, să le sfâşie şi să le piardă (Iosua 10,10). Iar jurător pe strâmb este fiindcă e mincinos şi înşelător. Căci făgăduind să dea lui Adam slava dumnezeirii, l-a tras spre cinstea şi batjocura necuvântătoarelor, ba ca să spun mai drept, l-a făcut mai de ocară decât orice dobitoc (Psalmi 84,12), făcându-l să fie cu atât mai de ocară decât dobitoacele prin lipsa lui de raţiune, cu cât este mai greţos ceea ce-ai contra firii decât ceea ce-i conform cu firea. Ba l-a înstrăinat şi de nemurire, îmbrăcându-l în haina spurcată a stricăciunii.

Iar casă a acestui fur şi jurător pe strâmb, s-a făcut lumea de aici a stricăciunii şi a confuziei necontenite, pe care şi-a însuşit-o tâlhărindu-l pe om şi în care i s-a îngăduit să tâlhărească mai departe, pentru pricinile pe care le ştie Dumnezeu, care l-a îngăduit să tâlhărească până ce dăinuieşte cursul ciclic al timpului.

Dar Cuvântului lui Dumnezeu, aşezându-se în această lume ca într-o casă, prin întruparea Sa negrăită, şi legând pe diavolul (Matei 12, 9), a surpat-o, iar lemnele şi pietrele ei, adică statuile şi altarele şi soclurile statuilor le-a dărâmat şi le-a nimicit. Căci prin ele diavolul, tatăl minciunii, îşi închipuia că e cinstit de cei rătăciţi ca un fel de Dumnezeu pocit şi multiform, datorită faptului că făcuse din nebunia lor un mijloc de slăvire proprie, ca unul ce e cu mult mai nebun decât cei astfel prostiţi. Fiindcă ce e mai nesocotit decât a-şi închipui cineva un lucru care prin fire nu există cu adevărat. Deci Mântuitorul sufletelor şi trupurilor noastre, care s-a făcut om din iubire de oameni, aşezându-se prin trup în această casă a furului şi a jurătorului pe strâmb, care este diavolul, adică în această lume, a surpat-o întreagă, adică a nimicit modul ei rătăcit de mai înainte şi a îndreptat-o iarăşi potrivit cu raţiunea cunoştinţei adevărate. Şi scurt vorbind, alungând pe tâlhar din avuţiile străine, s-a făcu iarăşi El stăpân peste ai săi prin virtute, zidind peste tot pământul de sub cer, în chip măreţ, Sfânta Lui Biserică.

Sau poate fur diavolul, fiindcă unelteşte până astăzi cum să atragă prin vicleşugul înşelăciunii dorinţa fiecăruia spre el. Iar jurător pe strâmb şi mincinos, fiindcă e înşelător şi amăgeşte pe cei uşuratici să se despartă de bunurile din mână în nădejdea altora şi mai bune şi fiindcă pricinuieşte pe neobservate, prin lucrurile socotite dulci, tot felul de greutăţi, celor ce ascultă de el. Iar casa acestui fur şi mincinos este dispoziţia iubitoare de păcat a inimii fiecăruia. Ea are ca pietre învârtoşarea şi nesimţirea inimii faţă de cele buhne, iar ca lemne amintirile ce aprind uşor focul necurat al patimilor.

Sau poate Scriptura numeşte lemne, în chip figurat, pofta. Aceasta fiindcă s-a scris că lemnul a corupt prima dată mişcarea ei (Geneza 2,2), îndreptând-o împotriva firii; apoi fiindcă ea este puterea sufletului care se aprinde de orice patimă, ca materia lemnoasă de foc. Iar prin pietre se indică poate duritatea şi nesimţirea mişcărilor iuţimii, care nu ascultă de raţiunea virtuţii. Pe toate acestea, împreună cu casa în care se găsesc, adică cu dispoziţia lăuntrică, le surpă şi le nimiceşte Cuvântul lui Dumnezeu, prin sălăşluirea Sa, scoţând din ea, mai întâi prin credinţă, pe diavolul, care îşi făcuse odinioară prin amăgire locuinţa în ea şi care se socotea că e tare. Pe acesta îl leagă cu lanţuri de nesfărămat şi-i prădează casa, scoţând din inimă deprinderea lesne de aprins a patimilor împreună cu învârtoşarea faţă de cele bune (Luca 12,22).

Sau poate numeşte pietre nepăsarea sufletului faţă de cele bune, adică nesimţirea faţă de virtuţi. Iar prin lemne râvna faţă de cele rele. Toate acestea alungându-le Cuvântul din inimile credincioşilor, nu încetează să împăciuiască şi să unească într-un singur trup al virtuţilor pe cei de departe şi pe cei de aproape, surpând peretele din mijloc al despărţiturii, adică păcatul şi rupând zapisul care ne obliga voinţa spre rău, şi supunând cugetul trupesc legii duhului (Coloseni 2,7). Prin cei de departe a înţeles, cred, mişcările simţirii, care sunt după fire cu totul străine de legea lui Dumnezeu. Iar prin cei de aproape lucrările cugetătoare (mintale) ale sufletului, care după rudenie nu sunt departe de Cuvântul. Pe acestea le adună Cuvântul după surparea legii trupeşti, unindu-le laolaltă în duh după virtute. Căci prin peretele din mijloc cred că a înţeles legea trupului cea după fire, afecţiunea faţă de patimi, sau păcatul. Pentru că numai afecţiunea cea de ocară faţă de patimi se face zid al legii firii, adică al părţii pătimitoare a firii, despărţind trupul de suflet şi de raţiunea virtuţilor, neîngăduind să se facă cu ajutorul făptuirii trecerea la trup prin mijlocirea sufletului. Dar venind Cuvântul şi biruind legea firii, adică trăsătura pătimitoare a firii, a desfiinţat afecţiunea faţă de patimile contrare firii.

Acesta este Domnul meu şi Dumnezeul meu Hristos Iisus, pe care L-a văzut Proorocul ca pe o seceră, având douăzeci de coţi lungime, ca unul ce îmbrăţişează toată lucrarea simţurilor îndreptată spre cele sensibile, şi zece coţi lăţime, întrucât Dumnezeul şi Mântuitorul meu cuprinde toată mişcarea raţională. Căci spun unii că a număra e o faptă ce aparţine prin fire numai raţiunii. Iar decada este îmbrăţişarea şi sfârşitul oricărui număr. Prin urmare Cuvântul lui Dumnezeu îmbrăţişează nu numai puterile simţurilor ci şi lucrările mintale ca unul ce e Făcător nu numai al corpurilor, ci şi al celor necorporale.

Iar seceră a fost numit în vedenie, nu numai fiindcă seceră din firea raţională răul pe care nu El L-a semănat şi adună firea pe care nu El a împrăştiat-o. Ci şi pentru că seceră aşează în hambarele dumnezeieşti pe cei mântuiţi; în sfârşit şi pentru că, fiind mânuit de lucrările virtuţilor, se uneşte cu puterile făptuitoare ale sufletului.

Dar pentru cel ce vrea să vadă, cuvântul Scripturii indică aici două persoane şi două case pe care le desfiinţează secera. Căci se zice: Şi va intra în casa furului şi în casa celui ce jură strâmb în numele Meu. Prin cele două persoane a indicat cele două lucrări generale ale amăgirii diavoleşti, care le cuprind pe toate celelalte, sau cele două moduri ale lucrărilor. Iar prin cele două case a indicat cele două dispoziţii generale ale omului, favorabile rătăcirii, care le conţin pe toate celelalte. De pildă când cel rău răpeşte prin vicleşugul amăgirii cunoştinţa înnăscută a firii despre Dumnezeu, atrăgând-o spre sine, e fur întrucât încearcă să se facă stăpân peste închinarea datorată lui Dumnezeu, sau cu alte cuvinte abate vederea mintală a sufletului de la raţiunile duhovniceşti din făpturi şi circumscrie puterea cugetării numai la privirea înfăţişării din afară a lucrurilor sensibile. Iar când abuzează de mişcările fireşti, atrăgând puterea de activitate a sufletului în chip sofistic spre cele contrare firii şi prin cele părute bune ispiteşte prin plăcere dorinţa sufletului spre cele rele, jură strâmb pe numele Domnului, ducând sufletul amăgit spre alte lucruri decât spre cele făgăduite. Deci este fur fiindcă răpeşte la sine cunoştinţa firii, având drept casă dispoziţia iubitoare de neştiinţă a celor amăgiţi. Şi jură strâmb, fiindcă înduplecă puterea de activitate a sufletului să se ostenească zadarnic cu cele contrare firii, având drept casă dispoziţia iubitoare de păcat a voii celor care îl ascultă.

Aşadar diavolul este fur, fiindcă strâmbă cunoştinţa firii şi jură strâmb, fiindcă abate puterea de activitate a firii de la săvârşirea virtuţii. Casa furului este dispoziţia sufletească ce stă la baza unei cunoaşteri mincinoase, iar casa celui ce jură strâmb este dispoziţia străbătură de necurăţia patimilor de ocară. În acestea pătrunzând cu iubire de oameni cuvântul mântuitor al lui Dumnezeu, le face locaş al lui Dumnezeu prin Duhul, aducând cunoştinţa adevărului în locul rătăcirii şi al neştiinţei şi virtutea şi dreptatea în locul răutăţii şi al viclenei. În felul acesta îşi face prin ele arătarea în cei drepţi.

Deci prin persoane Scriptura a indicat modurile vicleniei variate a unuia şi aceluiaşi diavol rău, iar prin case dispoziţiile corespunzătoare cu aceste moduri ale celor stăpâniţi de diavol.

Dacă fur mai este şi cel ce foloseşte cuvintele dumnezeieşti spre amăgirea celor ce-l ascultă, fără să fie cunoscut puterea lor prin fapte. E cel ce se îndeletniceşte cu rostirea goală a lor pentru a cumpăra slavă şi vânează prin cuvântul limbii lauda ascultătorilor, adică renumele de drept. Simplu vorbind, fur este cel a cărui viaţă nu corespunde cuvântului şi a cărui dispoziţie sufletească este în contrazicere cu limba, adică cel ce se ascunde sub bunuri străine. Scriptura zice cu dreptate despre acesta: Iar păcătosului i-a zis Dumnezeu: pentru ce povesteşti dreptăţile mele şi iei asupra ta legământul meu prin gura ta ?(Psalmi 49,17)

Şi iarăşi fur este cel ce acoperă cu modurile şi cu moravurile văzute viclenia nevăzută a sufletului şi cu înfăţişări de bună cuviinţă dispoziţia dinăuntru. Căci precum fură cel de mai înainte prin declamarea cuvintelor cunoştinţei mintea ascultătorilor, la cel ce fură acesta prin făţărnicia moravurilor simţirea privitorilor (25). Către aceştia de asemenea se va zice: Ruşinaţi-vă cei ce v-aţi îmbrăcat cu veşminte străine, sau: Domnul va descoperi chipul lor în ziua aceea (Isaia 3, 17). Dar mie îmi pare că aud în fiecare zi pe Dumnezeu zicându-mi acestea în ascunsul inimii, ca unul ce mă simt vinovat de amândouă lucrurile.

Iar cel ce jură strâmb sau mincinos în numele Domnului, este acela care făgăduieşte lui Dumnezeu o viaţă virtuoasă şi face lucruri străine făgăduinţei, iar prin neîmplinirea poruncilor calcă, ca şi mine legământul ce şi l-a luat de a duce o viaţă evlavioasă. Scurt vorbind, cel ce jură strâmb şi mincinos este cel care s-a hotărât să trăiască după voia lui Dumnezeu, dar nu s-a mortificat deplin faţă de viaţa aceasta. El a jurat lui Dumnezeu, adică a făgăduit să-şi păzească cursul vieţii fără de ocară în nevoinţele dumnezeieşti, dar nu a împlinit făgăduinţa şi de aceea nu e deloc vrednic de laudă. Căci, lăudase-va tot ce se jură întru El, adică tot cel ce făgăduieşte lui Dumnezeu şi împlineşte cu adevărat jurământul bunei făgăduieli prin faptele dreptăţii. Dar dacă cel ce împlineşte făgăduinţele sale va avea laudă, fiindcă a jurat lui Dumnezeu şi şi-a ţinut jurământul, vădit este că cel ce şi-a călcat legămintele sale va ava parte de mustrare şi de ocară, ca unul ce a minţit.

Intrând secera, adică cunoştinţa lui Dumnezeu şi Tatăl, care e prin fiinţă cunoştinţă şi virtute, în inimile acestora ca în nişte case, cu alte cuvinte în dispoziţia fiecăruia, le nimiceşte cu totul, desfiinţând prin schimbarea spre bine, starea de mai-înainte a inimii fiecăruia şi ducându-i pe amândoi spre împărtăşirea de binele ce le lipseşte. Astfel preface pe furul blândeţii aparente a moravurilor în cultivator destoinic al dispoziţiei ascunse a sufletului; de asemenea pe cel ce jură strâmb îl face păzitor adevărat al făgăduinţelor sale, ce-şi întăreşte făgăduinţele prin împlinirea poruncilor.

Scolii

Credinţa naşte prin nădejde iubirea desăvârşită faţă de Dumnezeu; iar conştiinţa cea bună naşte prin păzirea poruncilor iubirea faţă de aproapele. Căci conştiinţa cea bună nu are ca pârâş porunca călcată. Iar acestea le poate crede numai inima celor ce doresc după mântuirea adevărată. (7)

Furt viclean este robirea firii prin amăgire. Sfâşierea cu care sfâşie diavolul pe cei răpiţi de el, este junghierea voinţei îndreptate spre viaţă în Dumnezeu şi omorârea totală a amintirii acelei vieţi. Iar pierzania este neştiinţa ce se naşte în cei sfâşiaţi, din lipsa cunoştinţei lui Dumnezeu. Căci de aceea le fură gândul răpindu-i la sine, ca să-i lipsească de viaţa întru virtute şi cunoştinţă. (11)

Ar putea spune cineva că pricina pentru care s-a îngăduit diavolului să tâlhărească este aceea ca să cunoască şi oamenii din experienţă răutatea lui şi aşa arătându-se să li se facă mai urât; de asemenea ca toţi oamenii să-şi descopere unii altora, prin cercare, dispoziţia sufletului şi prin aceasta, fiecare să-şi aibă sieşi conştiinţa proprie ca apărătoare lăuntrică. Căci Dumnezeu nu are lipsă de o astfel de experienţă, ca să ne afle cum suntem, având cunoştinţa tuturor în mod fiinţial şi înainte de naşterea lor. (13)

Cuvântul se uneşte cu puterile de activitate ale sufletului, ca secera cu mâna secerătorului, pentru a tăia patimile şi a aduna virtuţile. (21)

Diavolul e fur fiindcă produce neştiinţa; şi jură strâmb, fiindcă produce răutate. El are drept case mintea amăgită a celor ignoranţi şi aplecarea spre păcat a voii celui păcătos. (22)

Cel ce simulează cunoştinţa numai prin rostire de vorbe, fură mintea ascultătorilor spre slava proprie; iar cel ce face prin purtări pe virtuosul, fură vederea privitorilor spre slava proprie. Amândoi furând prin amăgire, duc la rătăcire: unul înţelegerea sufletească a ascultătorilor, celălalt simţirea trupească a privitorilor. (25)

La acelaşi Proroc s-a scris iarăşi: Şi a zis către mine: ce vezi? Şi am zis: Am văzut , şi iată un candelabru (sfeşnic) cu totul de aur şi o lampă (făclie) deasupra lui; şi şapte candele pe el şi şapte pâlnii la candele de pe el. şi doi măslini deasupra lui, unul de-a dreapta lămpii şi altul de-a stânga (Zaharia 4, 2-3).

Ce este candelabru şi de ce e de aur; ce este lampa de deasupra lui, ce sunt cele şapte candele, ce sunt cele şapte pâlnii la cele şapte candele, ce sunt cei doi măslini şi de ce se află de-a dreapta şi de-a stânga lămpii?

Cuvântul proorocesc, descriind de departe, în chip simbolic măreţia prealuminată şi suprastrălucită a Sfintei Biserici, a zugrăvit vedenia aceasta astfel, voind să arate, cred, înţelesul tainei celei noi a ei. Deci candelabru cu totul de aur este Biserica atotlăudată a lui Dumnezeu, curată şi neîntinată, neprihănită şi nealterată, nemicşorată şi primitoare a adevăratei lumini. Căci se spune că aurul este inalterabil, dacă e scufundat în pământ nu se înnegreşte şi nu ros de rugină, iar dacă este ars nu se micşorează. Afară de aceea, el întăreşte şi înnoieşte prin forţa sa naturală puterea văzului celor ce şi-o aţintesc asupra lui. Aşa este şi Biserica atotslăvită a lui Dumnezeu, care întrece în chip real cea mai curată natură a aurului. Ea este nealterată, ca una ce nu are nici un amestec străin în învăţătura ei tainică despre Dumnezeu, mărturisită prin credinţă; este curată, întrucât străluceşte de lumina şi de slava virtuţilor; este neîntinată, nefiind pătată de nici o murdărie a patimilor, este neprihănită, ca una ce nu are atingere cu nici unul din duhurile rele. Trăind în împrejurările pământeşti, ea nu este înnegrită de rugina păcatului. În sfârşit ea rămâne nemicşorată şi neîmpuţinată, deoarece, cu toate că e arsă din vreme în vreme în cuptorul prigoanelor şi încercată de răscoalele necontenite ale ereziilor, nu suferă sub povara încercărilor nici o slăbire în învăţătura sau viaţa, în credinţa sau disciplina sau disciplina ei. De aceea ea întăreşte prin har înţelegerea celor ce caută spre ea cu evlavie. Căci ea cheamă pe de-o parte pe necredincioşi, dăruindu-le lumina cunoştinţei adevărate, pe de alta păstrează pe cei ce contemplă cu iubire tainele ei, păzind nevătămată şi fără belşug pupila înţelegerii lor. Iar pe cei ce au suferit vreo clătinare îi cheamă din nou şi le reface prin cuvânt de îndemn înţelegerea bolnavă. Aşa se înţelege candelabrul văzut de Proroc, după unul din înţelesurile cuvintelor de mai sus.

Iar lampa de deasupra lui este lumina părintească şi adevărată, care luminează pe tot omul care vine în lume. Adică Domnul nostru Iisus Hristos. Acesta, prin primirea trupului nostru luat de la noi, s-a făcut şi s-a numit lampă, ca Cel ce e înţelepciunea şi Cuvântul cel după fire al lui Dumnezeu şi Tatăl care e propovăduit în Biserica lui Dumnezeu prin credinţa cea dreaptă şi e înălţat şi dezvăluit între neamuri de vieţuirea virtuoasă prin păzirea poruncilor. El luminează ca o lampă (făclie) tuturor celor din casă, adică din lumea aceasta, precum El însuşi zice: Nimeni nu aprinde făclie şi o pune sub obroc, ci în sfeşnic de luminează tuturor celor din casă. Deci s-a numit pe sine făclie, pentru faptul că fiind după fire Dumnezeu şi făcându-Se trup după iconomie, ca lumină după fiinţă e ţinut în scoica trupului în chip necircumscris prin mijlocirea sufletului ca făclie, cum e ţinut focul prin feştilă. Aceasta a înţeles-o şi marele David, când a numit pe Domnul făclie, zicând: Legea ta este făclie picioarelor mele şi lumină cărărilor mele. Căci Mântuitorul şi Dumnezeul meu mă izbăveşte de întunericul neştiinţei şi al răutăţii. De aceea a şi fost numit de Scriptură făclie. Căci cuvântul grecesc făclie vine de la a dezlega întunericul, pentru că împrăştiind, asemenea unei făclii, negura neştiinţei şi întunericul răutăţii, s-a făcut El însuşi tuturor cale de mântuire, călăuzind prin virtute şi cunoştinţă spre Tatăl pe toţi cei ce voiesc să păşească, prin împlinirea poruncilor dumnezeieşti, pe urmele Lui, ca pe o cale a dreptăţii. Iar sfeşnicul (candelabru) este Sfânta Biserică, pentru că în ea luminează, prin propovăduire, Cuvântul lui Dumnezeu, trimiţându-şi razele adevărului asupra tuturor celor ce se află în această lume ca într-o casă oarecare, umplându-le înţelegerea tuturor cu cunoştinţa dumnezeiască.

Pe de altă parte obrocul simbolizează sinagoga iudeilor, adică slujirea trupească a legii, care acoperă prin grosimea simbolurilor literei lumina cunoştinţei adevărate a sensurilor. Cuvântul (Raţiunea) nu vrea să fie câtuşi de puţin sub acest obroc, ci vrea să fie aşezat în vârful şi pe înălţimea Bisericii. Căci dacă Cuvântul este ţinut sub litera Legii, ca sub un obroc, îi lipseşte pe toţi de lumina veşnică nedăruindu-le vederea duhovnicească celor ce nu se străduiesc să se lepede de simţirea (percepţia) înşelătoare, care nu e capabilă decât de eroare şi nu sesizează decât aspectul coruptibil al corpurilor înrudite cu ea. El vrea deci să fie pus în sfeşnic, adică în Biserică, sau în slujire raţională în duh, ca să-i lumineze pe toţi, din toată lumea, învăţându-i să vieţuiască şi să se poarte conform cu raţiunea, şi numai atâta grijă să aibă de cele corporale, cât e de lipsă ca să taie orice afecţiune a sufletului faţă de ele; de asemenea ca toată străduinţa să le fie să nu dea sufletului nici o închipuire materială, după ce a fost stinsă prin raţiune simţirea (percepţia simţurilor), care la început a respins raţiunea (cuvântul) şi a acceptat iraţionalitatea plăcerii ca pe un şarpe alunecos (11). Căci cu dreptate a fost rânduită moartea împotriva simţirii, ca să nu mai poată oferi diavolului intrare spre suflet. Iar simţirea aceasta, fiind una după gen, se împarte în cinci specii, înduplecând prin percepţia fiecărui simţ sufletul amăgit să iubească cele sensibile înrudite cu acel simţ, în loc să-l iubească pe Dumnezeu (12). De aceea cel ce ascultă înţelepţeşte de raţiune, alege de bunăvoie moartea trupului înainte de moartea silnică şi fără voie, despărţindu-şi total voinţa de simţire.⁵⁰⁹

Dar cel ce rămâne numai la litera Scripturii, are ca singură stăpânitoare peste fire simţirea (percepţia), prin care se manifestă acţiunea sufletului faţă de trup. Căci litera, dacă nu e înţeleasă duhovniceşte, mărginită în conţinutul ei de simţire, care nu ćngăduie să străbată înţelesul celor scrise până la minte. Iar dacă litera se adresează numai simţirii, tot cel ce primeşte litera în chip iudaic numai ca istorie, trăieşte după trup, suportând în fiecare zi prin aplecarea voii moartea păcatului, din pricina simţirii celei vii, neputând să omoare cu duhul faptele trupului, ca să trăiască viaţa cea fericită în duh. Căci de vieţuiţi după trup veţi muri, zice dumnezeiescul Apostol, iar de omorâţi cu duhul faptele trupului veţi trăi (Romani 8, 13). Drept aceea, aprinzând făclia, adică raţiunea care aduce lumina cunoştinţei prin contemplaţie şi fapte, să nu o punem sub obroc, ca să nu fim osândiţi, ca unii ce mărginim la literă puterea necuprinsă de minte a înţelepciunii, ci în sfeşnic, adică în Sfânta Biserică, pe culmea contemplaţiei adevărate, ca să răspândească asupra tuturor lumina dumnezeieştilor dogme.

Despre această Sfântă Biserică legea a prevestit în chip figurat că va fi candelabru turnat în chip turnat şi cu totul de aur. Aceasta întrucât pe de-o parte nu are în ea nici o parte goală, lipsită de puterea Cuvântului, iar pe de alta e străină de toate prisosurile materiale şi nu are nimic pământesc.

Dar marele Zaharia, descriind acest candelabru în toate amânuntele, adaugă că afară de lampă mai erau pe el şapte candele (făclii). Aceste şapte candele trebuie să le înţelegem aici în alt chip, de cum am înfăţişat candela din Evanghelie. Căci nu toate persoanele şi lucrurile care sunt exprimate prin acelaşi cuvânt trebuie înţelese în unul şi acelaşi chip, ci fiecare dintre cele spuse trebuie înţeles după sensul locului din Sfânta Scriptură, dacă vrem să ţinem seama de scopul celor scrise.

Prin candele socotesc că Sfânta Scriptură înţelege aici lucrările Duhului Sfânt , sau darurile (harismele) Duhului Sfânt , pe care le dăruieşte Bisericii Cuvântul care este capul întregului trup. Căci s-a spus: Şi se va odihni peste El duhul lui Dumnezeu, duhul înţelepciunii şi al înţelegerii, duhul sfatului şi al tăriei, duhul cunoştinţei şi al evlaviei, şi duhul temerii îl va umple pe El (Isaia 11, 2-3). Dar capul Bisericii, potrivit unei imagini omeneşti, este Hristos. Deci Cel ce are după fire pe Duhul, dăruieşte, ca Dumnezeu, Bisericii lucrările Duhului. Căci Cuvântul făcându-mi-Se mie om, îmi lucrează mie mântuirea, dându-mi prin ale mele cele proprii Lui după fire, mie celui pentru care s-a făcut şi om. Şi aşezându-se în situaţia celui ce primeşte pentru mine, scoate la arătare ale Sale proprii. Căci cerând, ca un iubitor de oameni pentru sine harul de care am lipsă eu, îmi atribuie mie meritul (puterea) isprăvilor Lui după fire. Deci pentru mine se spune că primeşte şi acum ceea ce are prin fire fără de început şi mai presus de raţiune. Căci Duhul Sfânt, precum este prin fire al lui Dumnezeu şi Tatăl, după fiinţă, ca cel ce purcede fiinţial în chip negrăit din Tatăl prin fiul cel născut din Tatăl; şi dăruieşte candelabrului, adică Bisericii, ca nişte candele, lucrările proprii. Şi precum candela împrăştie întunericul, tot aşa lucrările Duhului scot şi alungă din Biserică păcatul cel de multe feluri. Astfel înţelepciunea desfiinţează nechibzuinţa, înţelegerea depărtează nepriceperea, sfatul alungă lipsa de discernământ, tăria înlătură slăbiciunea, cunoştinţa şterge neştiinţa, evlavia alungă necredinţa şi ticăloşia faptelor ei, în sfârşit temerea depărtează învârtoşarea nepăsării. Căci nu numai poruncile sunt lumină, ci şi lucrările Duhului.

Dar candele care ard toată viaţa în Biserică, răspândind lumina mântuirii, sunt şi treptele care susţin buna ei rânduială. De pildă învăţătorul înţelept al dumnezeieştilor şi înaltelor dogme şi taine, e o candelă care descoperă învăţături necunoscute înaintea mulţimii. Iar cel ce ascultă cu înţelegere şi pricepere înţelepciunea grăită de cei desăvârşiţi, e şi el o candelă, întrucât ca ascultător cuminte păzeşte în sine lumina adevărului celor grăite.⁵¹³ Cel ce deosebeşte cu bun sfat timpurile de lucruri şi acomodează modurile de activitate cu raţiunile lucrurilor, neîngăduind să se amestece întreolaltă în chip nepotrivit, fiind un sfetnic minunat se dovedeşte şi el ca altă candelă. Iar cel ce suportă cu cuget neclintit atacurile încercărilor fără de voie, ca fericitul Iov şi ca vitejii mucenici, este o candelă tare, păzind şi el cu răbdare bărbătească nestinsă lumina mântuirii, ca unul ce are pe Domnul tărie şi laudă (Psalmi 42, 2). Cel ce cunoaşte meşteşugurile vicleanului şi nu ignoră tăbărârile războaielor nevăzute, este şi el o altă candelă învăluită de lumina cunoştinţei, putând zice cu dreptate împreună cu marele Apostol: Căci nu ne sunt necunoscute gândurile lui. Iar cel ce duce o viaţă evlavioasă după porunca Domnului, îndreptând-o prin virtuţi, e o altă candelă, ca unul ce-şi adevereşte credinţa prin felul purtării sale. În sfârşit, cel ce în aşteptarea judecăţii face din înfrânare zid ce opreşte intrarea patimilor în suflet, s-a făcut o altă candelă, curăţând cu sârguinţă, prin frica de Dumnezeu, petele patimilor întipărite pe el şi făcându-şi viaţa străvezie şi luminoasă prin ştergerea întinăciunilor contrare firii.

Deci curăţirea celor vrednici de curăţia adusă de virtuţi o face Duhul Sfânt prin temere, evlavie şi cunoştinţă; iar iluminarea care hărăzeşte cunoştinţa lucrurilor după raţiunile pe temeiul cărora există, o dăruieşte celor vrednici de lumină, prin tărie, sfat şi înţelegere, în sfârşit, desăvârşirea o hărăzeşte celor vrednici de dumnezeire prin înţelepciunea atotluminoasă, simplă şi întreagă, ridicându-i în mod nemijlocit şi în tot chipul spre cauza lucrurilor, atât cât e cu putinţă oamenilor, încât strălucesc în ei numai însuşirile dumnezeieşti ale bunătăţii lui Dumnezeu. Prin aceasta cunoscându-se pe ei înşişi din Dumnezeu, iar pe Dumnezeu din ei înşişi (17), întrucât între ei şi Dumnezeu nu mai e nici un zid care să-i despartă, dat fiind că între înţelepciune şi Dumnezeu nu mai este nimic, se vor bucura de neschimbabilitatea neclintită, ca unii ce au depăşit toate cele de la mijloc, în care se ascundea odinioară primejdia de a greşi în privinţa cunoaşterii⁵¹⁶. căci ei au fost ridicaţi în chip negrăit şi neînţeles, după har, pe culmea cea mai înaltă, infinită şi de infinite ori infinit dincolo de toate după fire, printr-o neştiinţă şi o tăcere negrăită.

Şi şapte pâlnii la cele şapte candele de pe sfeşnic. Cuvântul nostru despre candele a indicat două înţelesuri ale lor. Cel despre pâlnii va începe de aici. Spun unii că pâlnia e un vas în formă de cupă, în care oamenii obişnuiesc să pună uleiul care trebuie vărsat în candelă spre hrănirea şi susţinerea luminii. Aşadar după înţelesul mai înalt, pâlniile celor şapte candele ale sfeşnicului văzut sunt deprinderile (aptitudinile) şi dispoziţiile capabile să primească diferitele raţiuni şi moduri de activitate morală care hrănesc şi întreţin cele şapte candele adică lucrările duhului; celor ce au primit în Biserică împărţirea darurilor. Căci precum fără untdelemn e cu neputinţă să se întreţină nestinsă candela, tot aşa fără o deprindere care să hrănească cele bune prin raţiuni, moduri de activitate morală, idei şi gânduri potrivite şi cuvenite, e cu neputinţă să se păzească nestinsă lumina darurilor. Pentru că tot darul duhovnicesc are lipsă de o deprindere (aptitudine) corespunzătoare cu el, care să-i toarne neîncetat, ca untdelemn, materia cugetării, fiind păstrat prin deprinderea celui ce l-a primit.

Pâlniile celor şapte candele ale candelabrului, sunt aşadar deprinderile corespunzătoare cu darurile dumnezeieşti ale Sfinte Biserici. Din ele înţelepţii şi neadormiţii paznici ai bunurilor dăruite varsă, ca din nişte vase, asemenea înţeleptelor fecioare din Evanghelie, untdelemnul bucuriei în candelele darurilor (harismelor).

Şi doi măslini deasupra lui; unul de-a dreapta lămpii şi altul de-a stânga. Cuvântul a descris foarte frumos şi potrivit toata vedenia care se referă la Sine însuşi. Căci înfăţişând candelabrul, lampa, candelele, pâlniile, adaos şi doi măslini. Aceasta fiindcă se credea cu adevărat ca deodată cu lumina să fie cugetată în chip firesc şi cauza care naşte puterea ce întreţine lumina din candelabru, nefiind alimentată. Cei doi măslini ai candelabrului de aur, adică ai Sfintei Biserici universale, sunt cele două Testamente, din care, ca din nişte măslini, se stoarce, prin căutare şi cercetare evlavioasă, ca un untdelemn, substanţa înţelesurilor, care alimentează lumina darurilor dumnezeieşti. Prin această substanţă deprinderea fiecăruia păzeşte nestinsă lumina harului ce s-a dat pe măsura lui lumină ce se întreţine ca printr-un untdelemn, prin înţelesurile Scripturilor. Căci precum fără măslin nu se poate afla untdelemn adevărat şi natural şi precum fără vas nu se poate ţine uleiul primit, iar nefiind hrănită de untdelemn lumina candelei se stinge cu siguranţă, la fel fără Sfintele Scripturi nu se poate dobândi cu adevărat substanţa dumnezeiască a înţelesurilor şi fără deprinderea capabilă să primească ca un vas, aceste înţelesuri, nu poate lua naştere o cugetare demnă de Dumnezeu, iar lumina cunoştinţei prin daruri, nealimentată de înţelesurile dumnezeieşti, nu poate fi întreţinută nestinsă de cei ce o au.

Aşadar înălţându-ne privirea la înţelesul duhovnicesc, cuvântul nostru a asemănat candelabrul cu Biserica; lampa cu Dumnezeu cel întrupat, care s-a îmbrăcat cu firea noastră în chip neschimbat, după ipostas; cele şapte candele cu darurile, sau lucrările Duhului, cum arăta limpede marele Isaia; pâlniile candelelor deprinderile capabile de înţelesurile dumnezeieşti ale Scripturii, care primesc darurile dumnezeieşti; în sfârşit cei doi măslini, cu cele două Testamente, din care se primeşte prin înţeleaptă strădanie substanţa înţelesurilor dumnezeieşti prin care se întreţine nestinsă lumina tainelor dumnezeieşti.

Unul de-a dreapta lămpii iar altul de-a stânga prin dreapta socotesc că înţelege Proorocul partea mai duhovnicească a Scripturii iar prin stânga pe cea mai trupească. Iar dacă stânga indică partea mai trupească a Scripturii iar dreapta pe cea mai duhovnicească, socotesc că măslinul de-a stânga înseamnă Vechiul Testament, care se ocupă mai mult de filozofia activă, iar măslinul din dreapta, Noul Testament, care ne învaţă taina cea nouă şi naşte în fiecare dintre credincioşi deprinderea contemplativă. Căci cel dintâi oferă celor ce se îndeletnicesc cu filozofie dumnezeiască modurile virtuţii, pe de-al doilea raţiunile cunoştinţei. Cel din urmă, răpind mintea din pâcla celor văzute, o ridică spre ceea ce e înrudit cu ea, curăţită de toată nălucirea materială, iar cel dintâi curăţeşte mintea de toată împătimirea de cele materiale, scoţând prin forţa bărbăţiei, ca printr-un ciocan, piroanele care ţintuiesc afecţiunea voii de trup. Cel Vechi ridică trupul străbătut de raţiune (raţionalizat) spre suflet, prin mijlocirea virtuţilor, împiedicând mintea să coboare la trup; iar cel Nou ridicând mintea, aprinsă de focul dragostei, spre Dumnezeu. Cel dintâi face trupul una cu mintea prin mişcarea de bunăvoie iar al doilea face mintea una cu Dumnezeu prin deprindere (cu lucrarea) harului. Prin aceasta mintea dobândeşte atât asemănarea cu Dumnezeu, încât din ea poate fi cunoscut Dumnezeu, Cel ce din Sine nu poate fi cunoscut de nimeni, ca un original dintr-o icoană (23).

În acest chip înţelegem acestea, iar dacă vrea cineva să refere sensul celor spuse şi la fiecare om, va găsi de asemenea înţelesuri frumoase şi evlavioase. De pildă va putea să înţeleagă prin candelabru sufletul fiecăruia. Acesta e întreg de aur ca unul ce după firea sa mintală şi raţională, e nestricăcios şi nemuritor şi e cinstit cu cea mai împărătească putere a voii libere. El are asupra sa lampa credinţei, adică Cuvântul care s-a făcut trup şi căruia Îi crede cu tărie şi slujeşte cu adevărat. Şi în el se aşează făclia (candela) aprinsă a cuvântului cunoştinţei, după învăţătura şi îndemnul aceluiaşi Cuvânt al lui Dumnezeu, care zice: Nimeni nu aprinde făclia şi o pune sub obroc, ci în sfeşnic ca să lumineze tuturor celor din casă. Căci Domnul poate numeşte aici făclie cuvântul cunoştinţei în duh, arătat prin fapte, adică legea duhului. (26) Iar obroc cugetul pământesc al cărnii, adică legea pătimaşă a trupului. Legea harului nu trebuie pusă sub acesta, ci în suflet care cu adevărat un sfeşnic de aur, ca să lumineze prin fulgerările faptelor drepţii şi cugetărilor înţelepte, tuturor celor din casă, adică din Biserică, sau din lumea aceasta. În felul acesta cel ce poartă această lumină îi face pe privitori să imite binele şi să slăvească şi ei prin faptele virtuţii şi nu numai prin simpla rostire de vorbe, pe Tatăl din ceruri, adică pe Dumnezeu, care produce în sfinţi, pe culmile contemplaţiilor tainice ale cunoştinţei, podoaba faptelor virtuoase ale dreptăţii. Căci s-a scris: Ca să vadă faptele voastre cele bune şi să slăvească pe Tatăl vostru din ceruri (Matei 5, 15)⁵¹⁷

Aşa să înţelegi candelabrul şi lampa din vedenia Proorocului, iar prin cele şapte candele se va înţelege, după explicarea de mai înainte, diferitele daruri ale Duhului, care îşi coboară lumina şi se odihnesc peste cel ce se desăvârşeşte în Hristos prin virtute şi cunoştinţă. Căci scriptura înţelege aici prin Hristos , pe cel ce vieţuieşte după Hristos şi e plin de lumina aceloraşi raţiuni şi moduri de activitate, atât cât este cu putinţă omului, având şi el înţelepciune şi înţelegere, sfat şi tărie, cunoştinţă, evlavie şi temere, prin care se spune că priveşte pe Dumnezeu, ca prin nişte ochi spirituali, peste întreg pământul fiecărei inimi. Căci aceste şapte candele sunt ochii Domnului, care privesc peste tot pământul (Zaharia. 4, 10)⁵¹⁸.

Şi şapte pâlnii la candelele de pe el. pâlniile sunt deprinderile cu făptuirea şi contemplaţia celor ce sunt vrednici să li se împartă darurile dumnezeieşti. Din acestea ei varsă substanţa cugetărilor tainice, cum ar vărsa untdelemn din nişte vase, păstrând nestinsă lumina darurilor Duhului.

Prin cei doi măslini să înţelegi, precum am spus, cele două Testamente: cel de-a stânga e Testamentul Vechi, care procură neîncetat puterii cunoscătoare sau contemplative a sufletului, ca pe un untdelemn, modurile virtuţilor prin activitate (30). Iar cel de-a dreapta este Testamentul Nou, care procură neîncetat părţii pasive, sau celei active a sufletului, ca pe un untdelemn, raţiunile duhovniceşti ale cunoştinţelor prin coftemplaţie ⁵¹⁹. Şi aşa prin fiecare se desăvârşeşte frumos taina mântuirii noastre, arătându-se învăţătura prin viaţă şi slava vieţii prin învăţătură. În felul acesta activitatea apare ca o contemplaţie lucrătoare, iar contemplaţia ca o activitate cunoscătoare. Scurt vorbind, virtutea apare ca o manifestare a cunoştinţei, iar cunoştinţa ca o putere susţinătoare a virtuţii (32).

Iar dacă cineva, tare în înţelesurile spirituale, ar zice că cei doi măslini sunt cele două legi, cea naturală şi cea duhovnicească, nu s-ar abate de la adevăr. În această interpretare legea naturală, ca cea de la stânga lămpii, adică a lui Dumnezeu Cuvântul cel întrupat, ar oferi raţiunii, prin percepţia simţurilor înrudită cu ea, modurile de activitate în vederea virtuţii desprinzându-le din lucruri sensibile. Iar cea spirituală sau duhovnicească, de la dreapta, ar culege, prin cugetarea înrudită cu ea, raţiunile din lucruri, în vederea cunoaşterii duhovniceşti (34). Şi aşa, prin amândouă, umplem diferitele deprinderi corespunzătoare cu darurile duhovniceşti, cu vederi active şi contemplative, întocmai ca pe nişte pâlnii ale candelelor, păzind nestinsă lumina adevărului.

Sau, înţelegând locul acesta al Scripturii într-un sens şi mai înalt, putem vedea în cei doi măslini de la dreapta şi de la stânga lămpii ca Providenţa şi Judecata. Iar la mijloc, între ele stă, ca într-un candelabru de aur Sfânta Biserică universală, sau în sufletul fiecărui sfânt, lumina adevărului care luminează tuturor. Şi lumina aceasta este Cuvântul, care ca Dumnezeu cuprinde totul şi descoperă raţiunile adevărate şi atotgenerale ale Providenţei şi Judecăţii, prin care conservă lucrurile şi în care constă taina mântuirii noastre, hotărâtă mai înainte de toate veacurile şi înfăptuită în cele din urmă dintre timpuri. Dintre acestea, Providenţa, care stă ca un măslin la dreapta lămpii, o percepem numai prin credinţă în modul negrăit al unirii ipostatice a Cuvântului cu trupul însufleţit în chip raţional; iar Judecata, care stă la stânga, o înţelegem în chip negrăit din taina patimilor de viaţă făcătoare suportate de Dumnezeu cel întrupat pentru noi (35)⁵²⁰. căci întâi El a primit întruparea cu voia pentru bunătatea Sa, ca Cel ce este prin fire Mântuitorul tuturor; iar pe urmă a răbdat patimile de bunăvoie ca Răscumpărător (36). Căci nu s-a făcut Dumnezeu om de mai înainte ca să pătimească, ci ca să-l mântuiască pe om din patimi, întrucât se făcuse robul lor prin călcarea poruncii dumnezeieşti, după ce la început fusese nepătimitor.

Aşadar la dreapta se află taina întrupării Cuvântului, cea conformă Providenţei. Ea înfăptuieşte prin har îndumnezeirea mai presus de fire a celor ce se mântuiesc, îndumnezeire hotărâtă mai înainte de veacuri, la care nu se va putea ridica după fire nici o raţiune a făpturilor. Iar la stânga stă taina patimii de viaţă făcătoare a lui Dumnezeu, care a voit să pătimească după trup. Ea este conformă Judecăţii şi pricinuieşte pe de o parte desfiinţarea desăvârşită a tuturor însuşirilor şi mişcărilor, care au pătruns în fire împotriva firii prin neascultare, şi înfăptuieşte pe de alta restaurarea deplină a tuturor însuşirilor şi mişcărilor conforme cu firea de la început (37). În urma acestei restaurări nu se va mai afla în făpturi nici o raţiune ştirbită şi falsificată. Acestea, adică Providenţa şi Judecata, sau întruparea şi patima, pe de o parte pentru neclintirea, curăţia şi incoruptibilitatea virtuţii şi a statorniciei bărbăteşti cu fapta, iar pe de alta pentru strălucirea şi transparenţa contemplaţiei şi a cunoaşterii tainice, au fost asemănate de Proroc cu doi munţi de aramă, dintre care au ieşit, asemenea unor care cu cai(Zaharia 6, 1)⁵²¹, cele patru Evanghelii (38), care au străbătut şi au ocolit tot pământul şi au vindecat rana din neascultarea lui Adam, făcând să se odihnească prin credinţă şi bunăvieţuire în Duhul lui Dumnezeu peste ţara de miazănoapte, adică peste neamurile asupra cărora stăpânea negura neştiinţei şi peste firea asupra căreia domnea silnic întunericul păcatului (39).

Sau poate cele patru care reprezintă forţa celor patru virtuţi generale, egale la număr cu sfintele Evanghelii. Căci şi ea a străbătut, ca pe un pământ, toată inima credincioşilor şi a oblojit rana cea de ocară, pricinuită în ea de patimi, făcând să se odihnească, prin împlinirea poruncilor, Duhul lui Dumnezeu în pământul de la miazănoapte, adică în trup, întrucât a scos la arătare, prin faptele dreptăţii, legea duhului.

Sau poate prin cei doi măslini mai putem înţelege contemplaţia şi activitatea. Dintre acestea, contemplaţia este pusă în valoare de Providenţa manifestată prin Întrupare, iar activitatea e pusă în lucrare de Judecata manifestată prin patimă⁵²². cea dintâi, privind sufletul, se află la dreapta Cuvântului; cea de a doua, privind trupul, se găseşte la stânga⁵²³. Cea dintâi cheamă mintea spre înrudirea cu Dumnezeu, cea de a doua sfinţeşte simţirea (lucrarea simţurilor) cu duhul şi şterge din ea peceţile patimilor.

Sau iarăşi, prin cei doi măslini trebuie să înţelegem credinţa şi buna conştiinţă. La mijlocul acestora stă Cuvântul, căruia prin credinţă îi aduc credincioşii închinare dreaptă, iar prin conştiinţa cea bună îi slujesc cu evlavie, silindu-se să-şi facă bine unul altuia.

Sau, prin cei doi măslini, Scriptura a închipuit cele două popoare: pe cel dintre păgâni şi pe cel dintre iudei. Ele sunt numite şi fiii ungerii (Zaharia 4, 4)⁵²⁴, pentru naşterea lor în duh şi pentru harul înfierii dat lor spre îndumnezeire. La mijlocul lor se află Dumnezeu cel întrupat, stând ca într-un candelabru în Biserica universală, cea una şi singură, şi făcându-le născătoare de lumină prin virtute şi cunoştinţă.

Sau poate prin cei doi măslini Scriptura a mai indicat tainic sufletul şi trupul, întrucât cel dintâi este împodobit ca un măslin cu raţiunile cunoştinţei adevărate, iar trupul e acoperit cu faptele virtuţilor.

Iar dacă cineva ar spune că cuvântul Scripturii indică prin cei doi măslini şi cele două lumi, bun ar fi şi înţelesul acesta. Căci de fapt, Cuvântul ca Dumnezeu stă la mijlocul acestor lumi, pe cea inteligibilă făcând-o să licărească tainic în cea sensibilă prin chipuri, iar pe cea sensibilă învăţându-ne să o înţelegem ca aflându-se în cea inteligibilă prin raţiuni (47).

Şi iarăşi, dacă ar spune cineva că vedenia celor doi măslini a închipuit viaţa de aici şi cea viitoare, bună ar fi şi explicaţia aceasta. Căci şi între acestea stă Cuvântul, trăgându-ne de la viaţa de aici prin virtute şi ducându-ne la cea viitoare prin cunoştinţă. Aceasta a înţelesul minunatul Avacum când a zis: În mijlocul a două vieţi vei fi cunoscut (Avacum 3, 2)⁵²⁵. El a înţeles prin vieţi ceea ce a înţeles marele Zaharia prin munţi de aramă sau prin măslini, adică cele două lumi, sau veacuri, sau vieţile corespunzătoare lor, sau sufletul şi trupul, ori activitatea şi contemplaţia, sau deprinderea binelui şi lucrarea lui, sau Legea şi Proorocii, sau Vechiul Testament întreg şi Noul Testament, sau cele două popoare: păgânii şi iudeii, sau cele două legi: cea naturală şi cea duhovnicească, sau credinţa şi buna conştiinţă. În mijlocul tuturor acestora stă Cuvântul, lăudat şi preamărit de toate şi călăuzindu-le pe toate spre o singură armonie în bine, ca Dumnezeu al tuturor. Căci de aceea le-a făcut pe toate, ca să devină legătura nedesfăcută a tuturor, unindu-le pe toate cu binele şi întreolaltă.

Iar prin candelabrul din vedenie, Scriptura a indicat poate Biserica şi sufletul, ca cele ce prin firea lor au lumina harului ca un bun dobândit. Căci numai Dumnezeu are binele prin fire, de aceea toate cele ce sunt prin fire capabile de lumină şi bunătate, primesc lumina şi bunătatea de la El prin participare.

Acestea le-a spus cuvântul nostru despre cele scrise având grijă de măsura cuvenită. Tu însă, Cuvioase Părinte, care ai văzut prin tine însuţi, cu ajutorul lui Dumnezeu lucruri mai înalte ca acestea, luminează cu razele pururi strălucitoare ale înţelegerii tale sufletul meu tocit la vedere.

Scolii

Nu tot omul care vine în această lume e luminat numaidecât cu Cuvântul, căci mulţi rămân neluminaţi şi nepărtaşi de lumina cunoştinţei. Ci e vădit că numai omul care vine prin voia sa proprie în lumea cea adevărată, adică cea a virtuţilor. Deci tot omul care vine cu adevărat, prin naşterea cea de bunăvoie, în lumea aceasta a virtuţilor, e luminat în mod sigur de Cuvântul, dobândind o deprindere neclintită în virtute şi o cunoştinţă adevărată şi fără greşeală. (8)

Prin femeie a înţeles simţirea, prin şarpe  plăcerea, căci amândouă sunt diametral opuse raţiunii. (9)

Simţirea (senzaţia) punând stăpânire peste minte, o învaţă să se închine la mulţi dumnezei, căci simţirea robindu-se prin fiecare simţ al patimilor, slujeşte lucrului sensibil corespunzător, ca lui Dumnezeu. (12)

Temerea, evlavia şi cunoştinţa dau naştere filosofiei active, precum tăria, sfatul şi înţelegerea nasc contemplaţia naturală în duh. Dar învăţătura tainică despre Dumnezeu (teologia) o dăruieşte numai înţelepciunea dumnezeiască. (17)

Vechiul Testament, fiind simbolul făptuirii şi al virtuţii, face trupul să consimtă cu mintea în orice mişcare. Iar Noul Testament, dăruind contemplaţia şi cunoştinţa, luminează mintea, care se îndeletniceşte cu ele în chip tainic, cu darurile dumnezeieşti. (23)

Dumnezeu se face şi se numeşte Tată după har al acelora care au primit de bunăvoie naşterea curată din duh. Aceştia, purtând asupra vieţii lor pecetea lui Dumnezeu, care i-a născut, pe care o arată prin virtuţi, ca pe o faţă a sufletului, îi face pe cei ce privesc la ei, să mărească pe Dumnezeu prin schimbarea modurilor lor de purtare, întrucât le oferă acelora spre imitare, viaţa proprie, ca pe o pildă aleasă de virtute. Căci Dumnezeu nu trebuie slăvit numai cu cuvântul gol, ci prin faptele dreptăţii, care vestesc cu mult mai mult decât cuvântul, majestatea dumnezeiască. (26)

Vechiul Testament procură celui ce se îndeletniceşte cu cunoştinţa (gnosticului), modurile virtuţilor, iar Noul îi hărăzeşte celui ce se îndeletniceşte cu activitatea, raţiunile cunoştinţei adevărate. (30)

Cel ce arată cunoştinţa întrupată în activitate şi activitatea însufleţită de cunoştinţă, a descoperit modul exact al adevăratei lucrări îndumnezeitoare. Iar cel ce are numai pe una din acestea, despărţită de cealaltă, sau a făcut din cunoştinţă o nălucire (fantezie) inconsistentă (fără suport), sau din activitate un idol (o formă) fără suflet. Căci cunoştinţa fără faptă nu se deosebeşte întru nimic de nălucire, neavând fapta ca temelie, iar activitatea iraţională e tot una cu un idol (o formă) fără suflet, neavând cunoştinţa care să o însufleţească. (32)

Precum sufletul şi trupul fac prin împreunare pe om, la fel activitatea şi contemplaţia dau prin unire o singură înţelepciune, iar Vechiul şi Noul Testament realizează o singură taină. (33)

Legea naturală e la stânga, fiindcă se foloseşte de simţire (de percepţia simţurilor). Ea oferă Cuvântului (raţiunii) modurile virtuţilor şi face cunoştinţa lucrătoare. Iar legea duhovnicească e la dreapta, fiindcă lucrează prin minte. Ea amestecă în simţire raţiunile duhovniceşti din lucruri şi face activitatea raţională. (34)

Providenţa s-a arătat ipostatică a Cuvântului cu trupul, iar Judecata în faptul că a primit să pătimească pentru noi cu trupul. Prin ele, adică prin unire şi patimă, s-a înfăptuit mântuirea tuturor. (35)

Întruparea s-a făcut spre mântuirea firii create, iar patimile spre răscumpărarea celor ţinuţi în moarte, din pricina păcatului. (36)

Taina întrupării depărtează însuşirile potrivnice firii de la firea omenească, iar pe cele conforme firii le restaurează. (37)

Providenţa şi Judecata, întruparea şi patima, le-a închipuit prin cei doi munţi de aramă, din care ţâşnesc cele patru Evanghelii. (38)

Prin ţara de miazănoapte a înţeles neamurile care se aflau odinioară în rătăcirea neştiinţei ca într-o ţară a întunericului, iar cum au ajuns în ţara luminii, la cunoştinţa adevărului, prin harul celor patru sfinte Evanghelii, ca elemente nestricăcioase, fiind renăscuţi după omul dinăuntru şi mintal spre viaţa veşnică, prin credinţă. (39)

Cel ce înţelege lumea văzută, contemplă pe cea inteligibilă, căci închipuindu-şi cele inteligibile, le modelează prin simţire (le îmbracă în figuri prin simţuri) şi schematizează în minte raţiunile văzute. El strămută în faţa simţurilor în chip felurit fiinţa lumii spirituale şi în faţa minţii compoziţia felurită a lumii sensibile. El înţelege lumea sensibilă prin cea inteligibilă, transferând prin raţiuni simţirea (conţinutul simţirii) în minte, şi pe cea inteligibilă prin cea sensibilă, împletind mintea cu simţirea în vreme ce contemplă figurile. (47)

Note

Moartea simţirii e menită să mântuiască pe om de moartea firii. Moartea ca osândă a fost pricinuită de creşterea lucrării simţurilor, care l-a legat pe om de lumea văzută, despărţindu-l de Dumnezeu. Moartea simţirii e moartea omului trupesc, a omului aplecat spre cele dinafară, a omului mort duhovniceşte, pentru a învia omul dinăuntru, omul adevărat, omul mintal, sinea omului. (509)

Nu numai cel ce învaţă este o treaptă de cinste în Biserică, ci şi cel ce ascultă cu atenţie. Ba el urmează imediat după prima treaptă a celor înţelepţi, aflându-se pe treapta înţelegerii. De altfel, adeseori cel ce învaţă simte cum îi creşte puterea cuvântului şi cum se luminează datorită ascultării înţelegătoare a celor pe care îi învaţă. Ascultarea cu înţelegere e şi ea un har şi harurile alcătuiesc un întreg întreolaltă ca şi cei în care se găsesc. Descoperirea adevărurilor e într-o anumită măsură rodul comuniunii dintre propovăduitor şi ascultător. Treptele acestea sunt altele decât treptele ierarhice ale hirotoniei, încredinţate cu administrarea Tainelor. Cele două sisteme se presupun reciproc. (513)

După ce s-a depăşit primejdia de-a greşi în privinţa cunoaşterii, s-a dobândit neschimbabilitatea morală. Aşadar nestatornicia morală se datorează greşelilor de cunoaştere. În primejdia acestui tip de greşeli se găseşte omul până ce se află între lucrurile create. Dar odată ajuns în nemijlocită legătură cu Dumnezeu, nu mai poate greşi. Greşeala vine din putinţa unor deducţii greşite de la lucrurile create de Dumnezeu (la Adevăr). Când Adevărul este trăit direct, mintea nu mai poate greşi, căci Adevărul e trăit direct, mintea nu mai poate greşi, căci Adevărul îi copleşeşte lucrările ei, prin care ar putea greşi. Adevărul acesta e Dumnezeu, întrucât e contemplat de mintea creată. El e contemplat direct, dar totuşi de mintea creată. Ca atare el e una cu Dumnezeu, între el şi Dumnezeu nu este nimic la mijloc, dar totuşi nu e Dumnezeu cum se cunoaşte însuşi pe Sine. Aceasta este Înţelepciunea  e forma supremă în care se poate comunica Dumnezeu făpturii. În cadrul Înţelepciunii, mintea creată poate înainta la infinit, dar niciodată nu poate trece dincolo de ea. (516)

Cele două Testamente se întregesc întreolaltă, cum se întregeşte activitatea şi contemplaţia în viaţa duhovnicească a omului. Contemplaţia e întreţinută de untdelemnul virtuţilor, închipuit prin Vechiul Testament, iar virtuţile sunt întreţinute de untdelemnul contemplaţiei, închipuit prin Testamentul Nou. Sau untdelemnul celor doi măslini, activitatea virtuoasă şi contemplaţia. Testamentul Vechi şi Nou, întreţin una şi aceeaşi lumină, a vieţii duhovniceşti unitare. Neîncetat se întregesc. O nouă dovadă că cel contemplativ nu se socoteşte dezlegat de activitatea virtuoasă. (519)

Providenţa în general se arată în toate darurile pozitive pe care ni le face Dumnezeu pe cale naturală şi supranaturală, iar Judecata în toate încercările şi pedepsele ce ni le trimite Dumnezeu ca să ne îndrepte şi desăvârşească. Dar atât Providenţa cât şi Judecata au culminat în Întruparea şi Patimile Domnului. De aceea Întruparea lui este o manifestare a Providenţei, iar Patimile o manifestare a Judecăţii. Sau prin Întruparea Domnului s-au revărsat toate darurile dumnezeieşti pentru toată lumea, iar în Patimile Lui, toată asprimea pedagogică pentru toate greşelile. (520)

O traducere mai literară: Dintre acestea, Providenţa manifestată prin Întrupare face să se arate raţiunea contemplaţiei; iar Judecata manifestată în Patimă face să lucreze modul activităţii. Înţelesul propoziţiei este: Întruparea a înlesnit contemplarea lui Dumnezeu, aducându-L în legătură directă cu firea omenească. Iar Patimile fac ca să se activeze în toţi cei credincioşi străduinţa de curăţire prin faptele ascezei mortificatoare. (522)

Prin contemplare îmbogăţim sufletul, prin faptele ascezei curăţim trupul. (523)

Ce înţeles are cuvântul de la Iona Proorocul, care zice despre Ninive: În care locuiesc mai mult de douăzeci de mii de bărbaţi, care n-au cunoscut dreapta nici stânga lor? Căci eu nu aflu în literă nici un înţeles mulţumitor, fiindcă n-a zis copii, ca să cred că vorbeşte de prunci neştiutori, ci vorbeşte de bărbaţi. Dar care bărbat, avânt mintea nevătămată, nu-şi cunoaşte dreapta sau stânga lui? Deci spune-mi ce sunt bărbaţii şi ce este dreapta şi stânga, după înţelesul mai înalt

Nimic din ce scrie în Scriptură despre persoane, locuri, timpuri, lucruri însufleţite sau neînsufleţite, sensibile sau spirituale, nu trebuie să le înţelegem totdeauna în acelaşi fel, dacă vrem să nu se producă un dezacord între istorie şi înţelesul spiritual al locului. De aceea cel ce vrea să afle fără greşeală sensul dumnezeiesc al Scripturii, trebuie să ia fiecare din lucrurile înşirate de fiecare dată în alt înţeles, după deosebirile întâmplărilor petrecute sau povestite, dându-i potrivit cu locul şi cu timpul tâlcuirea cuvenită. Căci orice nume notat în Scriptură are multe înţelesuri, după diferitele etimologii ale cuvântului ebraic. Aceasta o vedem limpede şi aici, căci Iona se tălmăceşte, după diferitele etimologii: odihna şi darul lui Dumnezeu, tămăduirea lui Dumnezeu, harul lui Dumnezeu dat lor, porumb, fuga de podoabă sau întristarea lor. Apoi el ajunge şi în Ioppe şi pe mare şi în chit şi în Ninive ori sub curcubetă. Dintre acestea, Ioppe se tălmăceşte loc unde se vede bucuria, frumuseţea minunată sau bucurie puternică. Deci Proorocul Iona închipuie sau pe Adam, sau firea cea de obşte, sau pe Hristos, sau harul proorocesc, sau pe poporul nemulţumitor al iudeilor care se întristează de orice bine şi pizmuieşte toate darurile dumnezeieşti. De pildă închipuie pe Adam şi firea cea de obşte când fuge din Ioppe pe mare, fapt pentru care, după unul din înţelesurile numelui său, se numeşte fuga de podoabă. Căci Ioppe închipuie raiul, care este şi se numeşte cu adevărat locul de unde se vede bucuria, sau bucurie puternică sau frumuseţe minunată dată fiind bogăţia nestricăciunii din el, cum era raiul sădit de mâna lui Dumnezeu. Şi a sădit Domnul rai în Eden şi a pus acolo pe omul pe care-l zidise. Dar ce sunt pomii din el, fie că e vorba de pomi văzuţi, fie de pomi spirituali şi ce este pomul vieţii din mijlocul raiului? Ce sunt toţi aceşti pomi, din care a luat Adam poruncă să mănânce, dar poate că nici nu s-a atins de ei? Căci îi spune Dumnezeu: Din tot pomul din rai vei mânca.

Ioppe mai înseamnă însă şi virtutea şi cunoştinţa, precum şi înţelepciunea de pe urma lor. Virtutea, când se tălmăceşte frumuseţe spirituală; cunoştinţa, când se înţelege ca loc de unde se vede bucuria. Iar înţelepciunea, când se tălmăceşte bucurie puternică; căci prin înţelepciune omul desăvârşit primeşte o bucurie negrăită, adică bucuria puternică ce susţine cu adevărat viaţa după Dumnezeu, sau cea dumnezeiască a omului. Fiindcă înţelepciunea este pom ce viaţă tuturor celor ce se lipesc de ea şi temelie sigură celor ce se reazemă pe ea, ca pe Domnul (Proverbe 3, 18). Deci firea oamenilor fuge pururi din Ioppe, adică din deprinderea virtuţii şi a cunoştinţei, ca şi de harul înţelepciunii de pe urma lor, precum a fugit Adam prin neascultare din rai. Fuge, pentru că cugetarea lui zace cu plăcere în cele rele şi fugind, e târâtă cu voia ei pe mare, adică pe valurile murdare ale păcatelor, cum s-a rostogolit Adam în lumea aceasta după ce a căzut din rai, îmbrăţişând amăgirea şi confuzia nestatornică a lucrurilor materiale, pricinuite de valuri şi pricinuind alte valuri. Iar câştigul celor ce îmbrăţişează această amăgire este că se scufundă şi sunt înghiţiţi de chit şi sunt covârşiţi de apă până la suflet. Apoi sunt împresuraţi de cel mai de pe urmă adânc iar capul li se afundă în crăpăturile munţilor, ca în sfârşit să coboare pe fundul pământului, ale cărui zăvoare sunt încuietori veşnice (Iona 2, 7). Căci pământul acela fiind talpa celui mai de jos adânc, e cu adevărat întunecat şi neguros, pământ al întunericului veşnic, în care nu este nici o licărire şi nu se poate vedea viaţă a muritorilor, cum zice undeva marele Iov, cel care a purtat cu izbândă mari războaie pentru adevăr.

Deci Proorocul înfăţişează în chip tainic pe Adam, adică firea cea de obşte a oamenilor în fiecare din stările prin care a trecut: cum a fugit de la bunătăţile dumnezeieşti, ca din Ioppe, şi e târâtă în mizeria de aici ca pe o mare, scufundându-se în oceanul agitat şi frământat al patimilor pământeşti; cum e înghiţită apoi de chit  fiara cea spirituală şi nesăturată (diavolul), şi cum este covârşită din toate părţile de apa ispitelor până la suflet, adică e copleşită de ispitele vieţii; apoi cum e împresurată de cel mai de pe urmă adânc, cu alte cuvinte cum e înfăşurată mintea de neştiinţa totală şi cum e copleşită judecata de marea povară a păcatului. Pe urmă cum i se afundă capul în crăpăturile munţilor, sau cum e prinsă prima învăţătură despre monadă, întemeiată pe credinţă, care este capul întregului trup al virtuţilor, între cugetările viclene, ca între nişte crăpături întunecoase ale munţilor, şi e spartă în multe păreri şi năluciri (căci prin crăpăturile munţilor Scriptura a indicat ideile amăgitoare ale duhurilor răutăţii, ce sălăşluiesc undeva în fundul ultimului adânc al neştiinţei). În sfârşit, cum coboară până jos pe pământ, ale cărui zăvoare sunt încuietori veşnice, sau cum cade în deprinderea goală de orice simţire dumnezeiască şi lipsită de orice mişcare de viaţă a virtuţilor, adică într-o deprindere ce nu mai are nici o simţire pentru bunătate şi nici o dorinţă care să se mişte spre Dumnezeu (8). E deprinderea peste care apasă ca un abis întunericul neştiinţei şi noianul cumplit al răutăţii (9) şi în care îşi au rădăcinile munţii rătăcirii, adică duhurile răutăţii în ale căror crăpături afundându-se firea omenească, a devenit pe urmă bază pentru cea mai păcătoasă deprindere, ca una ce s-a făcut reşedinţă şi unealtă a rătăcirii şi a răutăţii lor. În această deprindere se află, ca nişte izvoare veşnice împătimirile sufletului după cele materiale, care nu lasă cugetarea să se izbăvească de întunericul neştiinţei, ca să vadă lumina adevăratei cunoştinţe (10). Această deprindere a indicat-o poate cum spuneam puţin mai înainte, în chip acoperit, marele Iov, prin cuvintele: Pământ întunecat şi neguros, pământ al întunericului veşnic (Iov 10, 21). E pământ întunecat fiindcă e pustie de orice cunoştinţă şi contemplaţie adevărată; şi neguros, pentru că este lipsită de orice virtute şi activitate. Şi continuă: În el nu este nici o licărire, se înţelege de cunoştinţă şi de adevăr, şi nu se poate vedea viaţă a muritorilor, adică o vieţuire demnă de fiinţele raţionale (11).

Proorocul ajunge în toate aceste stări, poate ca să închipuie prin sine patimile în care s-a rostogolit omenirea în chip jalnic, făcându-şi ale sale cele ale firii comune a oamenilor. De aceea când închipuie pe Adam, i se potriveşte unul din înţelesurile numelui, şi anume fuga de podoabă. Când însă preînchipuie pe Dumnezeu care s-a coborât pentru noi întru ale noastre, prin trup însufleţit mintal, făcându-Se ca noi afară numai de păcat, şi zugrăveşte anticipat taina întrupării şi a patimilor în vederea mântuirii, atunci prin plecarea sa din Ioppe pe mare indică coborârea Domnului din cer în lumea aceasta (12), iar prin înghiţirea sa de către chit şi prin aruncarea nevătămată după trei zile şi trei nopţi, prevesteşte taina morţii , a îngropării şi a Învierii⁵³⁵. De aceea i se potriveşte cât se poate de bine un alt înţeles al numelui şi anume: odihna şi tămăduirea lui Dumnezeu sau harul lui Dumnezeu dat lor sau poate şi osteneala lui Dumnezeu pentru patima cea de bunăvoie a Domnului. Căci Proorocul a preînchipuit tainic prin întâmplările sale pe Iisus Hristos, adevăratul Dumnezeu, odihnă adevărată a celor osteniţi de dureri, tămăduirea celor zdrobiţi şi harul iertării greşelilor (13). Pentru că şi Domnul şi Dumnezeul nostru făcându-Se om, a coborât din cer în oceanul vieţii noastre, ca într-o Ioppe ce se tălmăceşte locul de unde se vedea bucuria, pe marea acestei lumi, precum s-a scris: Care în locul bucuriei ce era pusă înaintea lui a răbdat crucea, nebăgând în seamă ocara. Şi coborându-Se de bunăvoie în inima pământului, unde ne ţinea închişi vicleanul, după ce ne înghiţise prin moarte, a ridicat din nou toată firea cea robită la cer, după ce a smuls-o de acolo prin Înviere. Prin aceasta El ne este cu adevărat odihnă, tămăduire şi har. Odihna, ca cel ce dezleagă prin viaţa Sa vremelnică legea robiei silnice a trupului: tămăduire, ca Cel ce tămăduieşte prin Înviere firea zdrobită prin moarte şi stricăciune: har, ca Cel ce dăruieşte prin credinţă înfierea în duh şi harul îndumnezeirii dat fiecăruia după vrednicie. Căci trebuie cu adevărat să ajungă lumina şi puterea lui Dumnezeu şi Tatăl în acel pământ, în care stăpânea întunericul şi izvoarele veşnice. Şi aceasta pentru ca Cel ce e lumină duhovnicească să împrăştie întunericul neştiinţei şi Cel ce e puterea ipostatică a lui Dumnezeu să sfărâme izvoarele păcatului şi aşa să slobozească firea celor încătuşaţi cumplit de cel viclean dăruindu-i lumina nestinsă a cunoştinţei adevărate şi putere de nedezrădăcinat a virtuţilor.

Dar Proorocul închipuie prin persoana sa şi harul proorocesc care se strămută prin Evanghelie din slujirea Legii socotită odinioară atât de slăvită la neamuri lăsând poporul iudaic, devenit necredincios, pustiu de bucuria ce o avea de acea slujire, ca prin multe necazuri, primejdii, strâmtorări, osteneli, prigoniri şi morţi să întoarcă Biserica neamurilor la Dumnezeu, ca pe o Ninive. Când închipuie acest har al proorociei, Proorocul părăseşte în chip tainic Ioppe ceea ce înseamnă că harul se depărtează de la slujirea Legii şi porneşte pe marea potrivnicilor fără de voie şi a luptelor cu ele a ostenelilor şi primejdiilor, până ce e înghiţit de moarte ca de un chit fără să fie câtuşi de puţin vătămat. Căci nimic de pe lume nu a putut împiedica mersul harului propovăduit neamurilor prin Evanghelie: Nici necaz, nici strâmtorare, nici prigoană, nici foamete, nici primejdie, nici sabie. Dimpotrivă prin aceasta harul se întărea şi mai mult, biruind pe toţi cei ce se ridicau împotrivă. Pătimind, biruia şi mai mult pe cei ce i se împotriveau şi astfel a întors firea rătăcită la Dumnezeul cel Viu şi Adevărat, cum a întors Iona cetatea Ninive. Şi deci îşi închipuia vicleanul că acoperă harul cu mulţimea prigoanelor, ca pe Prooroc chitul, nu l-a putut ţine până la sfârşit, neputând slăbi tăria puterii prin care lucra harul. Ba această putere face ca harul să lumineze şi mai strălucitor în ucenicii lui, după ce treceau prin aceste potrivnicii, aşa încât vicleanul îşi pricinuia, prin atacurile sale mai degrabă surparea puterii sale. Căci el vedea nu numai că harul nu putea fi biruit de el, ci şi că slăbiciunea naturală a sfinţilor, care îl vesteau neamurilor se prefăcea în tărie ce surpa puterea lui şi-i dobora toată înălţarea ce se ridica împotriva cunoştinţei lui Dumnezeu; ba tocmai când se credea că este înfrântă trupeşte prin strâmtorări, apărea şi mai împuternicită duhovniceşte. Acest lucru l-a cunoscut din experienţa pătimirilor sale Pavel marea trâmbiţă a adevărului care a devenit slujitor al harului proorocesc în Hristos către neamuri întru înnoirea duhului şi nu în vechimea literei. De aceea zice: Avem comoara aceasta în vase de lut, comoară numeşte cuvântul harului; iar vas de lut trupul acesta pătimitor, sau păruta simplitate în cuvântul rostit care a biruit toată înţelepciunea lumii, sau care cuprindea în sine, cât era cu putinţă, înţelepciunea lui Dumnezeu, pe care nu o cuprindea lumea şi care a umplut toată lumea de lumina cunoştinţei adevărate cuprinsă în ea. Şi adaugă: Ca mulţimea puterii să fie a lui Dumnezeu, iar nu din noi; întru toate necaz pătimind, dar nu strâmtorându-ne; lipsiţi fiind dar nu deznădăjduiţi; în toată vremea omorârea lui Iisus în trup purtând-o ca şi viaţa lui Iisus să se arate în trupul nostru. Că pururi noi cei vii ne dăm la moarte pentru Iisus, ca şi viaţa lui Iisus să se arate în trupul nostru cel muritor. Încât moartea în noi se lucrează, iar viaţa în noi. Căci cei ce propovăduiau cuvântul harului, purtând fără vină şi din toată inima moartea cea de bunăvoie, prin pătimirile lor lucrau neamurilor viaţa cea în duh, întru cunoştinţa adevărului. Aceasta a pătimit-o şi Iona, care, preînchipuind tainic harul, a îndurat atâtea primejdii, ca să întoarcă pe ninivitenii de la rătăcire la Dumnezeu. De aceea, după un alt înţeles al numelui său, se mai tălmăceşte şi darul lui Dumnezeu, sau osteneala lui Dumnezeu. Căci într-adevăr dar al lui Dumnezeu de oameni iubitori şi osteneală dumnezeiască prealăudată este harul proorocesc trimis neamurilor. E darul întrucât dăruieşte lumina cunoştinţei adevărate şi procură nestricăciunea vieţii celor ce-l primesc; şi e iar osteneală a lui Dumnezeu, întrucât înduplecă pe slujitorii săi să se împodobească cu ostenelile pentru adevăr şi-i învaţă pe cei ce se îngrijesc prea tare de viaţa în trup să crească mai mult prin pătimiri decât prin bucurii, dându-le ca dovadă a puterii covârşitoare a Duhului din ei, neputinţa naturală a trupului lor de a suporta pătimirile. Deci cuvântul harului străbătând prin multe încercări la firea oamenilor, sau la Biserica neamurilor, precum Iona prin multe necazuri la cetatea cea mare a Ninivei înduplecă legea care împărăţeşte peste fire, să se scoale de pe tronul ei, adică din deprinderea de mai înainte în rău sau din trăirea după simţuri, şi să-şi scoată haina sa, adică să lepede fumurile slavei lumeşti pentru moravurile sale, apoi să îmbrace sacul adică jalea şi asprimea neplăcută a relei pătimiri şi purtarea demnă de viaţa cea plăcută lui Dumnezeu, şi să şadă în cenuşă, adică în sărăcia cu duhul în care e învăţat să şadă tot cel ce vrea să trăiască cu evlavie şi are în sine biciul cunoştinţei care-l lovea pentru greşelile sale (19). Dar nu numai pe împărat îl înduplecă cuvântul cel propovăduit al harului să creadă în Dumnezeu, ci şi pe bărbaţi, adică pe oamenii cu firea întreagă, convingându-i să mărturisească tare că unul este Dumnezeu, Făcătorul şi Judecătorul tuturor şi hotărându-i să se lepede cu desăvârşire de îndeletnicirile lor cele rele de mai înainte şi să se îmbrace în saci de la cel mai mic la cel mai mare dintre ei, adică să înceapă cu toată râvna o viaţă aspră omorâtoare de patimi. Iar mici şi mari cred că sunt numiţi aici de Scriptură, după înţelesul mai înalt, cei vinovaţi de o răutate mai mică sau mai mare.

Şi au crezut bărbaţii Ninivei lui Dumnezeu şi au hotărât să postească şi s-au îmbrăcat în saci de la cel mai mic la cel mai mare dintre ei. Şi a mers cuvântul până la împăratul Ninivei şi s-a sculat de pe tronul său şi s-a dezbrăcat de veşmântul său şi s-a îmbrăcat cu sac şi a şezut în cenuşă. Apoi s-a vestit şi s-a poruncit în Ninive de la împărat şi de la dregătorii săi, spunându-se: Oamenii şi dobitoacele, boii şi oile, să nu guste nimic nici să pască şi apă să nu bea (Iona 2, 5-7). Împărat al firii sale, cum am zis, legea firii. Dregătorii lui sunt puterea raţională, irascibilă şi poftitoare. Bărbaţii acestei cetăţi adică ai firii, sunt după unul din înţelesuri, cei ce păcătuiesc prin raţiune şi au o cunoştinţă greşită despre Dumnezeu şi despre lucrurile dumnezeieşti (20). Dobitoacele sunt cei ce păcătuiesc prin poftă şi trag la povara plăcerii prin patimile trupeşti. Boii sunt cei ce folosesc toată mişcarea mâniei pentru dobândirea bunurilor pământeşti, căci zic unii că sângele boului când e băut pricinuieşte îndată moartea celui ce îl bea: deci sângele lui este în chip vădit simbolul mâniei. Oile de ocară de aici sunt cei ce pasc fără de minte, numai prin simţuri, cele văzute, ca pe o iarbă, din pricina patimii cei stăpâneşte. Toate acestea socotim că au în acest loc al Scripturii un înţeles de ocară, până ce luându-le Cuvântul le va preface în bune. De aceea adaugă Scriptura despre ele: Să nu guste nimic, nici să pască, şi apă să nu bea. În felul acesta se vor depărta cauzele de mai înainte, care susţineau în fiecare din cele înşirate patimile. Iar după înlăturarea acestor cauze, ele îşi vor schimba îndeletnicirile rele de care erau stăpânite odinioară. Arătând aceasta, Scriptura adaugă: Şi s-au îmbrăcat în saci oamenii, iar dobitoacele n-au păscut şi au strigat către Domnul Dumnezeu cu stăruinţă; s-a întors fiecare de la calea sa cea rea şi de la nedreptatea din mâinile sale. (Iona 3, 8)

Oamenii sunt cei stăpâniţi printr-o judecată greşită a raţiunii de patimile sufleteşti; iar dobitoacele  cei ţintuiţi de patimile trupeşti, prin reaua întrebuinţare a mâniei şi poftei, în vremea plăcerii. Deci toţi îmbracă, ca pe un sac, omorârea mădularelor de pe pământ, sau a întregii legi şi cugetări pământeşti şi strigă cu stăruinţă, cerând iertarea păcatelor de mai înainte şi depărtându-se de la cursul obişnuinţei, ca de la o cale oarecare, şi de la nedreptatea lucrată de faptele lor, ca de nişte mâini.

Astfel Ninive, înţeleasă ca firea cea comună a oamenilor, sau ca Biserica neamurilor, are pururi pe Iona, sau cuvântul harului proorocesc propovăduind în ea şi în fiecare zi întorcând pe cei rătăciţi la Dumnezeu. Iar dacă referim înţelesul spiritual al Ninivei la fiecare ins în parte, atunci cetatea cea mare zicem că este sufletul fiecăruia (21), la care după ce a păcătuit, este trimis cuvântul lui Dumnezeu ca să-i propovăduiască pocăinţa spre viaţă. În acest caz, prin împăratul cetăţii înţelegem mintea; dregătorii sunt puterile înnăscutei; bărbaţii, gândurile pătimaşe; dobitoacele, mişcările poftitoare ale trupului; boii, mişcările lacome ale mâniei spre bunurile materiale; iar oile, mişcările simţurilor, care percep lucrurile sensibile fără cugetare. Deci cuvântul lui Dumnezeu înduplecă mintea , adică pe împărat, să se ridice, ca de pe un tron, din deprinderea de mai înainte cu neştiinţa, şi să se dezbrace ca de o haină de părerea mincinoasă despre lucruri, apoi să se îmbrace ca pe un sac căinţa pentru cele rău cugetate şi să se aşeze, ca în cenuşă, în deprinderea sărăciei cu duhul, mai pe urmă să poruncească oamenilor, dobitoacelor, boilor şi oilor să postească, înfrânându-se de la mâncarea păcatului şi de la băutura neştiinţei, adică să se reţină de la săvârşirea păcatelor şi de la contemplarea înşelătoare prin simţuri, şi să se îmbrace în sac, adică în deprinderea prin simţuri, şi să se îmbrace în sac, adică în deprinderea care omoară patimile contrare firii, dar cultivă virtuţile şi cunoştinţele cele după fire, apoi să strige către Dumnezeu cu stăruinţă, adică să denunţe cu putere cele de mai înainte şi să se roage cu smerenie, ca să primească iertare de la Cel ce poate să o dea. De asemenea să ceară putere statornică pentru împlinirea poruncilor şi puterea statornică pentru împlinirea poruncilor şi pentru păzirea hotărârii spre cele bune de la Acela care e gata să dea celor ce o cer, pentru ca în felul acesta să-şi poată abate cugetarea de la rătăcirea de mai înainte, ca de la o cale rea, şi să lepede deprinderea de a născoci răul din puterile făptuitoare ale sufletului.

În această mare cetate, adică în firea obştească a oamenilor, sau în Biserica alcătuită din neamuri, sau în sufletul fiecăruia, mântuit prin cuvântul virtuţii şi al cunoştinţei, adică al credinţei şi al bunei conştiinţe, locuiesc mai mult de douăsprezece miriade (de douăsprezece zeci de mii) de oameni care nu-şi cunosc dreapta nici stânga lor (Iona 4, 14). Cred că Scriptura indică aici prin cele douăsprezece miriade, după un înţeles mai înalt, raţiunile timpului şi ale firii, adică cunoştinţa cuprinzătoare a firii văzute împreună cu acelea fără de care aceasta nu poate să existe. Căci dacă numărul doisprezece se formează prin adunarea lui cinci şi şapte, iar firea e încincită pentru simţuri iar timpul înşeptit, atunci numărul doisprezece indică, desigur, firea şi timpul. De notat însă că am spus mai mult de douăsprezece miriade de oameni, ca să cunoaştem că acest număr este circumscris şi depăşit în chip indefinit de mai multe, care fac prin ele o sumă superioară numărului doisprezece.

Deci Biserica prealăudată a lui Dumnezeu, având raţiunile virtuţii şi ale cunoştinţei, care întrec raţiunile timpului şi ale firii străbătând spre măreţia celor veşnice şi inteligibile, are  mai mult de douăsprezece miriade de bărbaţi, care nu-şi cunosc dreapta sau stânga lor. Căci cel ce, din pricina virtuţii legiuite, şi-a uitat de patimile din trup, ca de unele ce sunt la stânga şi, din pricina cunoştinţei fără greşeală a faptelor sale, nu e stăpânit de boala părerii de sine, ca de una ce este la dreapta, a devenit bărbat ce nu-şi cunoaşte dreapta lui, întrucât nu iubeşte slava ce se destramă, nici stânga, întrucât nu se lasă aţâţat de patimile trupului (23).

Aşadar prin dreapta Scriptura înţelege slava deşartă de pe urma aşa ziselor isprăvi, iar prin stânga, neînfrânarea ce răsare de pe urma patimilor de ruşine. Pe aceşti bărbaţi ce nu cunosc dreapta şi stânga lor, îi are orice suflet luminat de vederile cele spirituale (inteligibile). Pentru că tot sufletul care îşi retrage puterea cugetării de la contemplarea naturii şi a timpului, are cugetările naturale ca pe nişte bărbaţi ce au trecut de numărul doisprezece, sau ca pe nişte raţiuni ce nu se mai ostenesc cu cele ce sunt sub fire şi sub timp, ci se îndeletnicesc cu înţelegerea şi cunoaşterea dumnezeieştilor taine şi de aceea nu cunosc dreapta sau stânga lor. Căci cunoaşterea virtuţilor după raţiunea lor, adică recunoaşterea adevărată prin trăirea a cauzei virtuţilor face pe cei părtaşi de ea să nu mai cunoască deloc din suficienţa şi excesul de virtute, care stau de cele două părţi ale mijlocului virtuţilor ca dreapta şi stânga.

Pentru că dacă în raţiune nu se află nimic contrar raţiunii (25), e limpede că cel ce s-a înălţat la raţiunea virtuţilor nu va mai cunoaşte câtuşi de puţin poziţia celor fără raţiune. Fiindcă nu e cu putinţă să privească deodată două lucruri care se contrazic şi să cunoască pe unul din ele manifestându-se deodată cu celălalt.

Căci dacă în credinţă nu se află nici o raţiune a necredinţei şi dacă prin fire lumina nu poate fi cauza întunericului şi diavolul nu se poate arăta deodată cu Hristos, e vădit că nici ceea ce-i contrar raţiunii nu poate exista la un loc cu raţiunea (26). Iar dacă ceea ce-i contrar raţiunii nu poate să se afle la un loc cu raţiunea, e vădit că cel ce s-a înălţat la raţiunea virtuţilor nu poate cunoaşte poziţia celor contrare raţiunii. El cunoaşte virtutea numai aşa cum este, dar nu cum e socotită (27). De aceea nu cunoaşte nici dreapta prin exces nici stânga prin insuficienţă fiindcă în amândouă acestea, se poate constata iraţionalul. Căci dacă raţiunea este hotarul şi măsura lucrurilor ceea ce este fără hotar şi fără măsură sau e peste hotar şi peste măsură, e lipsit de raţiune şi de aceea contrar raţiunii. Căci amândouă aceste aduc la fel celor ce se mişcă astfel, căderea de la ceea ce există cu adevărat. Una din ele prin faptul că îi face să-şi îndrume cursul vieţii spre ceva nedefinit şi nelămurit (29) şi să nu aibă pe Dumnezeu ca scop, întrucât din pricina lipsei de măsură a minţit îşi iau ca ţintă să se abată de la dreapta tot mai spre dreapta; iar cealaltă prin faptul că îi abate şi ea de la scop, îndrumându-le cursul vieţii numai spre cele ce ţin de simţuri întrucât din pricina lipsei de putere a minţii, îi face să socotească drept ţintă ceea ce se circumscrie prin simţuri. Acestea nu le cunoaşte şi nu le pătimeşte cel ce ascultă numai de raţiunea virtuţii şi hotărniceşte prin ea toată mişcarea minţi sale încât să nu poată cugeta peste raţiune sau fără raţiune.

Iar dacă cineva vrea să-şi înalţe mintea la un înţeles şi mai înalt, prin dreapta poate să înţeleagă raţiunile celor netrupeşti, iar prin stânga pe ale trupurilor. Dar mintea ce se înalţă spre cauza lucrurilor, nereţinută de nimic, nu mai cunoaşte aceste raţiuni, întrucât nu mai vede nici o raţiune în Dumnezeu Cel ce după cauză ce mai presus de orice raţiune. Adunându-se spre El din toate lucrurile, nu mai cunoaşte nici o raţiune a celor de care s-a despărţit, privind în chip negrăit numai Raţiunea la care s-a ridicat după har (32).

Pe aceşti bărbaţi şi pe cei asemenea lor, care într-adevăr nu cunosc dreapta şi stânga lor de ocară, îi cruţă Dumnezeu; şi pentru ei lumea toată. (Am zis: cea de ocară deoarece aproape toate cele din Scriptură au un înţeles de laudă şi unul de ocară). Dar poporul iudeu pizmaş şi vrăjmaş al oricărei iubiri de oameni, se plânge de mântuirea oamenilor şi de aceea îndrăzneşte să se răzvrătească chiar şi împotriva bunătăţii dumnezeieşti. Plin de nerecunoştinţă, de nemulţumire şi de ură faţă de oameni, el scrâşneşte din dinţi, se scârbeşte de viaţă şi-şi face pricină de întristare din mântuirea neamurilor în Hristos. Socotind din neştiinţă, mai de preţ o curcubetă decât mântuirea oamenilor, se îndurerează când o vede că se usucă roasă de vierme. Nebunia aceasta a evreilor a zugrăvit-o în sine ca tip marele Prooroc Iona fără să pătimească el însuşi  ferească Dumnezeu  de scăderile iudeilor, ci osândind în sine cu anticipaţie necredinţa lor, pentru care au căzut din slava de mai înainte, ca dintr-o Ioppe. De aceea i-a dat Duhul Sfânt în chip tainic acest nume capabil să arate prin diferitele lui tălmăciri starea lăuntrică a tuturor celor preînchipuiţi. Când deci dezvăluie în sine ca tip nebunia iudeilor care se întristează pentru mântuirea oamenilor şi se smintesc de minunata lor chemare dar se scârbesc de viaţă şi doresc, hulind voia lui Dumnezeu, mai bine moartea din pricina veştejirii curcubetei, numele lui se tălmăceşte la început întristarea lor. Această întristare o condamnă Scriptura când zice: A văzut Dumnezeu faptele lor, adică ale ninivitenilor, că s-au întors de la căile lor cele rele şi i-a părut rău să-i mai pedepsească pe ei şi nu i-a mai pedepsit. Şi s-a întristat Iona şi a zis: Acum Stăpâne Doamne ia sufletul meu de la mine că mai bine este mie să mor decât să trăiesc. Şi iarăşi: Şi a poruncit Domnul Dumnezeu unui vierme a doua zi dimineaţă, şi a ros pe dedesubt curcubeta şi s-a uscat. Şi a fost după ce a răsărit soarele a lovit capul lui Iona şi s-a împuţinat cu sufletul şi s-a scârbit de viaţa lui şi a zis: Mai bine este mie să mor decât să trăiesc. Ninive este deci Biserica neamurilor care a primit cuvântul harului şi s-a întors de la rătăcirea de mai înainte a închinării la idoli şi de aceea s-a mântuit şi s-a învrednicit de slava cerurilor. Iar umbrarul pe care şi l-a făcut Iona după ce a ieşit din cetate, închipuie Ierusalimul de jos templul din el făcut de mâini. Curcubeta înfăţişează umbra vremelnică a slujirii trupeşti şi numai după literă a Legii, care nu e statornică şi nu poate să mulţumească mintea. Iar viermele este Domnul şi Dumnezeul nostru Iisus Hristos, precum El însuşi zice despre Sine la Proorocul David: Sunt vierme şi nu om. Căci s-a făcut şi s-a numit cu adevărat vierme pentru trupul fără de sămânţă pe care l-a primit. Fiindcă precum viermele nu are împreunare, amestecare ca pricină premergătoare a naşterii lui, tot aşa nici naşterii după trup a Domnului nu i-a premers vreo amestecare. Dar mai este vierme şi pentru faptul că a îmbrăcat trupul ca pe o momeală pusă în undiţa dumnezeirii spre amăgirea diavolului pentru ca dracul spiritual cel nesăturat înghiţind trupul pentru firea lui uşoară de apucat, să fie sfâşiat de undiţa dumnezeirii şi deodată cu trupul sfânt al Cuvântului, luat din noi să dea afară toată firea omenească, pe care o înghiţise mai înainte, cu alte cuvinte pentru ca, aşa cum înghiţise acela mai înainte pe om momindu-l cu nădejdea dumnezeirii, tot aşa, momit fiind mai pe urmă cu firea omenească, să dea afară pe cel amăgit cu nădejdea dumnezeirii, amăgit fiind el însuşi cu nădejdea că va pune mâna pe omenire; apoi ca să se arate bogăţia covârşitoare a puterii dumnezeieşti care biruie, prin slăbiciunea firii biruite, tăria celui ce a biruit-o mai înainte, şi ca să se arate că mai degrabă biruie Dumnezeu pe diavol folosindu-se de momeala trupului decât diavolul pe om cu făgăduinţa firii dumnezeieşti (35). Acest vierme a ros curcubeta şi a uscat-o, adică a pus capăt slujirii legii, ca unei umbre, şi a uscat părerea de sine a iudeilor, întemeiată pe ea.

Şi a fost a doua zi după ce a răsărit soarele. A doua zi, adică după trecerea ghicitorilor din chipurile legii şi a timpului hotărât pentru slujirea trupească a ei, a răsărit harul tainei celei noi, aducând o altă zi a unei cunoştinţe mai înalte şi a unei virtuţi dumnezeieşti, o zi care îndumnezeieşte pe cei ce o îmbrăţişează. Deci după ce viermele a ros curcubeta şi soarele acesta (căci unul şi acelaşi e şi vierme şi soare a dreptăţii: e vierme, întrucât s-a născut după trup fără sămânţă şi zămislirea lui este mai presus de orice înţelegere; iar soare, întrucât s-a coborât pentru mine sub pământ, prin taina morţii şi a mormântului şi întrucât e prin fire şi pentru sine lumina veşnică) (36) a răsărit din morţi prin înviere, a poruncit Dumnezeu unui vânt arzător şi soarele a lovit capul lui Iona. Cu alte cuvinte, după răsăritul soarelui dreptăţii, adică după învierea şi înălţarea Domnului, a venit vântul arzător al încercărilor peste iudeii rămaşi nepocăiţi şi le-a lovit capetele lor, potrivit unei drepte judecăţi, întorcând după cum s-a scris, durerea lor peste capetele lor (Psalmi 7, 17), precum înşişi ceruseră mai înainte zicând: Sângele lui asupra noastră şi asupra copiilor noştri. Căci de fapt, după Învierea şi Înălţarea Mântuitorului, a venit peste ei ca un vânt arzător răzbunarea prin neamuri şi Soarele meu a doborât la pământ slava şi puterea întregului neam, lovind în ea ca într-un creştet. Căci închizându-şi ochii înţelegerii în faţa Lui, nu au cunoscut lumina adevărului, care le strălucea lor.

Sau vântul arzător ridicat împotriva iudeilor, care n-au ascultat de cuvântul harului, mai este şi părăsirea, care opreşte ploaia cunoştinţei şi roua proorociei şi usucă izvorul natural al cugetărilor evlavioase din inimă (37). Este părăsirea adusă cu dreptate peste ei, fiindcă şi-au pătat mâinile de sânge nevinovat şi au dat adevărul pe mâna minciunii şi au tăgăduit pe Dumnezeu Cuvântul, Cel ce pentru mântuirea neamului omenesc a venit la noi în chipul nostru, fără schimbare. De aceea au fost lăsaţi şi ei în propria lor rătăcire, în care nu se poate afla nici o dispoziţie apropiată de credinţă şi de temerea lui Dumnezeu, ci numai de o ambiţie uscată, secetoasă şi străbătută de toată patima cea rea. Este ambiţia ce poate fi caracterizată prin îngâmfare-trufie, care este o patimă blestemată ce constă în împreunarea a două rele: mândria şi slava deşartă. Dintre acestea, mândria tăgăduieşte pe Cel ce e cauza virtuţii şi a firii, iar slava deşartă falsifică firea şi însăşi virtutea (38). Căci cel mândru nu face nimic după Dumnezeu, iar cel robit de slava deşartă nu întreprinde nimic după fire. Iar din amestecarea lor se naşte îngâmfarea, care pe Dumnezeu îl dispreţuieşte, bârfind şi hulind Providenţa, iar de la fire se înstrăinează, folosind toate cele ale firii împotriva firii şi stricând frumuseţea şi buna întocmire a firii prin reaua întrebuinţare a lor. Scurt vorbind, poporul iudeu, îngăduind prin necredinţa în Hristos, dracului trufaş să-i lege mintea, a urât deopotrivă pe Dumnezeu şi pe oameni: pe Dumnezeu, întrucât îl pune mai prejos de plăcerea trupului şi de aceea respinge slujirea Lui în duh; iar pe oameni, întrucât socoteşte pe cei ce nu-şi coboară neamul după trup din Iacov cu desăvârşire străini de Făcător şi de aceea îşi închipuie că uciderile pe care le plănuieşte împotriva noastră sunt bineplăcute lui Dumnezeu. El nu ştie, pe cât se pare, în nebunia lui, că trupul şi înrudirea de neam nu se pot apropia de Dumnezeu aşa de mult cum poate apropia sufletul, care poartă aceeaşi pecete a credinţei ca şi celelalte suflete şi aceeaşi aplecare lăuntrică a voii spre bine. Iar aceasta stinge legea trupului cu totul, încât nu se mai străvede decât raţiunea lui Dumnezeu arătându-se prin duh şi făcându-i pe toţi una după minte, ca să cunoască pe Unul Dumnezeu şi ca să fie între toţi o singură iubire şi armonie (39), datorită căreia nici unul nu mai este despărţit duhovniceşte de nici unul, chiar dacă trupeşte, după locurile pe care le ocupă, sunt departe unul de altul.

Deci vântul arzător este trufia, care este patima urii de Dumnezeu şi de oameni. Fiindcă ea usucă inima necredincioşilor, veştejind cugetările evlavioase despre Dumnezeu şi raţiunile drepte despre fire, ca un vânt arzător. Căci spun unii că acest vânt se produce prin amestecarea unui vânt de răsărit şi a unuia de la miazăzi şi de aceea usucă umezeală împrăştiată de pământ. El se mai numeşte şi Evroclidonul (Vârtejul larg) sau Tifonicul (Fumegosul). Numele dintâi îl poartă fiindcă stârneşte din toate părţile furtună pe pământ şi pe mare, iar al doilea, fiindcă aduce o negură uscată. Dar pe amândouă acestea le pricinuieşte şi trufia.

Căci de fapt aceasta stârneşte mare tulburare în suflet şi umple mintea de întunericul neştiinţei. Acest vânt arzător l-a stârnit Dumnezeu, adică l-a lăsat să vină, după batjocorirea lui Hristos, asupra iudeilor, care dobândiseră o dispoziţie corespunzătoare cu el, ca să se facă vădită tuturor voia lor faţă de Dumnezeu şi oameni. De aceea, impuşi de negura neştiinţei, s-au aruncat pe ei înşişi de bunăvoie în partea opusă lui Dumnezeu, nemaiavând nimic de făcut, decât să se plângă şi să se înciudeze de mântuirea prin credinţă şi de slava de care s-au împărtăşit neamurile şi de pierderea dreptului lor ce le aveau după trup. Pentru aceea zic: Acum Doamne ia sufletele de la noi, că mai bine este nouă să murim decât să trăim. Aceasta o spun ei din pricină că s-a născut curcubeta, adică a încetat slujirea în umbrele Legii, care noaptea a crescut şi noaptea a pierit, ca una ce nu avea nici o lumină spirituală, care să poată lumina înţelegerea sufletului, fiind circumscrise numai la figurile şi la ghicitorile simbolurilor (40).

Dar noi să îmbrăţişăm duhovniceşte, prin credinţă şi prin dreptatea care o însoţeşte, duhovnicească Ninive, adică Biserica alcătuită din neamuri, care este, precum s-a scris, o mare cetate a lui Dumnezeu, mântuită după cele trei zile ce i-au fost orânduite spre pocăinţă. Şi să ne grăbim să ne facem cetăţeni ai acestei mari cetăţi a lui Dumnezeu prin pocăinţă şi prin schimbarea noastră în bine. Căci Scriptura spune în mod apriat despre ea că este o cetate mare a lui Dumnezeu: Iar Ninive era cetate mare a lui Dumnezeu. Unde poate afla iudeul respectuos faţă de adevăr, spunându-se în Scriptură un cuvânt ca acesta Ierusalimul de jos? Eu, deşi am citit de multe ori toată Sfânta Scriptură, nu am aflat spunându-se nicăieri: Şi Ierusalimul era cetate mare lui Dumnezeu. Dar cine a putea, bizuindu-se pe puterea cuvântului şi pe bogăţia ideilor, să măsoare şi să circumscrie măreţia acestei cetăţi, care este şi se numeşte a lui Dumnezeu? Mie îmi este acest lucru cu neputinţă, precum socotesc că îi este cu neputinţă oricărui om cu minte înţeleaptă, care îşi dă seama cât de puţin de majestatea dumnezeiască şi nu ignoră că toate sentinţele dumnezeieşti trebuie să aibă ceva din măreţia lui Dumnezeu. Dar cum era cetate mare lui Dumnezeu, prima cetate a asirienilor, în care domnea confuzia rătăcirii, unde trona regeşte nebunia slujirii la idoli, care se afla atât de departe ţara numită sfântă, făgăduită lui Israel cel trupesc? Desigur că ea n-ar fi putut fi numită aşa, dacă n-ar fi văzut Dumnezeu de mai înainte mărimea credinţei, necuprinsă de nici un cuvânt, a Bisericii celei din neamuri. Prin aceasta a înfăţişa viitorul ca prezent, iar ceea ce era mai înainte străin şi-a însuşit ca pe ceva propriu şi ceea ce era vrednic de ocară din pricina necredinţei a făcut prin cuvântul Său să fie străbătut de dumnezeire, plin de cinste şi cu un viitor care întrece orice cuvânt. De aceea a putut zice prin Proorocul: Şi Ninive era cetate mare a lui Dumnezeu. La această cetate a fost trimis cuvântul harului proorocesc, care i-a vestit distrugerea cea fericită, zicând: Încă trei zile şi Ninive va fi distrusă (Iona 3, 5). Ajungând la acest loc al sorocului de trei zile, socotesc să las celelalte lucruri, care pot să fie spuse celor ce caută înţelesul mai înalt al Scripturii. Căci eu urmăresc să notez şi să spun numai ceea ce e sigur că nu se află alături de adevăr.

Deci auzind că Proorocul vesteşte în chip determinat: Încă trei zile şi Ninive va fi distrusă, socotesc că hotărârea aceasta împotriva Ninivei rămâne neschimbată, mai bine zis sunt sigur că are să se facă cercetarea asupra Ninivei. Lucrul se înţelege aşa: că după cele trei zile, pe care le-a petrecut Proorocul în pântecele chitului, desemnând de mai înainte în sine îngroparea de trei zile şi Învierea Domnului, Scriptura aşteaptă să vină alte trei zile, în care să se arate lumina adevărului şi adevărata împlinire a tainelor prevestite, ca apoi să se producă distrugerea cetăţii, dat fiind că aceste zile din urmă nu vor mai preînchipui numai adevărul îngropării şi al Învierii Mântuitorului, ci îl vor arăta limpede, împlinindu-se în realitate, pe când cele trei zile de mai înainte, pe care le-a petrecut Iona în chit, numai îl preînchipuiau. Căci dacă orice chip se referă la un adevăr aşteptat în viitor, iar chipul în acest caz a constatat în petrecerea de trei zile a lui Iona în pântecele chitului, este vădit că chipul are să se arate ca urmând după el, în mod real, taina unui adevăr nou. Şi de fapt, trei zile şi trei nopţi a petrecut Domnul în inima pământului, cum însuşi Domnul zice: Precum a fost Iona în pântecele chitului trei zile şi trei nopţi, aşa va fi şi Fiul omului în inima pământului trei zile şi trei nopţi. Deci spunând Scriptura: Încă trei zile, arată în chip ascuns că alte trei zile au trecut, căci altfel nu ar fi spus încă, adică vor mai fi trei zile, şi Ninive va fi distrusă. Deci nu chipul avea să distrugă Ninive după hotărârea dumnezeiască, ci adevărul despre care a spus: încă trei zile. E ca şi când Iona ar fi zis: Vor mai fi încă trei zile după chipul arătat prin mine, în care va avea loc o îngropare şi o înviere mai tainică, şi după aceea Ninive va fi distrusă.

Dar ar putea întreba cineva nedumerit: Cum se mai ţine Dumnezeu de cuvânt, odată ce hotărăşte distrugerea dar nu o execută? Răspundem acestuia că Dumnezeu îşi ţine cuvântul, distrugând de fapt şi mântuind cetatea. Primul lucru îl face prin faptul că aceea se leapădă de rătăcire, al doilea prin faptul că primesc cunoştinţa adevărată. Mai bine zis, omoară rătăcirea din ei prin credinţa înviorată din nou şi le înfăptuieŗte mântuirea prin moartea rătăcirii. Căci Ninive se tălmăceşte prin înnegrire înăsprită, adusă în fire de neascultare şi a înnoit frumuseţea atotlină a firii prin ascultarea credinţei, arătând iarăşi în fire prin înviere frumuseţea atotlină a nestricăciunii, neînăsprită de nimic pământesc. Dar aceasta se poate spune şi despre firea cea obştească şi despre sufletul fiecăruia, care a lepădat prin credinţă şi buna cunoştinţă chipul lui Adam celui vechi şi pământesc şi a îmbrăcat chipul celui ceresc.

Aşadar s-a arătat limpede că Proorocul reprezintă mai multe înţelesuri, după sensurile numelui său, care se tălmăceşte potrivit cu diferitele locuri ale Scripturii. Tălmăcit ca fuga de podoabă, indică pe Adam şi firea cea de obşte, ca odihna şi tămăduirea lui Dumnezeu, sau osteneala lui Dumnezeu, pe Domnul şi Dumnezeul nostru, potrivit cu explicaţia dată. Iar tălmăcit ca porumb şi dar al lui Dumnezeu, indică harul propovăduirii şi bogăţia Duhului cuprinsă în el. Osteneala lui Dumnezeu indică multele nevoinţe ale celor ce se fac slujitori ai acestei chemări adevărate. Iar când se tălmăceşte ca întristarea lor, indică furia iudeilor împotriva adevărului, adică pizma pentru bunurile străine, care naşte întristarea în cei stăpâniţi de ea. Acest rău s-a înrădăcinat în firea iudeilor, care s-au umplut de ură faţă de Dumnezeu şi oameni, şi de aceea nu urmăresc decât să strice firea, fără ruşine, prin sânge şi ucideri.

Dar deoarece cuvântul nostru a avut un curs grăbit, a trecut peste înţelesul căii de trei zile. Căci se zice în Scriptură: Iar Ninive era cetate mare lui Dumnezeu, cale de trei zile (Iona 3, 3). Dacă voiţi, să întregim puţin ceea ce am lăsat afară. Drumul de trei zile sunt diferite moduri de vieţuire ale celor ce merg pe calea Domnului, sau vieţuirile care corespund fiecăreia din legile generale. Iar legi generale sunt: cea naturală, cea scrisă şi cea a harului. Căci fiecăreia din aceste legi îi corespunde o anumită vieţuire şi un anumit curs al vieţii, ca şi o dispoziţie lăuntrică deosebită, produsă de acea lege prin voia celor ce se conformează cu ea. Fiindcă fiecare din aceste legi creează o altă dispoziţie în fiecare din cei ce se află sub puterea ei. De pildă legea naturală, când raţiunea nu e copleşită de simţire, ne înduplecă fără o învăţătură specială să îmbrăţişăm pe toţi cei înrudiţi şi de acelaşi neam, întrucât firea însăşi ne învaţă să ajutorăm pe cei ce au lipsă şi să vrem toţi tuturor acelaşi lucru pe care şi-l doreşte fiecare să-i fie făcut de alţii. Aceasta ne-a spus-o însuşi Domnul, zicând: Câte vreţi să vă facă vouă oamenii, faceţi şi voi lor asemenea. Căci cei a căror fire e cârmuită de raţiune, au aceeaşi dispoziţie. Iar cei care au aceeaşi dispoziţie, e vădit că au şi acelaşi mod de purtare şi acelaşi curs al vieţii. În sfârşit cei al căror mod de purtare şi curs al vieţii este acelaşi, desigur că sunt uniţi de bunăvoie printr-o legătură de afecţiune, care-i adună pe toţi printr-o unică aplecare a voii în aceeaşi raţiune a firii, în care nu se mai află câtuşi de puţin dezbinarea ce stăpâneşte acum în fire din pricina iubirii de sine a fiecăruia.

Iar legea scrisă, înfrânând prin frica de pedepse pornirile fără rânduială ale celor neînţelepţi, îi obişnuieşte să-i socotească pe toţi egali. Prin aceasta se consolidează forţa dreptăţii, încât cu timpul devine fire, prefăcând frica sufletului într-o afecţiune faţă de bine ce se întăreşte pe încetul prin voinţă, iar obişnuinţa de a se curăţi prin uitare de cele de mai înainte într-o deprindere care face să se nască de odată cu sine iubirea faţă de alţii. Iar în aceasta stă împlinirea legii, toţi unindu-se întreolaltă prin iubire. Căci împlinirea legii este solidaritatea prin iubire a tuturor celor ce s-au împărtăşit de aceeaşi fire, purtând raţiunea firii încununată de dorul dragostei şi înfrumuseţând legea firii cu adaosul dorului. Căci legea firii este raţiunea naturală care şi-a supus simţirea modurilor⁵⁵⁶. iar legea scrisă, sau împlinirea legii scrise, este raţiunea naturală, care şi-a luat ca ajutor în raporturile de reciprocitate cu cei de acelaşi neam raţiunea duhovnicească. De aceea zice: Să iubeşti pe aproapele tău ca pe tine însuţi. Dar nu zice: Să ai pe aproapele tău ca pe tine însuţi. Căci al doilea arată numai solidaritatea cu cei de acelaşi neam spre menţinerea existenţei, iar primul înseamnă grija de ei în vederea fericirii.

În sfârşit, legea harului învaţă pe cei călăuziţi de ea să imite nemijlocit pe Dumnezeu, care, dacă se poate spune aşa, ne-a iubit mai mult decât pe Sine însuşi, măcar că îi eram duşmani din pricina păcatului. Ne-a iubit adică aşa de mult, încât a binevoit să coboare în fiinţa noastră, în mod neschimbat, El care este în mod suprafiinţial mai presus de orice fiinţă şi fire, şi să se facă om şi să fie unul dintre oameni. Din aceeaşi iubire n-a refuzat să-şi însuşească osânda noastră şi să ne îndumnezeiască după har aşa de mult pe cât s-a făcut El după iconomie şi prin fire om. Iar aceasta a făcut-o ca să învăţăm nu numai să ne ajutăm întreolaltă în chip natural şi să ne iubim unii pe alţii ca pe noi înşine în chip duhovnicesc, ci şi să purtăm grijă de alţii mai mult decât de noi înşine în chip dumnezeiesc şi aceasta să ne fie dovada dragostei întreolaltă ca, în temeiul virtuţii noastre, să fim gata a suferi cu bucurie moartea de bunăvoie unii pentru alţii. Căci nu este altă iubire mai mare ca aceasta, ca cineva să-şi pună sufletul pentru prietenii săi (Ioan 15, 13).

Deci legea firii este, ca să spun pe scurt, raţiunea naturală care şi-a supus simţirea spre înlăturarea nesocotinţei (iraţionalităţii) prin care se menţine dezbinarea între cei uniţi prin natură. Iar legea scrisă este raţiunea naturală care, după înlăturarea iraţionalităţii simţirii, şi-a asociat şi iubirea duhovnicească prin care susţine reciprocitatea între cei de acelaşi neam. În sfârşit legea harului este raţiunea mai presus de fire, care preface firea în chip neschimbat⁵⁵⁸ îndumnezeind-o şi arată în firea oamenilor ca printr-o icoană arhetipul necuprins şi mai presus de fiinţă şi de fire şi procură fericirea veşnică.

Iar dacă acesta este înţelesul celor trei legi, cu drept cuvânt cetatea cea mare a lui Dumnezeu, adică Biserica, sau sufletul fiecăruia se află la capătul unui drum de trei zile, ca una ce primeşte şi cuprinde dreptatea firii, a legii şi a duhului. Căci în aceste trei legi se află toată podoaba Bisericii, câtă se cuprinde în lărgimea virtuţii, în lungimea cunoştinţei şi în adâncimea înţelepciunii şi a cunoaşterii tainice a lui Dumnezeu (a Teologiei mistice)⁵⁵⁹. Deci să nu ne despărţim prin dispoziţia noastră lăuntrică de această cetate, ca poporul iudeu, iubindu-ne trupul ca pe un umbrar şi îngrijindu-ne de plăcerea trupului nostru ca de o curcubetă, ca nu cumva străpungând-o viermele cunoştinţei, să usuce afecţiunea noastră rătăcită spre plăceri şi venind asupra noastră, prin încercările fără de voie, pedeapsa pentru ce le-am făcut rău în viaţă, ca un vânt arzător, să ne scârbim de viaţă şi să ne răzvrătim împotriva judecăţii dumnezeieşti.

Căci fiecare dintre noi cei biruiţi de amăgirea celor materiale, care ne bucurăm de plăcerile trupului, primeşte ca pe un vierme cuvântul lui Dumnezeu, care îl împunge prin cunoştinţă şi roade afecţiunea lui faţă de plăcere ca pe o rădăcină de curcubetă, ca apoi răsărirea desăvârşită a luminii cuprinse în cuvintele Duhului să-i usuce lucrarea păcătoasă, iar vântul cu arşiţă, adică amintirea chinurilor veşnice, să-i ardă, ca pe un creştet, începutul patimilor răutăţii, de la momelile ce vin prin simţuri. Astfel vom dobândi cunoştinţa raţiunilor Providenţei şi ale Judecăţii, care ne învaţă să preţuim cele veşnice mai mult decât cele vremelnice, a căror lipsă obişnuieşte să întristeze pe oameni. Căci dacă cuvântul Scripturii arată că omul se întristează pentru umbrar şi pentru curcubetă, adică pentru şi pentru plăcerea trupului, iar că Dumnezeu se îngrijeşte de Ninive, vădit este că ceea ce socoteşte Dumnezeu vrednic de iubire e cu mult mai de preţ şi mai de cinste decât toate lucrurile dragi şi scumpe oamenilor, fie că există în oarecare fel, fie că nu există, ci numai par să existe, în urma unei judecăţi greşite, sau a unei prejudecăţi, neavând nici o raţiune a existenţei lor reale, ci fiind rodul nălucirii care amăgeşte mintea şi dă o figură goală celor ce nu sunt, nu însă şi un ipostas real patimii.

Scolii

Cap e numit aici învăţătura primă despre monadă, ca început al oricărei virtuţi; iar crăpăturile munţilor sunt cugetările duhurilor viclene în care s-a scufundat mintea noastră prin neascultare. (7)

Pământul cel mai de jos este desprinderea goală de orice simţire cunoştinţei lui Dumnezeu şi de orice mişcare de viaţă virtuoasă. (8)

Adânc (abis, noian) numeşte ştiinţa ce zace peste deprinderile păcatului, asupra căreia plutesc, ca pe un pământ, mările păcatului. (9)

Pământ numeşte deprinderea învârtoşată în păcat, iar zăvoarele veşnice, poftele pătimaşe după cele materiale, care ţin robită cea mai rea dintre deprinderi. (10)

Licărirea de lumină este cunoştinţa adevărată, iar viaţa celor muritori este purtarea demnă de fiinţele raţionale, de care-i lipsit cel stăpânit de-o deprindere rea. (11)

Mare a numit aici lumea noastră, în care a venit Domnul prin trup. (12)

Odihnă este Domnul, ca Cel ce izbăveşte de ostenelile pentru virtute; tămăduire a lui Dumnezeu, ca doctorul care vindecă rana venită prin moarte; harul lui Dumnezeu, ca cel care aduce răscumpărare; şi osteneală a lui Dumnezeu, ca Cel ce primeşte patimile noastre. (13)

Sfinţii pătimind trupeşte şi primind de bunăvoie moartea trupului pentru adevăr, au procurat neamurilor o viaţă de credinţă în duh. (17)

Împăratul este legea naturală; tronul, deprinderea pătimaşă a simţurilor; veşmântul împărătesc, îmbrăcămintea slavei deşarte; sacul, plânsul pocăinţei; cenuşa, smerita cugetare. (19)

Oameni numeşte pe cei ce greşesc prin raţiune; dobitoace, pe cei ce greşesc prin poftă; boii, pe cei ce greşesc prin iuţime; iar oi pe cei ce greşesc în contemplarea celor văzute. (20)

Ninive înseamnă şi sufletul fiecăruia. (21)

Biserica şi sufletul fiecăruia, având în ele raţiunile virtuţii şi ale cunoştinţei, care depăşesc timpul şi firea, au mai mult de douăsprezece zeci de mii. Căci raţiunea virtuţii nu cunoaşte păcatul trupului, care e stânga; iar raţiunea cunoştinţei nu cunoaşte răutatea sufletului, care e dreapta. (23)

Cauza virtuţilor e Dumnezeu. Iar cunoştinţa cu lucrul a acestuia înseamnă prefacerea adevărată a celui ce cunoaşte pe Dumnezeu, în duh, în urma unei stăruitoare deprinderi. (24)

Raţiunea naturală urcă, prin mijlocirea virtuţilor, pe cel ce se îndeletniceşte cu făptuirea la minte; iar mintea îl duce, prin contemplaţie, pe cel ce se doreşte după cunoştinţă, la înţelepciune. Dar patima neraţională înduplecă pe cel ce nesocoteşte poruncile să se coboare la simţire (senzaţie). Iar sfârşitul acesteia este că mintea se lipeşte de plăcere. (25)

Necredinţă numeşte lepădarea poruncilor; credinţă, consimţirea cu ele; întuneric, necunoaşterea binelui; lumină, cunoştinţa lui. Hristos este numit fiinţa şi ipostasul acestora; iar diavol, deprinderea atotrea, care dă naştere tuturor relelor. (26)

Virtutea numeşte deprinderea atotnepătimaşă şi învârtoşată în bine, căci nu are nimic contrar, nici pe de o parte, nici pe alta. Căci ea poartă pecetea lui Dumnezeu, care nu are nimic contrar. (27)

Dacă raţiunea hotărniceşte fiinţa fiecărui lucru, nici unul dintre lucruri nu se depăşeşte pe sine prin fire şi nu-şi rămâne mai prejos de sine. Hotarul făpturilor este să ajungă prin dorinţă la cunoaşterea cauzei lor; iar măsura este să o imite prin trăire, pe cât e aceasta cu putinţă făpturilor. (28)

Când cele ce se mişcă îşi poartă dorinţa peste hotarul şi măsura lor, îşi fac drumul de prisos, neajungând la Dumnezeu în care se opreşte mişcarea dorinţei tuturor primind posesiunea şi bucuria lui Dumnezeu, care e ţinta finală de sine subzistentă a lor. (29)

Mintea ce se întinde spre Dumnezeu prin extaz, lasă în urmă atât raţiunile fiinţelor netrupeşti, cât şi pe ale trupurilor. Căci nu poate fi primit deodată cu Dumnezeu ceva din cele de după Dumnezeu. (32)

Mai tare a biruit Domnul puterea tiranului, momindu-l cu slăbiciunea trupului, decât diavolul pe Adam, făgăduindu-i demnitatea dumnezeirii. (35)

Domnul este vierme pentru trupul fără de sămânţă; iar soare atât pentru apusul în mormânt, prin care cuvântul s-a coborât ca om sub pământ, cât şi ca cel ce este prin fire şi după fiinţă lumină şi Dumnezeu. (36)

Vântul arzător închipuie nu numai încercările, ci şi părăsirea de către Dumnezeu, în urma căreia nu li s-a mai hărăzit iudeilor darurile dumnezeieşti. (37)

Propriu mândriei este de a nu recunoaşte că Dumnezeu este Făcătorul virtuţii şi al firii, precum propriu slavei deşarte este să dezbine firea pentru a o slăbi; iar trufia este fătul amândurora, fiind o deprindere păcătoasă compusă din tăgăduirea de bunăvoie a lui Dumnezeu şi din ignorarea cinstei egale a celor de aceeaşi fire. (38)

Înrudirea sufletească ce se înfăptuieşte prin duh, desface afecţiunea voinţei pentru trup şi o leagă de Dumnezeu, prin dor. (39)

Noapte numeşte simbolurile legii, sub care se află legea. În ele sufletul nu-şi poate găsi luminarea, dacă nu sunt înţelese duhovniceşte. (40)

Biserica neamurilor a fost numită cetate mare închinată lui Dumnezeu, pentru taina cea mare şi de nici un cuvânt măsurată a iconomiei dumnezeieşti. (41)

După fiinţă adevărul premerge tipurilor; după arătare însă, tipurile premerg temporal adevărului. Deci, fiindcă Iona a zugrăvit în sine cu anticipaţie adevărul ca tip, rămânând trei zile în pântecele chitului, Scriptura vorbind de încă trei zile, înţelege prin cele trei zile ale îngropării şi învierii Domnului, după care va fi distrusă rătăcirea şi neştiinţa neamurilor. (42)

Legea scrisă, împiedicând prin frică nedreptatea, obişnuieşte pe om spre ceea ce e drept, iar cu vremea preface obişnuinţa într-o afecţiune iubitoare de dreptate, ce dă naştere unei deprinderi ferme spre bine, care produce uitarea răutăţilor de mai înainte. (48)

A avea pe aproapele ca pe tine însuţi, e propriu grijii care se preocupă numai de viaţa lui, iar aceasta ţine de legea naturală. A-l iubi însă pe aproapele ca pe tine însuţi, înseamnă a avea grijă şi de fericirea lui prin virtute, iar aceasta o porunceşte legea scrisă. În sfârşit, a-l iubi pe aproapele mai mult decât pe tine însuţi, e propriu legii harului. (50)

Cel ce este împiedicat în pornirile trupului spre plăcere, învaţă să cunoască raţiunile Providenţei, care ţine în frâu materia inflamabilă a patimilor. Iar cel ce suferă lovituri dureroase în trupul său, învaţă să cunoască raţiunile Judecăţii, care-l curăţă, prin osteneli fără de voie, de întinăciunile de mai înainte. (54)

În Cartea a doua a Împăraţilor s-a scris: Şi s-a făcut foamete în zilele lui David faţa Domnului. Şi Domnul a zis: Peste Saul şi peste casa lui nedreptatea, fiindcă a omorât pe gibeoniţi. Şi a chemat David pe gibeoniţi şi l-a zis lor: Ce voi face vouă şi cu ce să binecuvântaţi moştenirea Domnului. Şi au zis către rege: Bărbatul care ne-a zdrobit pe noi şi a socotit să ne stârpească pe noi, vrem să-l pierdem pe el, ca să nu mai fie nici un hotar al lui Israel. Daţi-ne nouă şapte bărbaţi din fiii lui şi-i vom spânzura pe ei Domnului în muntele lui Saul. Şi a luat pe regele pe cei doi feciori ai Resfei, fiica lui Aia, ţiitoarea lui Saul, pe care i-a născut lui Ezdriel, şi i-a dat ei în mâna ghibeoniţilor. Şi i-a spânzurat pe ei în munte înaintea Domnului, şi a căzut acolo cei şapte împreună. Şi i-a omorât în zilele secerişului orzului. Şi a luat Resfa, fiica lui Aia, sacul şi l-a întins sieşi pe stâncă, până ce a căzut peste ei ploaia lui Dumnezeu din cer. Şi au împlinit toate câte a poruncit regele. Iar după ce după moartea lui Saul i s-a cerut lui David ispăşire, stăpânind foamete peste ţară până ce a dat pe cei şapte bărbaţi din sămânţa lui Saul ca să fie omorâţi de ghibeoniţi? Care e sensul acestor cuvinte şi cum trebuie să le înţelegem duhovniceşte?

Cunoştinţa exactă a cuvintelor Duhului se descoperă numai celor vrednici de Duhul, adică numai acelora care printr-o îndelungată cultivare a virtuţilor, curăţindu-şi mintea de funinginea patimilor, primesc cunoştinţa celor dumnezeieşti, care se întipăreşte şi se aşează în ei de la prima atingere, asemenea unei feţe într-o oglindă străvezie. Aceia însă a căror viaţă este împunsă, ca şi a mea, de petele patimilor, de abia pot să deducă din anumite socotinţe probabile cunoştinţa celor dumnezeieşti, fără să îndrăznească a o pătrunde şi exprima cu de-amănuntul. Şi eu ştiu limpede, cinstite părinte, că întrucât le-ai pătimit, cunoşti cele dumnezeieşti din experienţă mai bine decât le ştiu eu, care nu pot grăi nimic despre cele dumnezeieşti pe temeiul acestei experienţe. Totuşi nu e de osândit nici osteneala aceasta a mea, mai ales din partea voastră care mi-aţi poruncit şi mi-aţi impus această osteneală de-a grăi despre cele ce-mi depăşesc puterea.

Deci Saul înseamnă în acest loc al Sfintei Scripturi legea care împărăţeşte în litera ei prin puterea poruncii trupeşti peste iudeii cei trupeşti, sau modul şi înţelesul trupesc al legii, care împărăţeşte peste cei ce se lasă călăuziţi numai de literă. Fiindcă Saul se tălmăceşte după înţeles ca iadul cerut. Poporul iudeilor, adică, alegând viaţa de plăceri în locul împărăţiei şi a vieţii trăite virtuos în duhul lui Dumnezeu, a cerut să împărăţească peste el iadul, adică neştiinţa în loc cunoştinţă. Căci tot cel ce a căzut din iubirea dumnezeiască, e stăpânit prin plăcere de legea care nu poate păzi nici o poruncă dumnezeiască, sau nici nu vrea să o păzească.

După altă tălmăcire, Saul înseamnă ceva dat cu dobândă sau împrumutat cu dobândă. Căci nu s-a dat Legea scrisă celor ce au primit-o spre a le fi ca o avuţie, ci ca să-i pregătească spre făgăduinţa aşteptată. De aceea dându-i Dumnezeu lui Saul împărăţia, în legământul făcut cu el nu i-a făgăduit împărăţia veşnică. Fiindcă tot ce se dă ca împrumut nu i se face celui ce l-a primit avuţie proprie, ci pricină de muncă şi de osteneală spre adunarea altei avuţii. Iar Resfa, ţiitoarea lui Saul se tălmăceşte drumul gurii. Drum al gurii este însă, învăţarea legii numai prin rostirea cuvintelor, adică aducerea ei în casă în mod nelegitim. Aceasta o face cel ce cultivă numai slujirea trupească a legii, din care nu i se naşte nici un rod bun şi evlavios. Căci cel ce se îndeletniceşte numai cu parte trupească a legii prin învăţarea cuvintelor, nu are slujirea aceasta a legii într-o împreunare legitimă cu raţiunea. De aceea, ceea ce i se naşte e vrednic de osândă şi de ocară căci din împreunarea nelegiuită cu Resfa se naşte Ermonti şi Memfivoste care înseamnă anatema lor şi ruşinea gurii lor. De fapt, Ermonti după înţeles se citeşte anatema, iar Memfivoste ruşinea gurii lor. Anatema lor este stricăciunea păcatului cu gura adusă de lucrarea patimilor, iar Memfivoste este mişcarea nenaturală a minţii spre rău sau gândul născocitor de rele a minţii, care este şi se numeşte ruşinea minţii. Sau anatema lor este locul în care este ţinută firea acum spre certare, adică lumea aceasta care a devenit ţinutul morţii şi al stricăciunii din pricina păcatului şi în care a căzut primul om din rai după călcarea poruncii dumnezeieşti. Această lume o naşte prin afecţiunea de plăcere a voii, adică prin pofta lumească, din împlinirea legii numai prin rostirea cuvintelor, cel ce nu străbate cu mintea spre frumuseţea şi măreţia dumnezeiască a duhului dinlăuntru legii. Iar ruşinea gurii lor este cultivarea în minte a gândurilor iubitoare de lume şi de trup, căci îndată ce din chipul văzut al legii trupeşti sau al literei ei obişnuite să se nască prin afecţiunea voii lumea, adică dispoziţia iubitoare de lume, se naşte şi cultivarea cu mintea a gândurilor iubitoare de lume şi trup.

Sau, iarăşi, anatema lor este mişcarea urâtă, pământească şi fără formă a patimilor, iar ruşinea gurii lor  mişcarea minţii care adaugă patimilor un chip şi plăsmuieşte o frumuseţe plăcută simţurilor. Căci fără puterea născocitoare a minţii, patima nu e dusă spre plăsmuirea unei forme. Prin urmare, cel ce mărgineşte înţelesul unei făgăduinţe dumnezeieşti numai la litera legii, are învăţătura legii numai ca pe o ţiitoare nu ca pe o soţie legitimă. De aceea în chip necesar o astfel de învăţătură naşte anatema şi ruşinea, nu din pricina ei, ci a celui care o ia, adică se împreună cu ea în chip trupesc. Căci cel ce crede că Dumnezeu a rânduit prin lege jertfele şi sărbătorile, sâmbetele şi lunile nouă, pentru dezmierdarea şi odihna trupului, cu siguranţă va cădea sub puterea patimilor şi sub ruşinea murdăriei gândurilor lor spurcate; acela va fi robul lumii ce se strică şi al îndeletnicirii cu gânduri trupeşti; de asemenea al materiei şi al formei patimilor, neputând avea în cinste nimic altceva decât cele supuse stricăciunii. De aceea poate unul ca acesta naşte în chip păcătos pe Merob, care la rândul ei naşte cinci fii lui Ezdriel. Merob se tălmăceşte săturarea gâtlejului, care nu e altceva decât lăcomia pântecelui aceasta înţelegând porunca în chip iudaic, naşte lui Ezdriel modurile de întrebuinţare abuzivă a simţurilor. Ezdriel este partea contemplativă a sufletului, căci numele acesta se tălmăceşte putere dumnezeiască, sau ajutor tare, sau vedere puternică. Iar acestea nu sunt decât mintea cea făcută după chipul lui Dumnezeu, dar înduplecată apoi să se împreune cu lăcomia pântecelui, care este fiica legii înţeleasă trupeşte, adică a literei. Căci mintea fiind convinsă de litera legii că dezmierdarea trupului este o poruncă dumnezeiască nu o primeşte decât pe aceasta spre convieţuire, socotind-o dumnezeiască şi cinstind-o ca pe o fiică a legii care împărăţeşte. Şi aşa face să se nască din ea modurile de întrebuinţare abuzivă a simţurilor. Căci odată ce partea contemplativă a sufletului ascultând de litera legii, îmbrăţişează dezmierdarea trupească în vederea convieţuirii cu ea, socotind-o din pricina poruncii dumnezeiască, începe să întrebuinţeze simţurile contrar firii nemaiîngăduind întrebuinţarea nici unei lucrări a simţurilor conform cu firea. Deci cel ce se îndeletniceşte cu slujirea legii în chip trupesc, are cunoştinţa celor dumnezeieşti ca pe o ţiitoare, nu ca pe o soţie legiuită şi face să se nască din ea anatema (osânda) lucrării patimilor şi ruşinea gândurilor urâte din ele; iar din Merob (fiica lui Saul), adică din lăcomia pântecului ca nepoţi, modurile întrebuinţării abuzive a simţurilor. Din această pricină el obişnuieşte să omoare raţiunile şi gândurile aflătoare în firea lucrurilor, adică pe cele conforme cu firea, ca pe nişte ghibeoniţi. Căci ghibeoniţii se tălmăcesc muntenii sau plutitori în văzduh (meteori) indicând desigur raţiunile mai înalte ale contemplaţiei naturale sau gândurile noastre conforme cu firea. Pe acestea le ucide Saul şi oricine imită pe Saul prin dispoziţia sa lăuntrică prin faptul că lăsându-se amăgit de a se ţine numai de litera legii, leapădă şi strâmbă raţiunile cele după fire. Căci nimeni nu poate să primească o raţiune sau un gând firesc dacă dă atenţie unei slujiri trupeşti a legii fiindcă simbolurile nu sunt acelaşi lucru cu firea. Iar dacă simbolurile nu sunt una cu firea, e limpede că cel ce se lipseşte de simbolurile legii, ca de prototipuri, nu poate nicicând să vadă ce sunt lucrurile după firea lor. De aceea respinge nebuneşte raţiunile cele după fire. El nu cugetă că trebuie ocrotiţi aceia, care au fost cruţaţi de Iisus⁵⁶⁷ (Isus Navi 9, 3) şi pentru care acela a purtat şi un război înfricoşat împotriva celor cinci regi ce au năvălit împotriva lor, război în care a luptat şi cerul însuşi prin pietre de grindină (Isus Navi 10, 5) alături de Isus împotriva celor ce s-au ridicat asupra ghibeoniţilor; aceia pe care Cuvântul cel întrupat i-a pus să care lemne şi apă la cortul dumnezeiesc, adică la Sfânta Biserică preînchipuită prin cort (Isus Navi 10, 27). Căci acesta este Iisus care a ucis modurile (de activitate) şi gândurile pătimaşe, care s-au ridicat prin simţuri împotriva lor. Fiindcă totdeauna Iisus, cuvântul (Raţiunea) lui Dumnezeu, ocroteşte raţiunile contemplaţiei naturale punându-le să care lemne şi apă la cortul dumnezeiesc al tainelor Sale, adică să procure materia ce se aprinde de lumina cunoştinţei dumnezeieşti şi să dea prilejul pentru curăţirea de petele patimilor şi pentru creşterea vieţii în duh. Căci, fără contemplaţia naturală nu se susţine în nimeni în nici un chip puterea tainelor.

Nu e greşit însă, nici potrivnic evlaviei, să se spună şi aceea că ghibeoniţii înfăţişează soarta neamurilor ce vin la Iisus, împlinitorul făgăduinţelor dumnezeieşti, care le mântuieşte învăţându-le să care lemne şi apă, adică să poarte pe umerii virtuţilor, prin fapte, raţiunea tainică şi mântuitoare a crucii şi a renaşterii dumnezeieşti prin apă; şi să procure chivotului dumnezeiesc al credinţei celei evlavioase prin făptuire, omorârea mădularelor pământeşti ca pe nişte lemne, iar prin contemplaţie  revărsarea cunoştinţei în duh, ca pe o apă.

Deci, fie că preînchipuiesc raţiunile contemplaţiei naturale, fie neamurile mântuite prin credinţă, ghibeoniţii îl au pe cel ce s-a hotărât să trăiască în chip iudaic numai după litera legii drept duşman care luptă împotriva celui ce se mântuieşte. Căci aceasta slujind pântecului ca lui Dumnezeu şi înfăţişându-şi ruşinea ca pe un lucru vrednic de cinste se alipeşte de patimile de ocară de parc-ar fi dumnezeieşti şi de aceea nu se îngrijeşte decât de lucrurile vremelnice adică de materie şi formă şi de lucrarea încincită a simţurilor rău întrebuinţate, de cele dintâi ca de nişte fii ai ţiitoarei Resfa, iar de cele din urmă ca de nişte nepoţi de la necinstita fiică Merob. Iar simţirea (lucrarea simţurilor) unindu-se cu materia şi forma, pe de o parte dă naştere patimii, pe de alta ucide şi stârpeşte cugetările cele după fire. Pentru că raţiunea firii nu se poate arăta la un loc cu patima, precum nici patima nu se naşte împreună cu firea⁵⁷². Deci cel ce se ţine de litera Scripturii precum Saul, pe de o parte respinge raţiunile cele după fire, iar pe de alta, nu crede în chemarea neamurilor anunţată tainic de mai înainte, căutând în lege, aşa cum o înţelege el, numai plăcerea trupului. Iar câtă vreme stăpâneşte această dispoziţie trupească peste cei ce, înţelegând astfel legea, trăiesc numai după simţuri, nu se iveşte în ea foamea cunoştinţei duhovniceşti. Pentru că foamea este absenţa bunurilor ce au fost cunoscute odată prin experienţa însăşi şi lipsa totală a mâncărurilor duhovniceşti care întreţin sufletul. Căci cum va socoti cineva ca foame sau ca lipsă, absenţa celor care nu le-a cunoscut niciodată? De aceea, cât trăieşte Saul nu se iveşte foametea, pentru că nu se simţea lipsa cunoştinţei duhovniceşti cât trăia litera legii şi împărăţea peste iudeii cei pământeşti cu înţelegerea. Când însă începe să strălucească harul evanghelic şi ia David împărăţia peste cei duhovniceşti cu înţelegerea, cu alte cuvinte legea înţeleasă duhovniceşte, lucrul care se întâmplă după moartea lui Saul, adică după sfârşitul literei (căci David se tâlcuieşte dispreţuire şi cel tare la vedere, primul înţeles potrivindu-i-se din punctul de vedere al iudeilor, întrucât litera copleşeşte duhul, iar al doilea din punct de vedere al iudeilor, întrucât litera copleşeşte duhul, iar al doilea din punctul de vedere al creştinilor, întrucât duhul biruieşte litera), atunci se simte foametea cunoştinţei duhovniceşti. Şi anume o simte poporul credincios îndeobşte, şi sufletul fiecăruia îndeosebi, când alege învelişul de dinafară al literei în locul contemplaţiei tainice în duh şi socoteşte aşa zicând, sufletul Scripturii mai de necinste decât trupul ei.. căci cu adevărat flămânzeşte poporul celor ce cred şi au cunoscut adevărul, ca şi sufletul fiecăruia, atunci când cade din contemplaţia duhovnicească prin har şi ajunge în robia formelor şi chipurilor literei, care nu hrăneşte mintea cu înţelesurile măreţe, ci umple simţirea cu năluciri pătimaşe prin figurile trupeşti ale simbolurilor Scripturii. Din această pricină se spune că foametea de cunoştinţa lui Dumnezeu se prelungeşte trei ani unul după altul, căci tot cel ce nu-şi însuşeşte înţelegerea duhovnicească a dumnezeieştii Scripturi, leapădă pe de o parte, deodată cu ea, asemenea iudeilor, şi legea naturală, iar pe de altă parte nu cunoaşte nici legea harului, prin care li se dă celor călăuziţi de ea dumnezeirea.

Prin urmare, foametea celor trei ani înseamnă lipsa de cunoştinţă care le vine din cele trei legi, din cea naturală, din cea scrisă şi din cea a harului, corespunzător cu fiecare, celor ce nu caută prin contemplaţie înţelesul lor mai înalt. Căci nu poate cultiva câtuşi de puţin ştiinţa Scripturilor acela care leapădă raţiunile naturale ale lucrurilor în contemplarea sa şi dă atenţie numai simbolurilor materiale, negândindu-se la nici un înţeles duhovnicesc mai înalt. Pentru că atâta timp cât stăpâneşte numai latura istorică a Scripturii încă n-a încetat stăpânirea celor trecătoare şi vremelnice asupra înţelegerii, ci chiar dacă ar muri Saul, mai trăiesc copiii şi nepoţii lui, şapte la număr. Cu alte cuvinte, din slujirea trupească şi vremelnică a legii obişnuiască să se nască în cei iubitori de trup, pentru pricina amintită, o dispoziţie pătimaşă care îşi are ca încurajare în rătăcire porunca arătată în simboluri. Pentru această pricină socotesc că nu s-a ivit foamete în zilele lui Saul, adică nu se simţea lipsa cunoştinţei duhovniceşti în vremea slujirii după trup a legii, ci s-a făcut simţită în vremea harului evanghelic. Căci abia acum, după ce a trecut domnia literei, flămânzim când nu înţelegem duhovniceşte Scriptura, pentru faptul că nu gustăm din slujirea cea tainică în duh, aşa cum se cuvine creştinilor. Iar când ne trezim la simţire asemenea lui David şi căutăm faţa Domnului, înţelegem limpede că harul cunoştinţei s-a luat de la noi din pricină că n-am primit raţiunile cele după fire, pentru a intra la contemplaţia tainică în duh, ci suntem lipiţi încă de gândurile trupeşti din litera legii.

Şi a căutat David, zice Scriptura, faţa Domnului. Şi a zis Domnul: Peste casa lui Saul nedreptatea, pentru că a omorât pe ghibeoniţi. David este toată mintea străvăzătoare, care vieţuieşte în Hristos şi caută totdeauna faţa Domnului. Iar faţă a Domnului este contemplaţia şi adevărata cunoaştere a celor dumnezeieşti, pe care căutând-o cineva prin practicarea virtuţilor, află pricina pentru care lipseşte cunoştinţa şi primeşte porunca să dea morţii pe cei doi fii ai lui Saul din ţiitoarea sa Resfa şi pe cei cinci fii ai fiicei sale, Merob. Saul se tălmăceşte, cum am spus iadul cerut, sau neştiinţa dorită, aceasta ultima însemnând desigur litera legii, adică stăpânirea slujirii trupeşti a legii; sau mintea lipită trupeşte numai de materia literei prin simţuri. Resfa se tălmăceşte calea gurii, care înseamnă învăţarea legii numai prin rostirea cuvintelor. Căci calea gurii dar nu şi a înţelegerii, o foloseşte cu adevărat numai cel străin de contemplaţia duhovnicească a legii. Iar fiii Resfei sunt Ermonti şi Mefivoste, Ermonti tălmăcindu-se anatema lor, ceea ce înseamnă stricăciunea lucrării păcătoase a patimilor prin trup, sau locul, adică lumea, în care se suportă pedeapsa pentru călcarea poruncii, cu alte cuvinte afecţiunea prin plăcere faţă de lume, sau poate mişcarea pământească, urâtă şi diformă a patimilor. Iar Mefivoste se tălmăceşte ruşinea trupului lor, ceea ce înseamnă mişcarea nenaturală a minţii spre păcat, adică gândirea născocitoare de patimi, sau poate cultivarea gândurilor iubitoare de lume şi de trup, sau, în sfârşit, mişcarea minţii care dă chip patimilor şi plăsmuieşte frumuseţi plăcute pentru simţuri. Aceştia sunt fiii, pe care-i naşte legea scrisă şi mintea ce se lipeşte numai de litera legii, din slujirea legii numai prin rostirea cuvintelor. Iar Merob, fiica lui Saul se tălmăceşte săturarea gâtlejului ceea ce înseamnă lăcomia pântecului. Căci litera legii, care închide în simboluri pe cei ce-i slujesc ei, şi mintea care mărgineşte legea în chip literal la figuri, de dragul vieţii trupeşti, nu pot da naştere decât dezmierdării faţă de cele materiale. Iar cei cinci fii ai Merobei, fiica lui Saul, sunt cele cinci moduri pătimaşe ale relei întrebuinţări, a celor cinci simţuri, pe care le naşte lui Ezdriel adică părţi contemplative, afecţiunea care slujeşte prin lege numai trupului, prin dezmierdarea lui.

Pe aceşti doi fii ai lui Saul (adică materia şi forma), şi pe cei cinci nepoţi ai lui (adică cele cinci moduri ale mişcării abuzive a simţurilor spre materie şi formă, sau împletirea pătimaşă şi nenaturală a simţurilor cu cele sensibile, sau cu cele supuse timpului şi curgerii), după moartea lui Saul (adică după trecerea slujirii trupeşti a legii şi după trecerea neştiinţei), David îi predă la porunca dumnezeiască, ghibeoniţilor, care vieţuiesc pe înălţimea muntelui lui Saul (adică a contemplării duhovniceşti a legii), ca să-i omoare. Cu alte cuvinte, legea duhovnicească, sau mintea, predă afecţiunea generală a celor de sub timp faţă de partea trupească şi sensibilă a simbolurilor, raţiunilor şi gândurilor mai înalte ale contemplaţiei naturale, pentru a o stârpi şi ucide.

Căci, dacă cineva nu a deosebit mai înainte în chip natural lucrurile dumnezeieşti şi spirituale din simboluri şi dacă drept urmare nu s-a născut în el dorul de a se apropia cu mintea de frumuseţea celor spirituale, scoţând cu totul afară simţirea (lucrarea simţurilor). De la adâncurile dumnezeieşti, nu se poate elibera de varietatea trupească a figurilor. Iar câtă vreme umblă după acestea ţinându-se de literă, pe drept cuvânt nu află alinare a foamei de cunoştinţă. Căci s-a osândit pe sine să mănânce pământul Scripturii, sau trupul asemenea şarpelui cel amăgitor, dar nu înţelesul sau duhul şi sufletul Scripturii, adică pâinea cea cerească şi îngerească (înţeleg prin aceasta contemplarea şi cunoştinţa duhovnicească, cea în Hristos, a Scripturilor) mâncarea pe care o dăruieşte Dumnezeu din belşug celor ce-L iubesc pe El, precum s-a scris: Pâine din cer le-a dat lor, pâinea îngerilor a mâncat omul.

Prin urmare, dacă dorim să ne săturăm cu harul dumnezeiesc, trebuie să stârpim înţelegerea trupească, cea după simţuri a Scripturii, care dă naştere patimilor şi dispoziţiei afectuoase faţă de cele vremelnice şi trecătoare (sau lucrării pătimaşe a simţurilor, îndreptată spre cele sensibile). Să le stârpim şi pe acestea ca pe nişte fii şi nepoţi ai lui Saul prin contemplaţia naturală, întru înălţimea raţiunilor (cuvintelor) dumnezeieşti, ca într-un munte. Căci dacă după cuvântul dumnezeiesc, asupra lui Saul asupra casei lui atârnă nedreptatea fiindcă a omorât pe ghibeoniţi, e vădit că legea înţeleasă numai după literă, adică poporul iudeilor şi tot ce-l imită pe acela în ceea ce priveşte înţelegerea (căci pe aceştia i-a numit Scriptura casa lui Saul) săvârşeşte nedreptatea faţă de adevăr. Fiindcă acesta mărgineşte înţelesul legii numai la literă şi nu primeşte contemplaţia naturală, care ajută la descoperirea cunoştinţei ascunsă tainic în literă şi mijloceşte între figuri şi adevăr, desfăcând pe cei călăuziţi de ea de la cele dintâi şi ducându-i spre cel din urmă, ci o respinge pe aceasta cu totul şi o înlătură de la cunoaşterea tainică a celor dumnezeieşti.

Aşadar, cei ce caută vederile celor dumnezeieşti trebuie să omoare această înţelegere trupească, vremelnică şi trecătoare a legii, prin contemplaţia naturală înălţimea cunoştinţei, ca într-un munte. Şi a chemat David pe ghibeoniţii şi le-a zis lor: Ce voi face vouă şi cu ce să vă împac, ca să binecuvântaţi moştenirea Domnului? Şi au zis către rege: Bărbatul care ne-a zdrobit pe noi şi ne-a prigonit şi a socotit să ne stârpească pe noi, să-l pierdem pe el, ca să nu mai stea în hotarul lui Israel. Daţi-ne nouă, şapte bărbaţi sin fiii lui şi-i vom spânzura pe ei Domnului în muntele lui Saul. Şi a luat regele pe cei doi feciori ai Resfei, fiica lui Aia, ţiitoarea lui Saul, pe Monti şi pe Memfivoste, şi pe cei cinci feciori ai Merobei, fiica lui Saul, pe care i-a născut lui Ezdriel. Şi i-a dat pe ei în mâna ghibeoniţilor. Şi i-au spânzurat pe ei în munte înaintea Domnului. Şi a căzut acolo cei şapte împreună. Şi i-au omorât în zilele secerişului, la începutul secerişului orzului ( II Împăraţi 21, 2-9). Unde aflăm în istorie să fi stârpit ghibeoniţii pe Saul ca să nu mai stea el în hotarul lui Israel? Căci Maribaal, fiul lui Ionatan, fiul lui Saul, a fost scăpat de regele David (II Împăraţi 21, 7), ca şi mulţi alţii din familia lui Saul, cum arată Cartea Paralipomenelor (I Paralipomena 12, 2). Şi cum pot spune ghibeoniţii, luând din sămânţa lui Saul şapte bărbaţi: îl vom pierde pe el, ca să nu mai stea în tot hotarul lui Israel, odată ce acela murise cu mulţi ani înainte? Precum se vede, s-a amestecat în povestirea istorică ceva fără noimă, ca să ne îmboldească să căutăm adevărul mai înalt al celor scrise. Deci stârpeşte înţelesul cel trupesc al Scripturii, adică pe Saul din tot hotarul lui Israel, cel ce omoară de fapt, prin contemplaţia naturală, ca pe nişte ghibeoniţi, afecţiunea pofticioasă şi trupească faţă de materia nestatornică şi curgătoare, afecţiune născută în suflet de legea scrisă. Acela ucide, ca pe nişte fii şi nepoţi ai lui Saul, înţelesul pogorât al legii, prin mijlocirea contemplaţiei naturale, întru înălţimea cunoştinţei ca într-un munte, şi descoperă înaintea Domnului prin mărturisire, înţelegerea trupească a legii de mai înainte. Căci aşa poate fi înţeleasă spânzurarea înaintea Domnului, de către cei iubitori de învăţătură. Aceia scot prin cunoştinţă la lumină înţelegerea greşită ce o aveau despre lege luată după literă. Dar tot cel ce a ucis înţelegerea trupească a legii, a ucis şi a stârpit desigur litera legii ca să nu mai stea în tot hotarul lui Israel, adică în toată raţiunea contemplaţiei duhovniceşti. Căci Israel se tâlcuieşte minte văzătoare de Dumnezeu. Dar e vădit că latura trupească a legii nu se mai poate afla în nici un fel în contemplaţia duhovnicească a celor ce au ales duhul în loc de literă. Căci, după cum s-a scris, Duh este Dumnezeu şi cei ce se închină lui se cade să I se închine în duh şi adevăr, nu în literă. Fiindcă litera omoară, iar duhul face viu. Pentru aceasta ceea ce obişnuieşte să omoare, trebuie să fie omorât prin duhul de viaţă făcător. Căci este cu neputinţă să existe şi să lucreze împreună partea trupească şi partea dumnezeiască a legii, adică litera şi duhul, odată ce nu poate lucra în armonie ceea ce nimiceşte viaţa ceea ce o hărăzeşte prin fire.

Deci socotind acest loc ca istorie, ceea ce spune Scriptura nu corespunde adevărului, căci cum au stârpit ghibeoniţii pe Saul din tot hotarul lui Israel, odată ce se află şi după aceea mulţi din familia lui în popor? Dar înţelegând acestea spiritual, aflăm în chip clar că legea scrisă, adică rânduiala trupească a slujirii în simboluri e desfiinţată total prin mijlocirea contemplaţiei naturale întru înălţimea cunoştinţei. Căci unde mai dăinuieşte tăierea împrejur a trupului când legea este înţeleasă duhovniceşte? Unde mai sunt Sâmbetele şi începuturile lunilor? Unde praznicele sărbătorilor? Unde mai e rânduiala jertfelor, a odihnei pământului şi celelalte prescripţii ale slujirii trupeşti a legii? Căci privind lucrurile în chip natural, ştim că desăvârşirea nu stă în a tăia ceva din întregimea cea după fire lăsată de Dumnezeu. Doar nu stă desăvârşirea în ciuntirea meşteşugită a firii şi în lepădarea prin născocirea a ceea ce i s-a dat de la Dumnezeu potrivit cu raţiunea creaţiunii. Altfel, am socoti că meşteşugul este mai puternic decât Dumnezeu în întărirea dreptăţii şi am considera ciuntirea născocită a firii drept întregirea unei dreptăţi ciuntite după creaţiune. Ci din locul tipic pe care-l ocupă părticica tăiată învăţăm să facem în chip duhovnicesc (gnostic) tăierea împrejur a dispoziţiei pătimaşe a sufletului, ca aplecarea voii noastre să se conformeze mai deplin cu firea, corectând legea pătimaşă a naşterii adăugată pe urmă.

Sâmbăta (Sabatul) este oprirea deplină a lucrării patimilor şi încetarea totală a mişcării minţii spre cele create, precum şi desăvârşita trecere la Dumnezeu. Cel ajuns apoi la Dumnezeu, atât cât este cu putinţă omului, prin virtute şi cunoştinţă, nu mai trebuie să mai cugete, ca la niscai lemne, la vreo materie oarecare ce aprinde patimile (Numeri, 15, 32), nici să mai adune raţiunile firii, ca să nu dogmatizăm ca elinii un Dumnezeu ce se îndulceşte cu patimile sau se măsoară cu hotarele (definiţiile) firii⁵⁸³. Căci atunci pe Dumnezeu nu-l strigă decât tăcerea desăvârşită şi nu şi-L reprezintă decât neştiinţa totală prin depăşire⁵⁸⁴.

Iar începuturile lunilor zicem că sunt diferitele iluminări ce ne întâmpină pe drumul zilelor trăite în virtute şi cunoştinţă, cu ajutorul cărora privind deodată peste toate veacurile, împlinim anul primit al Domnului (Isaia 61, 2) împodobit cu cununa bunătăţii (Psalmi 42, 2). Iar cununa bunătăţii este credinţa curată, împodobită cu cuvintele înalte ale dogmelor şi cu cugetările duhovniceşti, precum cu nişte pietre preţioase şi încoronând mintea iubitoare de Dumnezeu, ca pe un cap. Sau mai bine, cununa bunătăţii este însuşi cuvântul lui Dumnezeu, care cu felurimea modurilor Providenţei şi a Judecăţii, adică prin înfrânarea de la patimile de bunăvoie şi prin răbdarea celor fără de voie, înconjoară mintea ca pe o frunte şi prin împărtăşirea harului îndumnezeirii fac mintea mai frumoasă decât pe Sine însuşi.

Dintre sărbători, cea dintâi este simbolul filosofiei active, care trece pe cei călăuziţi de ea din Egiptul păcatului la virtute; a doua este chipul contemplaţiei naturale în duh, care aduce lui Dumnezeu ca pe o pârgă a secerişului cunoştinţa evlavioasă despre lucruri; a treia, simbolizează taina teologiei (a cunoştinţei de Dumnezeu), îmbrăţişând aptitudinea (deprinderea) cunoaşterii tuturor raţiunilor duhovniceşti din făpturi, desăvârşita nepăcătuire prin har în temeiul iconomiei Cuvântului întrupat şi neschimbabilitatea nemuritoare şi desăvârşită în bine, ca una ce este împreunată cu trâmbiţe, cu jertfă de împăcare şi cu fixare de corturi⁵⁸⁷.

Acesta socotesc că este un înţeles al cinstirii zilelor, căci nu a poruncit Dumnezeu să se cinstească Sâmbăta, începuturile lunilor şi sărbătorilor, fiindcă a voit să fie cinstite anumite zile de către oameni. În felul acesta i-ar fi învăţat prin porunca legii să slujească făpturii în locul Făcătorului, făcându-i să-şi închipuie că zilele sunt venerabile prin fire şi de aceea trebuie să li se aducă închinare. Dumnezeu a însă indicat simbolic că El este acela care trebuie cinstit prin zile, căci El este Sâmbăta, ca Cel ce este repausul sufletului după ostenelile în trup şi odihna după străduinţele pentru dreptate⁵⁸⁸. El este şi Pasca, fiindcă slobozeşte pe cei ţinuţi în robia amară a păcatului. Dar este şi Cincizecimea, ca început şi sfârşit (ţintă finală) a lucrurilor şi ca raţiune (cuvânt), întru care se cuprind toate prin fire. Căci dacă Cincizecimea cade după perioada unei săptămâni de săptămâni, ea este o zecime încincită. Dar aceasta înseamnă că natura celor create, care după raţiunea sa e încincită, din pricina simţurilor, după străbaterea naturală a timpurilor şi a veacurilor se va sălăşlui în Dumnezeu Cel unul după fire, nemaiavând nici o margine, căci în Dumnezeu nu mai este nici un interval. Fiindcă spun unii că Cuvântul este o monadă ce se lărgeşte ca Providenţă, înaintând în cele zece porunci. Când însă firea se va uni după har cu Cuvântul, nu vor mai exista cele fără de care nu este nimic⁵⁹⁰, încetând mişcarea ce se transformă (alterează) pe cele ce se mişcă prin fire. Căci stabilitatea mărginită, în care se găseşte în chip necesar prin transformare mişcarea celor ce se mişcă, trebuie să primească un sfârşit prin venirea stabilităţii nesfârşite, în care are să se odihnească mişcarea celor ce se mişcă⁵⁹¹. Pentru că unde este o graniţă după fire, este şi o mişcare ce transformă pe cele ce se află în acel cuprins, iar unde nu este o graniţă, desigur că nu se va cunoaşte ici o mişcare care să transforme pe cele cuprinse acolo⁵⁹².

Lumea însă este un spaţiu mărginit şi o stabilitate mărginită, iar timpul o mişcare circumscrisă. De aceea, mişcarea din cursul vieţii transformă cele aflătoare în lume; când însă firea va trece cu lucrarea şi cugetarea peste spaţiu şi timp (adică peste cele fără de care nu este nimic, sau peste stabilitatea şi mişcarea mărginită) şi se va împreuna nemijlocit cu Providenţa, va afla Providenţa ca pe o raţiune prin fire simplă şi stabilă ce nu are nici o margine şi de aceea nici o mişcare. Deci până ce firea se află în lume în chip temporal, e supusă mişcării transformatoare, din pricina stabilităţii mărginite a lumii şi a coruperii prin alterare în cursul timpului. Dar ajunsă în Dumnezeu, va avea, datorită monadei naturale a Celui în care a ajuns⁵⁹³, o stabilitate pururi în mişcare şi o identică mişcare stabilă, săvârşită etern în jurul Aceluiaşi, Unul şi Singur. E ceea ce Scriptura numeşte sălăşluirea statornică şi nemijlocită a celor create în primele lor cauze.

Taina Cincizecimii este deci unirea nemijlocită a celor providenţiaţi cu Providenţa, adică unirea firii cu Cuvântul, prin lucrarea Providenţei, unire în care nu se mai arată nici timp nici devenire. Iar trâmbiţa este Cuvântul, ca cel ce face să răsune în noi cunoştinţele dumnezeieşti şi negrăite. Tot El este şi ispăşire, ca Cel ce s-a făcut pentru noi şi topeşte în Sine fărădelegile noastre şi cu darul harului duhovnicesc îndumnezeieşte firea care a păcătuit. În sfârşit, El este şi înfigerea corturilor, ca Cel ce ne fixează în neschimbabilitate prin deprinderea noastră în bine asemenea lui Dumnezeu şi constituie legătura care ne duce prin prefacere spre nemurire.

Iar dacă ne apropiem cu înţelegerea naturală de Scriptură, nu credem că prin tăierea de dobitoace necuvântătoare şi prin stropiri de sânge Îl îndulcim pe Dumnezeu, ca să dea iertare păcatelor ca o răsplată celor ce le aduc. Dacă am crede aceasta, ne-am închina, fără să ne dăm seama, unui Dumnezeu pătimaş, care doreşte cu patimă şi cu multă sârguinţă acele lucruri, pentru care socotim şi pe oamenii ce le caută cu mare poftă, ca neînfrânaţi şi nestăpâniţi. Ci e vorba aici de jertfe duhovniceşti, căci jertfele duhovniceşti ştim că sunt nu numai omorârea patimilor înjunghiate cu sabia Duhului, care este cuvântul lui Dumnezeu, şi deşertarea în intenţie a întregii vieţi din trup, asemenea sângelui, ci şi aducerea înţeleaptă a moravurilor şi a tuturor facultăţilor naturale lui Dumnezeu, ca ardere de tot în focul harului celui în duh, spre a le preda lui Dumnezeu. Astfel, înţelegând în chip natural⁵⁹⁵ fiecare din simbolurile aflătoare în Scriptură, omorâm întru înălţimea contemplaţiei tainice, ca pe un munte, pe şapte dintre fiii lui Saul, adică predania vremelnică a legii⁵⁹⁶ şi stârpim pe Saul, adică înţelesul trupesc legat de litera Scripturii, spre a nu mai sta el în tot hotarul lui Israel, adică în contemplaţia duhovnicească. Căci trăind acesta cu adevărat, zdrobeşte, prigoneşte şi stârpeşte raţiunile şi gândurile naturale, prin faptul că mărgineşte legea numai la trup, cinstind ca dumnezeieşti patimile de ocară. Dar gândurile naturale luând încuviinţare de la legea duhului, omoară aceste patimi pe toate deodată, la începutul secerişului orzului, adică atunci când prin filozofie lucrătoare o raţiune cumpănită adună la un loc toate virtuţile. Atunci este omorât înţelesul pământesc al Scripturilor şi toată năzuinţa trupească este stârpită cu desăvârşire, căci îndată ce se îndeletniceşte cineva în mod raţional cu filosofia virtuţilor, şi-a mutat în chip firesc⁵⁹⁸ înţelegerea Scripturilor spre duh. El slujeşte acum în chip activ lui Dumnezeu întru înnoirea duhului prin vederile cele înalte şi nu întru vechimea literei prin înţelegerea coborâtă trupească şi simţuală a legii, spre a hrăni patimile şi a sluji păcatului, asemenea iudeilor. El ucide, cu fapta, prin gândurile naturale, înţelegerea pătimaşă şi trupească a legii, cum istoriseşte cuvântul Scripturii, zicând: Şi a luat regele pe cei doi fii ai Resfei, fiica lui Aia, ţiitoarea lui Saul, pe Ermonti şi pe Mefivoste, şi pe cei cinci fii ai Merobei, fiica lui Saul, pe care i-a născut Ezdriel, şi i-a dat pe ei în mâna ghibeoniţilor. Mâna ghibeoniţilor este activitatea virtuoasă a gândurilor naturale, prin care sunt ucişi fiii Resfei, Ermonti şi Mefivoste, adică lucrarea patimilor şi mişcarea desfrânată a gândurilor născute din învăţarea trupească a legii, numai prin rostirea cuvintelor. De asemenea, cei cinci fii ai Merobei, adică modurile desfrânate ale celor cinci simţuri, născute din voluptate, prin întrebuinţarea contrară a lucrării lor. Pe acestea le omoară împreună, ca într-un munte, pe înălţimea contemplaţiei duhovniceşti, orice minte înaltă şi sublimă în cele dumnezeieşti, la începutul secerişului orzului, adică la începutul activităţii virtuoase, sau al contemplaţiei evlavioase conforme cu firea. Le omoară împreună, întrucât înjunghie deodată lucrarea patimilor, mişcarea urâtă a gândurilor şi modurilor desfrânate ale lucrării abuzive a simţurilor.

Şi au căzut împreună cei şapte şi i-au omorât la începutul secerişului orzului. Şi a luat Resfa, fiica lui Aia, sac şi l-a întins sieşi pe piatră, până a căzut peste ei ploaia lui Dumnezeu din cer. Resfa, precum am mai spus, înseamnă drumul gurii, care este învăţarea trupească a legii numai prin rostirea cuvântului. Aceasta, după ce sunt omorâte patimile născute din ea şi după ce se fac arătate, ca pe un munte, pe vârfurile contemplaţiei naturale, în inima celor stăpâniţi mai înainte de ea, îşi aşterne ca un sac căinţa pe piatră (adică pe credinţa în Domnul), împlinind în duh, pocăinţa cea după Hristos, cele orânduite. Ziua şi noaptea ea are adică înaintea ochilor prin amintire, ca pe nişte fii, împlinirea trupească de mai înainte a legii, până ce cade ploaia lui Dumnezeu din cer, adică până ce sunt trimise cunoştinţele dumnezeieşti ale Scripturii din înălţimea contemplaţiei duhovniceşti, ca să stingă patimile şi să restaureze virtuţile. Căci deprinderea în ale legii, venind prin pocăinţă la Hristos, piatra cea adevărată şi tare, primeşte ploaia dumnezeiască a cunoştinţei duhovniceşti a Scripturii, după împlinirea poruncii regelui David, adică a minţii celei tari la vedere. Căci se zice: Şi a făcut toate câte le-a poruncit regele. Iar după aceea s-a milostivit Dumnezeu de ţară. Prin urmare, deprinderea cu dumnezeieştile Scripturi, strămutându-se la Hristos, adică la piatră, după porunca regelui David, adică a legii duhovniceşti, sau a minţii celei tari la vedere), prin mijlocirea căinţei (al cărei simbol este sacul), împreunată cu lucrarea virtuţilor, face să coboare ploaia dumnezeiască a cunoştinţei şi-L înduplecă pe Dumnezeu să se milostivească de pământul (ţara) inimii şi să trimită şuvoaiele dumnezeieşti ale darurilor (harismelor) procurând astfel din belşug roadele dreptăţii. Prin aceasta pune capăt neştiinţei de mai înainte a celor dumnezeieşti, care stăpânea ca o foamete, şi umple ţara de bunătăţile duhovniceşti, încărcând sufletul cu grâu, cu vin şi cu untdelemn. Cel dintâi îl întăreşte ca învăţătură a cunoştinţei lucrătoare; al doilea îl înveseleşte ca o dragoste dumnezeiască ce înviorează ardoarea dorinţei după unirea cu Dumnezeu; iar cel din urmă luminează faţa virtuţilor ca o nepătimire lină şi liniştită, străvezie şi luminoasă şi liberă de toată mişcarea pământească.

Deci să zicem şi noi asemenea marelui David: Să stârpim pe Saul din tot hotarul lui Israel, adică să omorâm slujirea cea pământească şi trupească a legii, sau chipul iudaic al slujirii şi înţelesul trupesc şi imediat al literei Scripturii din toată contemplaţia tainică şi să trecem la înţelesul duhovnicesc care îndumnezeieşte şi să ne împăcăm cu ghibeoniţii (adică cu raţiunile naturale ale lucrurilor), pe care i-a scăpat neatinşi Iisus (Iosua 9, 20), adevăratul plinitor al făgăduinţelor dumnezeieşti şi pentru a căror stârpire de către Saul a oprit Dumnezeu ploaia dumnezeiască a cunoştinţei tainice. Iar prin ghibeoniţi, adică prin contemplaţia naturală, să omorâm înţelegerea pătimaşă, materială şi vremelnică a legii, adică pe cei şapte bărbaţi din fiii lui Saul, pe care îi naşte Resfa, sau drumul gurii, care este învăţarea trupească a legii, şi Merob, care se tălmăceşte săturarea gâtlejului, adică dezmierdarea pântecelui, cea dintâi născând adică pe Memfivoste şi pe Ermonti, dintre care primul se tălmăceşte ruşinea gurii, iar celălalt anatema lor, sau deprinderea şi lucrarea patimilor, iar cea de-a doua născând lui Ezechiel, adică părţii contemplative a sufletului, pe cei cinci fii, adică cele cinci moduri pătimaşe a relei întrebuinţări a simţurilor. Stârpindu-le pe acestea prin contemplaţia naturală, împăcăm pe Dumnezeu cel mâniat, ca unii ce am trecut de la literă la duh. Prin aceasta facem să coboare ploaia dumnezeiască a cunoştinţei şi ne bucurăm din belşug de roadele dreptăţii. Căci ridicând litera legii, ca pe un Saul oarecare, sau înţelegerea materială a literei, născută în cei pământeşti la înţelegere, ca pe nişte fii şi nepoţi ai lui Saul, la înălţimea cunoştinţei tainice şi duhovniceşti, prin mijlocirea contemplaţiei naturale, omorând tot înţelesul trupesc şi vremelnic sau mai bine zis pământesc al legii, dacă l-am urât şi noi pe Saul cu Dumnezeu şi l-am socotit nevrednic să mai împărăţească peste Israel (I Regi 16, 1); adică am respins modul trupesc al Scripturii, sau iudaismul, ca să nu mai împărăţească peste puterea cugetătoare din noi spre a o robi trupului.

Căci trebuie să-l urâm pe Saul (sau slujirea trupească a legii) şi să-l scoatem din demnitatea împărătească, fiindcă a cruţat pe Agag regele lui Amalec, şi pe cele mai grase din oile şi vitele aceluia, ca şi viile şi măslinii lui, adică materiile care aprind mânia şi pofta şi pricinile dezmierdărilor, ba pe însuşi Agag l-a trecut viu în pământul făgăduinţei (I Regi 15, 18), ceea ce înseamnă că a strămutat viţelul, sau cugetul pământesc al trupului, în locul cunoştinţei dumnezeieşti, adică în inimă. Căci Agag se tălmăceşte viţel, fiind poate viţelul acela pe care nebunul şi neînţeleptul Israel, turnându-şi-l în pustie, l-a îndumnezeit preţuind mai mult plăcerea pântecelui decât slujirea dumnezeiască. Pe acest viţel îl nimiceşte Moise şi Samuel: cel dintâi fărâmiţându-l şi împrăştiindu-l sub apă, iar cel de-al doilea înjunghiindu-l cu sabia duhovnicească. Cu alte cuvinte îl nimiceşte harul viu şi lucrător al Duhului Sfânt (căci aceasta înseamnă Moise) şi ascultarea lui Dumnezeu prin împlinirea poruncilor (căci aceasta înseamnă Samuel). De fapt Moise se tălmăceşte apa săltătoare, iar Samuel ascultarea lui Dumnezeu, care este credinţa adevărată şi viaţa după voia lui Dumnezeu.

Deci stăpânirea păcatului sau cugetul trupesc e omorât pe de o parte de harul sfântului Botez, iar pe de alta e înjunghiat de ascultarea lucrătoare a poruncilor dumnezeieşti cu sabia Duhului (adică cuvântul cunoştinţei dumnezeieşti, celei în duh). Căci ascultarea aceasta strigă tainic către patima păcatului, cum a strigat şi marele Samuel către Agag: Precum sabia ta a lipsit pe mame de copiii lor, aşa şi mama ta va fi azi între femei lipsită de fii (I Regi 15, 33). De fapt patima lăcomiei stomacului a lipsit multe virtuţi de fii, pierzându-i prin gândul lucios şi lunecos al plăcerii, ca printr-o sabie. Căci prin necumpătare stârpeşte seminţele cumpătării, prin lăcomie strică cumpăna egală a dreptăţii, prin iubirea trupească de sine taie legătura naturală a iubirii de oameni, şi scurt vorbind patima lăcomiei pântecelui omoară toţi copiii ce se nasc din virtute. Iar această patimă o desfiinţează, precum am zis, numai harul Botezului şi împlinirea poruncilor prin ascultarea lui Dumnezeu. Deci Dumnezeu după ce a uns ca rege al lui Israel legea, care cultivă prin literă patima aceasta, se căieşte şi trece puterea împărăţiei de la ea, dând-o lui David, adică legii evanghelice şi duhovniceşti. Căci David este fiul lui Iese, iar Iese se tâlcuieşte facerea lui Dumnezeu. Deci sfânta Evanghelie este rodul facerii, sau a lucrării proprii a lui Dumnezeu în trup. Ea primeşte împărăţia pentru veacuri nesfârşite. Sub stăpânirea ei avem parte de o bucurie şi de o veselie netrecătoare, căci ea e ziua neînserată şi fără de sfârşit. Fiindcă se spune: Aceasta este ziua pe care a făcut-o Domnul; să ne bucurăm şi să ne veselim într-însa (Psalmi 117, 23). Iar ziua înseamnă aici harul evanghelic sau taina Aceluia care a adus acest har şi în care vrea să umblăm, cum zice dumnezeiescul Apostol, noi toţi cu bunăvoinţă, ca în ziua cunoştinţei şi a adevărului (Romani 13, 13). Căci ziua luminii veşnice este Hristos însuşi, în care trebuie să vieţuiască toţi cei ce au crezut în El, întru bunăcuviinţa virtuţilor.

Fiindcă El singur a fost făcut de Dumnezeu după trup fără de sămânţă şi a înnoit legile firii şi a fost gătit înaintea feţei tuturor popoarelor, lumină spre descoperirea neamurilor şi spre slava poporului lui Israel. Căci Domnul nostru este într-adevăr lumină neamurilor, descoperindu-le prin cunoştinţa cea adevărată ochii înţelegerii, acoperiţi de întunericul neştiinţei, şi cu adevărat s-a gătit pe Sine popoarelor credincioase pildă bună a virtuţii dumnezeieşti, făcându-se chip şi model al feţei celei virtuoase, spre care privind, ca spre călăuza mântuirii noastre, izbutind să dobândim, imitându-l prin faptele noastre, virtuţile, pe cât ne este cu putinţă. Dar tot El este, ca Dumnezeu şi Cuvântul şi slavă poporului Israel, întrucât umple mintea de strălucirea luminii dumnezeieşti a cunoştinţei prin contemplaţie tainică. Sau poate Scriptura numeşte popoare raţiunile naturale, iar faţă a lor slavă fără pată, a cărei pregătire (lumină spre cunoaştere s-a făcut însuşi Cuvântul ca Făcător al firii. Iar neamurile sunt patimile contra firii, pe care le descoperă din ascunzişul lor, dăruind lumina cunoştinţei, şi le smulge cu totul din fire. Deci Cuvântul se face slavă lui Israel deoarece curăţeşte mintea de patimile contra firii şi o împodobeşte cu raţiunile cele după fire, dar pe lângă aceea şi pentru că o înconjoară cu diadema neschimbării, prin îndumnezeire. Căci slava adevărată a lui Israel constă în izbăvirea de patimile contrare firii şi în dobândirea raţiunilor firii şi a bunurilor mai presus de fire.

Iar cel ce primeşte pe acest David spiritual, deşi e pizmuit de Saul, nu e biruit. Dimpotrivă, dată fiind, marea sa iubire de oameni şi nepătimirea la care a ajuns chiar urât fiind linişteşte prin chitara duhului pe duşmanul chinuit de duhul cel rău şi-l domoleşte scăpându-l ca pe un drac viclean de boala cea rea (epilepsia) a cugetului pământesc. Căci tot cel ce urăşte din pizmă şi ponegreşte din răutate pe cel ce e mai tare în nevoinţele virtuţilor şi mai bogat în cuvântul cunoştinţei duhovniceşti, este un Saul chinuit de duhul cel rău, întrucât nu suferă faima şi fericirea celui mai bun în virtute şi cunoştinţă şi se înfurie cu atât mai tare încât nu-l poate ucide pe binefăcător (I Regi 20, 30). Adeseori acesta îl repede cu ciudă chiar şi pe preaiubitul său Ionatan, adică gândul intim al cunoştinţei care mustra ura nedreaptă şi povesteşte cu respect de adevăr vredniciile celui urât (I Regi 19, 5). El se poartă deci întocmai ca Saul, nebunul de odinioară, către care a zis Samuel după ce a călcat poruncile dumnezeieşti: Nebuneşte ai lucrat că ai călcat porunca mea, care ţi-a dat-o ţie Dumnezeu (I Regi 15, 19). Iar Saul este, cum am spus înainte, sau legea scrisă, sau naţia iudeilor, care vieţuieşte după legea scrisă. Căci de la amândouă acestea, care sunt împletite întreolaltă în chip pământesc, se depărtează Duhul Domnului, adică contemplaţia şi cunoştinţa duhovnicească, în locul lui venind duhul rău (adică cugetul pământesc), care le chinuieşte cu tulburările şi frământările neîntrerupte ale celor supuse facerii şi stricăciunii, ca pe unele ce sunt posedate de boala nestatorniciei gândurilor. Căci legea privită numai după literă şi înţeleasă material e parcă stăpânită de boala cea rea, fiind frământată de nenumărate contraziceri şi neavând nici o armonie cu ea însăşi, iar mintea iudaizantă, zăpăcită până la nebunie de învârtirea şi nestatornicia celor materiale, îşi schimbă în chip necesar şi ea mereu dispoziţia. Dar când David, adică Domnul nostru Iisus, care e prin fire cu adevărat cântăreţ, încântă prin duhul contemplaţiei tainice, Legea şi pe Iudeu, pe cea dintâi o face din pământească duhovnicească, iar pe cel de-al doilea îl mută de la necredinţă la credinţă. Deci asemenea lui Saul, atât legea cât şi naţia iudaică pot fi şi posedate şi înţelepte. Legea este posedată când e înţeleasă pământeşte, iar Iudeul este posedat când vrea să slujească lui Dumnezeu pământeşte. Şi iarăşi, Legea este înţeleaptă când e înţeleasă duhovniceşte, iar Iudeul e înţelept când a trecut de la slujirea trupească la cea duhovnicească a lui Dumnezeu.

De notat că pe cei scăpaţi de Iisus, îi omoară Saul. Căci pe cei pe care îi salvează duhul, îi omoară litera. De aceea, Dumnezeu care a uns pe Saul, înţeleg Legea scrisă, ca să împărăţească peste Israel, se căieşte când o vede înţeleasă trupeşte de către iudei şi dă putere împărăţiei duhului, care este aproapele literei, însă mai bun decât ea. Şi voi da împărăţia aproapelui tău, care este mai bun ca tine (I Regi 15, 28). Căci precum David era aproape de Saul, la fel duhul se află în vecinătatea literei, obişnuind să se arate după moartea literei.

Să rugăm deci şi noi pe David cel spiritual să cânte minţii noastre posedate de cele materiale, din harfa contemplaţiei şi cunoştinţei duhovniceşti şi să alunge duhul rău, care o rostogoleşte prin simţuri în cele materiale, ca să putem înţelege legea duhovniceşte şi să aflăm raţiunea tainică ascunsă în ea, spre a ne-o face avuţie statornică şi merinde spre viaţa veşnică ca să nu rămânem numai cu împrumutul legii simbolice a literei, străini de cunoştinţa duhovnicească cea după har, şi să ne îndeletnicim numai cu întrebarea despre cele dumnezeieşti, ca unii ce nu vedem, lipsindu-ne de privirea atotclară a adevărului indicat de cuvintele tainice (Căci Saul, tălmăcit în greceşte, înseamnă amândouă acestea. Fiindcă, pe lângă cele spuse, el mai înseamnă fie un lucru împrumutat, fie întrebare. Iar legea scrisă este şi una şi alta. Este primul lucru, întrucât nu este un bun propriu al firii, ci o însoţeşte pe aceasta în existenţa ei. Iar al doilea, întrucât ne stârneşte spre cunoştinţa adevărată şi spre înţelepciunea originară pe noi ce nu socotim întrebarea ca însăşi înţelegerea adevărului originar al celor dumnezeieşti, ci ne sârguim numai prin simbolurile trupeşti a legii, ca printr-o întrebare oarecare, spre înţelegerea bunurilor dumnezeieşti). Aceasta ca să ne odihnim de grija întrebării, în care se află poate de multe ori şi rătăcire, odată ajunşi la adevărul celor după care întrebăm, şi să primim fericirea propusă în chip neschimbat de împărtăşirea de ele, fericire ce preface trăsăturile fiinţei noastre după chipul ei, întru Hristos Iisus, Dumnezeul şi Mântuitorul nostru, Căruia Să-I fie slava în vecii vecilor, Amin.

Scolii

Mintea curăţită până la capăt prin virtuţi învăţată să cunoască raţiunile virtuţilor, făcându-şi din cunoştinţa întipărită de ele în mod dumnezeiesc o faţă proprie. Căci prin sine mintea este fără formă şi fără trăsături, având ca formă dobândită fie cunoştinţa în duh întemeiată pe virtuţi, fie neştiinţa produsă de patimi. (1)

Cel ce a primit ca formă a minţii cunoştinţa dumnezeiască în duh, cea din virtuţi, se zice că pătimeşte cele dumnezeieşti, fiindcă nu a primit-o pe aceasta prin fire datorită existenţei, ci prin har după participare. Iar cel ce n-a primit cunoştinţa cea din har, chiar de ar spune ceva ce ţine de cunoştinţă, nu cunoaşte din experienţă înţelesul a ceea ce spune. Căci învăţarea simplă a unui lucru nu dă cunoştinţa pe care o dă desprinderea.(2)

Precum cel ce se împreună cu o ţiitoare nu are căsătoria legiuită, la fel cel ce se îndeletniceşte cu învăţarea legii trupeşte, nu are cu ea o convieţuire legiuită, născând din ea dogme nelegitime, care se strică odată cu viaţa trupului. (4)

Cel ce-şi însuteşte Scriptura trupeşte, învaţă din ea păcatul cu fapta, iar mintea i se deprinde să cugete la păcat. Acela învaţă din litera legii despre dezmierdări, împreunări desfrânate şi ucideri, şi se deprinde să socotească spurcată toată zidirea lui Dumnezeu. (5)

Alt înţeles spiritual. Anatema este lumea aceasta, ca loc de osândă, pe care-l naşte prin patimă sau prin poftă cel ce nu străbate cu mintea la duhul legii. (6)

Lucrul spre care ne simţim atraşi, la acela şi cugetăm cu mintea. (7)

După alt înţeles, anatema este mişcarea fără chip a patimilor: iar ruşinea gurii este mişcarea minţii ce dă patimii un chip pentru simţuri şi procură prin născociri o materie potrivită raţiunii. (8)

Cel ce e convins că e poruncă de la Dumnezeu să se desfete trupeşte după lege, primeşte cu bucurie lăcomia pântecelui, ca pe un dar dumnezeiesc spre împreună vieţuire, şi din ea naşte modurile ce întinează prin rea întrebuinţare lucrarea simţurilor. (10)

Scurta recapitulare a celor spuse mai înainte, prin care se arată că cel ce înţelege legea trupeşte are învăţătura despre ea ca pe o ţiitoare, din care naşte deprinderea şi lucrarea patimilor, şi-şi aduce în casă lăcomia pântecelui, de parc-ar fi dumnezeiască, dând naştere modurilor care întinează prin rea întrebuinţare simţurile, ca prin ele să stârpească raţiunile şi seminţele naturale din lucruri. (11)

Cel ce rămâne la simbolurile legii nu poate să privească firea lucrurilor potrivit cu raţiunea şi să îngrijească de raţiunile puse de Făcător din pricina deosebirii între simbolurile şi firea lucrurilor. (12)

Raţiunile firii cară lemne, făcându-se materie pe seama cunoştinţei celor dumnezeieşti, şi cară apă, înfăptuind curăţirea de patimi şi răspândirea lucrării de viaţă dătătoare a Duhului. (13)

Ermonti şi Memfivoste sunt materia şi forma, iar cei cinci fii ai Merobei, încincita rea întrebuinţare a simţurilor. Împreunându-le pe acestea laolaltă, adică împletind simţurile cu materia şi forma în urma înţelegerii trupeşti a legii, cel ce mărgineşte înţelesul la literă, pe deoparte dă naştere patimii trupeşti, iar pe de alta, corupe raţiunile naturale. (15)

Patima şi firea, după raţiunea existenţei lor, niciodată nu există împreună . (16)

Cel ce nu crede că Scriptura este duhovnicească, nu-şi simte puţinătatea cunoştinţei. (17)

Când David e înţeles ca lege, în sens iudaic se tălmăceşte dispreţuire, pentru tradiţia interpretării trupeşti a celor dumnezeieşti, iar când înseamnă în sens creştin duhul, se tălmăceşte cel tare la vedere, pentru contemplaţia cunoştinţei ce se petrece în minte. (18)

Prin sufletul Scripturii a înţeles duhul ei, iar prin trup litera. (19)

Cei trei ani sunt cele trei legi, cea scrisă, cea naturală şi cea a harului, care vin una după alta. Deci cel ce înţelege legea scrisă trupeşte, nu hrăneşte sufletul cu virtuţi; la fel ce nu sesizează raţiunile lucrurilor, nu-şi nutreşte mintea din belşug cu înţelepciunea variată a lui Dumnezeu; iar cel ce nu cunoaşte marea taină a harului celui nou, nu se veseleşte cu nădejdea viitoarei îndumnezeiri. Aşadar lipsa contemplaţiei duhovniceşti sub regimul legii scrise e urmată de lipsa înţelepciunii variate a lui Dumnezeu ce se poate primi prin legea naturală, iar aceasta e urmată la rândul ei de ignorarea îndumnezeirii ce se va da prin har în temeiul tainei celei noi⁶¹⁶. (20)

Cel ce nu înţelegea legea duhovniceşte, chiar dacă legea a murit pentru el, dat fiind că nu-i mai serveşte trupeşte, dar mai păstrează înţelesurile coborâtoare ale legii, mai cruţă încă pe copiii şi pe nepoţii lui Saul. De aceea e chinuit de foamea cunoştinţei. (21)

Precum faţa e pecetea caracteristică pentru fiecare, la fel cunoştinţa duhovnicească caracterizează şi revelează dumnezeiescul. De aceea cel ce o caută pe aceasta, caută faţa Domnului. (22)

David se mai tălmăceşte cel tare la vedere şi minte străvăzătoare. (23)

Cel devenit în întregime trup prin jertfele sângeroase aduse după litera legii, iubeşte neştiinţa, socotind că porunca e numai spre plăcerea trupului.(24)

Cel ce slujeşte, zice, legii trupeşte, naşte păcatul cu fapta ca materie şi modelează consimţirea minţii cu păcatul ca formă, prin plăcerile corespunzătoare simţurilor. Iar cel ce primeşte Scriptura duhovniceşte, omoară prin cugetările naturale pe înălţimea contemplaţiei lucrarea păcatului ca materie şi consimţirea cu păcatul ca formă, împreună cu modurile întrebuinţării abuzive a simţurilor, în vederea plăcerii, ca pe nişte fii şi nepoţi ai legii scrise. (25)

Fără contemplaţia naturală nimeni nu cunoaşte deosebirea simbolurilor legii de lucrurile dumnezeieşti. (26)

Prin spânzurare a înţeles scoaterea la iveală a literei omorâte a legii pe înălţimea contemplaţiei, prin cunoştinţa în duh. (27)

Prin hotarul lui Israel a înţeles toată raţiunea şi tot modul contemplaţiei, în care nu se poate menţine de loc predania înţelegerii trupeşti a legii. (28)

Duhul zice, e dătătorul vieţii, iar legea omorâtoarea vieţii. Prin urmare nu poate lucra deodată şi litera şi duhul, precum nu există împreună ceea ce e făcător de viaţă cu ceea ce e făcător de stricăciune. (29)

Părticica ce se taie împrejur (prepuţul), e ceva natural şi tot ce e natural e o faptă a creaţiunii dumnezeieşti. Iar fapta creaţiunii dumnezeieşti este bună foarte, după cuvântul care zice: A văzut Dumnezeu toate câte le-a făcut şi iată erau buhne foarte. Legea însă, poruncind înlăturarea acelei părticele prin tăierea împrejur, înfăţişează pe Dumnezeu ce şi-ar corecta în chip artificial propriul Său lucru, ceea ce chiar şi numai a gândi constituie culmea impietităţii. De aceea cel ce o înţelege în mod natural simbolurile legii, ştie că Dumnezeu nu urmăreşte să corecteze firea în chip artificial, ce porunceşte să fie tăiată pasionalitatea adăugată la raţiunea (constituţia) sufletului şi indicată tipic prin acea părticică trupească. Pe aceasta o leapădă cunoştinţa prin bărbăţia voinţei arătată în făptuire. Căci preotul care face tăierea împrejur închipuie cunoştinţa ce mânuieşte, ca pe un cuţit împotriva patimii, bărbăţia raţiunii arătată în fapte. Aşa e desfiinţată predania trupească a legii, când duhul covârşeşte litera. (30)

Definiţia instituţiei tainice a Sâmbetei, prin care se arată în chip mistic ce este Sâmbăta şi care este raţiunea duhovnicească a ei. Ea este oprirea patimilor şi a mişcării minţii în jurul firii celor create. (32)

Aici spune că înfrânarea este o lucrare a Providenţei, ca una ce curăţă de patimile de bunăvoie, iar răbdarea o lucrare a Judecăţii, ca una ce înfruntă încercările fără de voie. (37)

Prin cea dintâi sărbătoare înţelege Pasca. (38)

Prin a doua sărbătoare înţelege Cincizecimea. (39)

A treia sărbătoare este ziua Împăcării din luna a şaptea. (40)

Priveşte cum pierde legea pe cei ce o înţeleg trupeşte, convingându-i să slujească făptuirii în locul Făcătorului şi să-şi închipuie că cele făcute pentru ei sunt prin fire vrednice de închinat, iar pe Cel pentru care au fost făcuţi ei să nu-L cunoască. (41)

Despre taina sărbătoririi Cincizecimii. Aici explică sensul duhovnicesc al celor indicate, înţelegând prin Cincizecime pe Dumnezeu însuşi. Căci monada, rămânând stătătoare după desfăşurarea înşeptită a săptămânii, dă Cincizecimea; sau iarăşi, prin adausurile sale la ea însăşi monada se face decadă, iar aceasta înmulţită cu cinci dă Cincizecimea, care astfel e începutul şi sfârşitul ale sale (început, deoarece e mai înainte de orice cantitate, iar sfârşitul, deoarece e mai presus de orice cantitate). Dar tot aşa şi Dumnezeu, care a lăsat să fie închipuit de monadă prin analogie, e începutul şi sfârşitul lucrurilor şi raţiunea prin care există toate. Este începutul, deoarece este mai înainte de toată fiinţa şi mişcarea; raţiunea, deoarece în calitate de cauză este Proniatorul tuturor şi susţine forma individuală, prin care fiecare făptură rămâne în raţiunea proprie. Când deci vor ajunge la capăt timpurile şi veacurile, al căror simbol este săptămâna, nu va mai fi decât singur Dumnezeu, fără mijlocirea acelora fără de care nu este nimic, adică fără locuri şi timpuri, susţinând El însuşi, prin unirea adevărată cu făpturile, fiinţa celor mântuiţi, adică firea creată. Căci pe aceasta a închipuit-o prin numărul cinci, nu numai din pricina simţurilor sub care cade, ci şi din pricina ştiinţei universale, care constă în îmbrăţişarea prin cunoştinţa fără greşeală a celor spirituale (inteligibile) şi raţionale, a fiinţelor sensibile, a vieţuitoarelor şi a lucrurilor. Aşadar firea celor create va înceta odată de a mai sta în spaţiu şi de a se mai mişca în timp, ridicându-se în cei mântuiţi mai presus de cele care au fost făcute pentru ea, adică de loc şi de timp, prin unirea adevărată cu Dumnezeu, pentru care a fost făcută. Căci odată ce şi-a făcut pe Dumnezeu însuşi, conform cu raţiunea Providenţei, calitate proprie, prin decada poruncilor (arătându-şi prin trăsături caracteristice împroprierea dumnezeirii prin har) se va elibera de circumscrierea pe care i-o dă starea în spaţiu şi mişcarea în timp, primind ca pe o stare (odihnă) pururi mobilă, posesiunea nemărginită a celor dumnezeieşti şi ca pe o mişcare stătătoare, dorinţa nesăturată de ele. (44)

În ziua a şaptea sunt trei sărbători: a trâmbiţelor, a împăcării şi a înfigerii corturilor. Dintre acestea, trâmbiţa este chipul Legii, a Proorocilor şi a cunoştinţei propovăduite de aceştia. Sărbătoarea împăcării este simbolul împăcării lui Dumnezeu cu omul prin întrupare, căci Dumnezeu îmbrăcând de bună voie osânda celui osândit, a topit duşmănia învârtoşată de mai înainte împotriva Lui. Iar înfigerea corturilor este preînchipuirea Învierii şi a prefacerii tuturor în starea de neschimbabilitate. (45)

Cel ce se bucură de jertfele sângeroase simple, e un pătimaş care face pe cei ce aduc jertfe să umble în dâra patimilor. Iar cel ce cinsteşte pe cineva sincer, se bucură de ceea ce se bucură şi cel cinstit de el. (46)

Scriptura socoteşte jertfe junghierea patimilor şi închinarea facultăţilor naturale lui Dumnezeu. Dintre acestea berbecul este chipul raţiunii, taurul este simbolul mâniei, iar ţapul înfăţişează pofta. (47)

Îndată ce încetează cineva de a mai înţelege Scriptura trupeşte, prin simţuri, străbate mintea la duh prin mijlocirea firii, săvârşind duhovniceşte acelea pe care săvârşindu-le iudeul, mânia pe Dumnezeu. (49)

Spânzurarea este scoaterea la iveală pe care o suferă patimile, date pe faţă de gândurile înalte ale firii prin contemplaţia înaltă. (51)

Grâul l-a numit întărire a sufletului, în calitatea lui de cunoştinţă duhovnicească; vinul, mijloc înveselitor a inimii, ca unul ce închipuie unirea cu Dumnezeu prin dragoste; iar de untdelemn a spus că luminează faţa, fiind semnul caracteristic al harului duhovnicesc, ce luminează mintea în stare de nepătimire. (56)

Amalic este lăcomia pântecelui. Regele Amalic este cugetul pământesc. Boii şi oile acestuia sunt materiile care hrănesc patimile. Viţa este mişcarea obraznică a gândului. Măslinul este lucirea care aprinde pofta după plăcere. Cel ce stăruie pe lângă starea trupească a legii le mută pe acestea în deprinderea slujirii lui Dumnezeu, ca într-un pământ sfânt, luând ca plată pentru ele lepădarea de către Dumnezeu. (57)

Nebun a fost numit poporul iudeu ca necredincios, iar neînţelept, ca cel ce făcea răul, sau ca neevlavios şi păcătos. (58)

Patima lăcomiei pântecelui omoară puii dumnezeieşti ai virtuţilor. Dar şi pe ea o omoară harul credinţei şi ascultarea poruncilor dumnezeieşti, prin raţiunea umplută de cunoştinţă. (59)

Îndată ce omoară cineva înţelesul trupesc al legii, aflător în litera ei, primeşte ca împărat pe Cuvântul (raţiunea) în duh. (66)

Prin David a înţeles şi pe Domnul şi Evanghelia şi legea duhovnicească, cunoştinţa, contemplaţia, făptuirea şi poporul cel nou. El poate fi înţeles în multe chipuri, potrivit cu diferitele locuri. (67)

Cel ce are numai tipurile, dar nu şi arhetipurile tainelor, are numai întrebarea, dar u şi cunoştinţa iluminărilor în duh. El a primit ca împrumut ceea ce s-a spus mai înainte, adică experienţa prin simţuri a simbolurilor legii, dar cu sufletul flămânzeşte după duhul ei, socotind ca un miop întrebarea drept adevărata cunoştinţă. (68)

În dispute este de multe ori şi rătăcire. (69)

Fericirea îşi întipăreşte semnele sale şi cei ce s-au învrednicit de ea prin împărtăşire, şi-i face înfăţişători ai ei. (70)

Note

Iona înghiţit de chit mai închipuie şi chenoza Domnului în cursul istoriei, având să iasă la arătare la sfârşitul istoriei. Precum nici chitul nu e liniştit cât poartă pe Iona în sine, aşa nici istoria nu rămâne neinfluenţată de prezenţa Domnului în interiorul ei. De multe ori forţele aspre ale istoriei poartă în pântecele lor idei mari. Fără voie ele servesc pe Hristos, care va ieşi odată la iveală. Curente şi forţe încruntate ale istoriei duc în pântecele lor idei mari, care altfel nu s-ar fi putut impune în viaţa popoarelor, aşa cum Iona n-ar fi putut să-şi facă drumul cu atâta repeziciune, fără chitul care nu-şi dădea seama cărui plan înalt serveşte. Chenoza lui Iisus în istorie este totuşi numai aparentă; e o chenoză plină de forţă. (535)

Modurile sunt întotdeauna modurile virtuţilor, chipuri statornice de activitate morală sau raţională, dat fiind că păcatul e opusul bărbăţiei statornice. (556)

Există o raţiune mai presus de fire. Deci nu confundăm, ca de obicei, raţionalul e naturalul. Fără îndoială, naturalul este raţional, dar nu singurul raţional. Raţional mai e şi supranaturalul. Numai subnaturalul sau contranaturalul e iraţional şi anume în raport cu raţiunea noastră naturală. Ne trebuie o raţiune supranaturală ca să vedem raţiunea celor mai presus de fire. De aceea primind raţiunea mai presus de fire, firea noastră, deci şi raţiunea naturală, nu se schimbă, nu se ştirbeşte cum se întâmplă prin păcat. (558)

Virtutea corespunde legii naturale. Ea este largă şi lărgeşte firea fiecăruia din noi, scoţându-ne din egoism. Cunoştinţa raţiunilor divine corespunde legii scrise şi e întinsă, lungind linia vederii noastre. Înţelepciunea şi teologia mistică corespunde legii harului şi e adâncă, adâncind vederea noastră în Dumnezeu. (599)

Patima e contrară firii, iar firea existând totdeauna potrivit unei raţiuni, patima e contrară şi raţiunii. (572)

În general, la sfântul Maxim găsim o întreită gradaţie în interpretarea mistică a Sâmbetei2

Oprirea de la păcat;

Oprirea de la activităţile îndreptate spre făpturi;

Străbaterea minţii la Dumnezeu.

Dar în cap. gnost. Mai găsim între prima oprire şi a doua, încă una: oprirea activităţii naturale a simţurilor din lucruri. Evagrie spusese: Sabatul este liniştea sufletului raţional care nu trece de hotarele firii. Conform cu imanentismul său, Evagrie nu interpretează Sâmbăta şi ca o depăşire a graniţelor firii. Comentariul lui Baboi interpretează acest cap astfel: Cei ce prin vieţuire morală au ajuns la acea linişte naturală, încât sufletul nu se mai lasă atras de cele pământeşti, păstrează acea ordine naturală şi nu mai trec peste graniţa naturală a firii lor raţionale, pe care a pus-o Dumnezeu în ei la creaţie, ci o păzesc cu grijă înlăuntrul lor spre fericirea proprie. Pe când pentru Maxim, Sâmbăta simbolizează şi o trecere a sufletului dincolo de toate la Dumnezeu, pentru Evagrie ea este numai o revenire a firii în graniţele ei, din abaterile prin păcat. După Maxim, Sâmbăta simbolizează mai mult decât tăierea împrejur, care este înlăturarea a tot ce s-a adăugat în chip rău la fire; pentru Evagrie nu e mai mult. (581)

Numeri 15, 32. Evagrie încă folosise tipul omului care, adunând lemne Sâmbăta, a fost ars (se înţelege, în cuptorul patimilor). (582)

De aici se vede că Sâmbătă simbolizează ridicarea şi peste contemplarea raţiunilor din lume. (583)

Sâmbăta aşadar simbolizează şi teologia apofatică. (584)

Trâmbiţele vestesc cunoştinţa, jertfa aduce curăţia de păcate, iar fixarea cortului înseamnă fixarea trupului ca să nu se mai sfărâme. (587)

În Ambigua se spune despre Sâmbătă ceva apropiat: Ea e marea zi a odihnei de lucrurile dumnezeieşti, care, după Scriptura Genezei, nu are nici început, nici sfârşit, nici facere; e arătarea celor mai presus de hotar şi măsură după mişcarea celor definite prin măsură; e identitatea nesfârşită a celor necuprinse şi nescrise împrejur după câtimea celor ce pot fi cuprinse şi scrise împrejur. Aşadar, Sâmbăta nu mai este ceva negativ, numai oprirea de la cele naturale, ci apariţia vieţii dumnezeieşti în om, sau mai bine zis chiar odihna de la cele naturale nu e decât opera lui Dumnezeu. (588)

Timpul şi spaţiul. (590)

Lumea aceasta a tuturor lucrurilor şi fiinţelor este o stabilitate între două graniţe  de pildă între naştere şi moarte. Când graniţa din urmă a fost atinsă de o fiinţă, ea a încetat, adică a trecut dincolo de graniţă. Dar în Dumnezeu fiinţele nu mai au nici o graniţă, deci nu mai au o stabilitate mărginită, ci una nemărginită. (591)

Prin faptul că orice lucru sau fiinţă creată are două graniţe, trebuie să străbată distanţa de la una până la alta. Acest interval pe care trebuie să-l parcurgă fiinţa, o ţine în mişcare. Faptul că are o margine o face să se mişte, dar şi să moară, sau să se transforme în altceva când mişcarea o duce la graniţa sa ultimă. Dar în Dumnezeu nu mai e nimic, deci în El nimic nu mai moare sau nu se mai transformă. În El este o stabilitate internă. Pe de altă parte El nefiind cuprins între două graniţe, neaflându-se un interval sau mai multe ce trebuie străbătute, în El nu e nici o mişcare propriu zis. Facem două observaţii:

a) Stabilitatea e luată aici în alt sens, decât în acela de încremenire; este o stabilitate în sensul de persistare în fiinţa proprie. Deci o stabilitate care nu exclude desăvârşirea. Aşa se sintetizează odihna şi mişcarea: Dumnezeu nici nu se mişcă, nici nu stă.

b) Intervalul e atât ceea ce se cuprinde înăuntru a două graniţe, cât şi spaţiul dintre graniţa finală părăsită şi alta iniţială neatinsă. Nici unul din aceste intervale nu e Dumnezeu. De aceea în El făptura nu are parte nici de o evoluţie prin care scoate la iveală forme noi, nici de un sfârşit sau alterare, adică de-o încetare totală de-a exista ca fiinţa cutare, pentru a începe după aceea altceva. Deci nici ca mişcare eternă şi identică, de mobilitate stabilă, sau de stabilitate mobilă.

Un loc paralel al lui Maxim: Începutul oricărei mişcări naturale a celor ce se mişcă este facerea celor ce se mişcă, iar început al facerii lor este Dumnezeu ca Făcător. Sfârşit al facerii celor făcute este stabilitatea pe care o produce după străbaterea tuturor celor mărginite, nemărginirea. Cum şi spre ce să se mişte, întrucât are pe Dumnezeu care hotărniceşte chiar şi nemărginirea ce hotărniceşte toată mişcarea, ca sfârşit în calitate de cauză, (Ambigua) (592)

Dumnezeu, fiind prin natura Lui unitatea care e identică cu totul, nu are nici o graniţă. De aceea cel aflător în Dumnezeu, neajungând niciodată la graniţă, nu piere şi nu se alterează în veci. Continuitatea nemărginită a monadei divine, sau a vieţii ei, care se face viaţă a celui ajuns în Dumnezeu, asigură stabilitatea eternă a aceluia. (593)

Este vorba de contemplarea naturală, care se face în duh, prin har, spre deosebire de privirea trupească, exterioară. (595)

Numărul şapte închipuie timpul  e vorba aici de latura vremelnică, trecătoare a legii. (596)

Mutarea la înţelegerea duhovnicească a Scripturii este naturală, pentru că e conformă cu firea noastră şi cu firea Scripturii. Dar ea nu are loc decât prin contemplarea naturală, care se face cu ajutorul Duhului. Restabilirea în fire şi rămânerea în ea, nu se poate realiza fără harul de sus. (598)

Este interesant că în această ordine a legilor, legea naturală este aşezată după cea scrisă, fiind socotită pe o treaptă mai înaltă. Această ordine corespunde cu cele trei trepte ale urcuşului duhovnicesc: a activităţii virtuoase, a contemplării naturale, a îndumnezeirii. Ordinea aceasta a legilor o înţelegem dacă o considerăm nu atât în planul istoriei, ci pe al vieţii fiecărui ins. Apoi dacă prin legea scrisă se înţelege în special legea celor zece porunci, înseamnă că fiecare om trebuie să înceapă de la împlinirea poruncilor, pentru a se ridica la contemplarea lui Dumnezeu în natură şi apoi a se uni cu Dumnezeu. (616)

În această scolie se precizează de ce viaţa viitoare va fi o stare pururea mobilă, având accentul pe stare, pe odihnă; pentru că va poseda bunul dumnezeiesc. De asemenea de ce va fi totodată o mişcare stătătoare, cu accentul pe mişcare, pentru că acel bun, fiind nesfârşit, va întreţine mereu dorinţa de a-l cuprinde mai deplin. Sau va fi o odihnă mobilă, întrucât posesiunea va îmbrăţişa un bun nemărginit; şi o mişcare stătătoare, întrucât nemărginirea bunului posedat va întreţine necontenit dorinţa după el. (620)

Talasie Libianul şi Africanul

ˇ Dragoste adevărată a dobândit acela care nu suferă bănuieli şi vorbe împotriva aproapelui.

ˇ Lucrarea proprie a minţii e să se ocupe neîncetat cu cuvintele lui Dumnezeu.

ˇ Plăcerea se stinge prin reaua pătimire şi prin întristare, fie prin cele de bună voie, fie prin cele aduse de Providenţă.

ˇ Iubirea de argint este o materie a patimilor, întrucât face să crească plăcerea generală.

ˇ Lipsa plăcerii naşte întristarea: iar plăcerea e împreunată cu toată patima.

ˇ Trei sunt căile prin cari primeşti gânduri: simţirea (lucrarea simţurilor), amintirea şi starea mustului (amestecarea) din trup. Dar cele mai stăruitoare sunt cele din amintire.

ˇ Cel căruia i s-a dat înţelepciune cunoaşte scopurile celor netrupeşti şi care este începutul şi sfârşitul lumii.

ˇ Lumina sufletului este sfânta cunoştinţă, de care fiind lipsit cel fără de minte, umblă în întuneric.

ˇ Cel ce petrece în întuneric este lipsit de minte. Pe el îl ia în primire întunericul neştiinţei.

ˇ Raţiunile lui Dumnezeu le cercetează acela care-L cinsteşte pe El. dar le află cel îndrăgostit de adevăr.

ˇ Numai întâlnirea duhovnicească foloseşte. Iar decât toate celelalte, mai de preţ este liniştea (isihia).

ˇ Conştiinţa numai pe aceia nu-l judecă ce au ajuns la culmea virtuţii, sau a păcatului.

ˇ Întristarea cea de ocară e pricinuită de lipsa plăcerilor. Cel ce le dispreţuieşte pe acestea petrece neîntristat.

ˇ Auzind un cuvânt folositor, nu judeca pe cel ce-l spune, ca să nu te lipseşti de sfatul folositor.

ˇ Socotinţa vicleană gândeşte rele şi preface vredniciile aproapelui în scăderi.

ˇ Nu crede gândului care judecă pe aproapele. Căci numai cine are vistierie rea gândeşte cele rele.

ˇ Păzeşte-ţi gândurile şi fugi de păcat, ca nu cumva, întunecându-se mintea, să vezi unele în locul altora.

ˇ Întăreşte-te gândindu-te la Iudeii care, orbiţi de pizmă, L-au socotit pe Domnul şi Dumnezeu nostru drept Belzebut.

ˇ Bănuiala rea întunecă cugetarea şi te face să vezi, în loc de cale, cele alături de cale.

ˇ Păcatele stau alături de virtuţi, şi de aceea cei răi iau virtuţile drept păcate.

ˇ Mintea zăbovind în plăcere sau în întristare cade repede mintea în patima trândăviei.

ˇ Conştiinţa curată ridică sufletul. Iar gândul murdar îl doboară la pământ.

ˇ Răscolindu-se, patimile alungă slava deşartă; iar de sunt înlăturate, aceea iarăşi se întoarce.

ˇ Dumnezeu dând fiinţă făpturilor, a legat totodată toate prin purtarea Sa de grijă (prin Providenţă).

ˇ Iar fiind Stăpân şi făcându-Se rob, a arătat zidirii culmea purtării Sale de grijă (culmea Providenţei Sale).

ˇ Căci Dumnezeu şi Cuvântul întrupându-Se neschimbat s-a unit cu toată zidirea prin trup.

ˇ Minune străină se întâmplă în cer şi pe pământ, că Dumnezeu este pe pământ şi omul în ceruri.

ˇ Ca unind pe oameni cu Îngerii, să dăruiască totodată întregii zidiri dumnezeirea.

ˇ Cunoştinţa Sfintei şi celei de o fiinţă Treimi este sfinţire şi îndumnezeire pentru Îngeri şi pentru oameni.

ˇ Iertarea păcatelor este slobozire de patimi. Cine n-a fost încă slobozit prin har, n-a dobândit încă iertarea.

ˇ De vrei să te izbăveşti dintr-o dată de păcate, leapădă-te de iubirea de sine, maica tuturor relelor.

ˇ Sănătatea sufletului este nepătimirea şi cunoştinţa. La ea nu poate ajunge cel ce slujeşte plăcerilor.

ˇ Începutul relelor din suflet este iubirea de sine. Iar iubirea de sine este iubirea de trup.

ˇ E propriu celui raţional să se supună raţiunii şi să-şi strunească şi robească trupul.

ˇ Cele mai bune arme ale celui ce se linişteşte cu răbdare sunt înfrânarea, dragostea, rugăciunea, atenţia şi citirea.

ˇ Să luptăm pentru porunci ca să ne izbăvim de patimi; şi pentru dumnezeieştile dogme ca să ne învrednicim de cunoştinţă.

ˇ Dracii leagă mintea de cele supuse simţurilor, prin întristări şi plăceri, pofte şi temeri.

ˇ Pofta după înţelepciune dispreţuieşte frica şi plăcerea cunoştinţei izgoneşte întristarea.

ˇ Să nu înţepi pe fratele cu vorbe de ghicituri; căci nu vei răbda când vei primi cele asemenea.

ˇ Mânia e oprită de îndelunga răbdare şi de nepomenirea răului; şi e micşorată de dragoste şi de împreuna pătimire (compătimire).

ˇ Cui i s-a dat cunoştinţă i s-a dat lumina înţelegerii. Iar cel ce primind-o o necinsteşte va vedea întuneric.

ˇ Cercetarea cuvintelor lui Dumnezeu îi aduce cunoştinţa de Dumnezeu celui ce o caută întru adevăr, cu evlavie şi cu dor.

ˇ Nu uita de făptuire. Căci uitând de ea se împuţinează cunoştinţa, şi făcându-se foamete, te vei coborî în Egipt.

ˇ Egiptul spiritual este întunecimea patimilor. La el nimeni nu coboară dacă nu cade la foamete.

ˇ Obişnuieşte-ţi urechea să asculte des cuvinte duhovniceşti şi mintea ta se va depărta de gândurile necurate.

ˇ Este cu neputinţă minţii să se îndeletnicească cu cele inteligibile, de nu va tăia afecţiunea faţă de simţire şi faţă de cele supuse simţurilor.

ˇ Semnul că mintea se îndeletniceşte cu cele inteligibile îl avem în aceea că dispreţuieşte toate cele ce desfătează simţirea.

ˇ Când mintea se deschisă spre vederea celor inteligibile, are faţă de ele o plăcere cu anevoie de pierdut.

ˇ Când mintea se îmbogăţeşte de cunoştinţa Unităţii, a pus cu totul stăpânire şi pe simţire.

ˇ Împiedică-ţi mintea să se învârtească în jurul celor supuse simţurilor ca să nu-şi rodească prin ele plăceri şi întristări.

ˇ De firea părţii raţionale a sufletului ţine să se îndeletnicească cu cunoştinţa lui Dumnezeu; iar de a celei pasionale să îmbrăţişeze dragostea şi înfrânarea.

ˇ Minte desăvârşită este aceea care s-a îmbibat de cunoştinţă; iar suflet desăvârşit este acela care s-a ţesut cu virtuţile.

ˇ Sufletul întinat de patimi s-a împietrit şi nu primeşte să creadă fără tăieri şi arsuri.

ˇ Pe cei învârtoşaţi îi iau în primire probe înfricoşate. Căci fără dureri nu primesc să se înmoaie.

ˇ Bărbatul chibzuit se îngrijeşte de sine şi prin dureri de bună voie ocoleşte pe cele fără voie.

ˇ Grija de suflet se arată în reaua pătimire şi în smerenie, prin care iartă Dumnezeu toate păcatele.

ˇ Răbdarea este iubirea de osteneală a sufletului. Iar unde este iubire de osteneală, s-a scos afară iubirea de plăcere.

ˇ Cetirea şi rugăciunea curăţesc mintea; iar dragostea şi înfrânarea partea pasională (afectivă) a sufletului.

ˇ Păzeşte aceeaşi înfrânare totdeauna, ca să nu cazi, prin neegalitate, în cele contrare.

ˇ Cel ce-şi pune legi sie-şi să nu se facă neascultător sie-şi. Căci cel ce se nesocoteşte pe sine, pe sine se amăgeşte.

ˇ Deprinderea păcatului este boala sufletului. Iar păcatul cu lucrul este moartea lui.

ˇ Păcatul învechit cere nevoinţă (asceză) îndelungată. Căci obişnuinţa învârtoşată nu poate fi clintită din loc dintr-o dată.

ˇ Mişcă-ţi mintea necontenit la rugăciune şi vei împrăştia gândurile care stăruiesc în inimă.

ˇ Nevoinţa are trebuinţă de răbdare şi de îndelungă răbdare. Căci numai prin osteneală îndelungată se izgoneşte iubirea de plăcere.

ˇ Te vei deda uşor cu ostenelile nevoinţei, de vei face toate cu măsură şi cu rânduială.

ˇ Păzeşte aceeaşi măsură în nevoinţă şi să nu dezlegi canonul fără trebuinţă.

ˇ Precum dragostea şi înfrânarea curăţesc gândurile, aşa contemplaţia şi rugăciunea toată înălţarea trufaşă.

ˇ Cel ce rabdă loviturile încercărilor fără voie se face smerit la buget, bine nădăjduitor şi cercat.

ˇ Păcatul e vestejit de stăruinţa în suferinţe şi e ars deplin de răbdarea până la capăt.

ˇ Venirea ostenelilor îndurerează simţirea, iar venirea întristării înlătură plăcerea.

ˇ Mintea chibzuită îşi întăreşte sufletul şi-şi deprinde trupul la toată nevoinţa.

ˇ Cel ce înaintează filosofează în acestea trei: în porunci, în dogme şi în credinţa Sfintei Treimi.

ˇ Mintea izbăvită de patimi se află în acestea: în gânduri simple, în contemplarea făpturilor şi în lumina veşnică.

ˇ Patimile sunt stârnite de acestea trei: de amintire, de starea mustului din trup şi de simţire, precum s-a zis.

ˇ Mintea care a închis simţirea şi şi-a făcut egală starea mustului din trup nu mai are război decât cu amintirea.

ˇ Postul cumpătat, privegherea şi cântarea de psalmi fac egală starea trupului.

ˇ Acestea trei schimbă în rău starea trupului: lipsa de regulă în hrană, schimbarea aerului şi atingerea dracilor.

ˇ Amintirile pătimaşe sunt făcute simple prin rugăciune, citire, înfrânare şi dragoste.

ˇ Închide întâi simţirea prin linişte şi apoi luptă cu armele virtuţilor împotriva amintirilor.

ˇ Păcatul cu cugetul este reaua întrebuinţare a gândurilor; iar păcatul cu fapta este reaua întrebuinţare a lucrurilor.

ˇ Nepătimire desăvârşită are acela care nu e împătimit nici de lucruri, nici de amintirile lor.

ˇ Amintirea răului este o lepră a sufletului; şi i se întâmplă aceasta din necinstiri, din pagubă, sau din bănuiala gândurilor.

ˇ Domnul orbeşte mintea pătimaşă; căci se întristează pe nedrept pentru cele bune ale aproapelui.

ˇ Ura faţă de aproapele este moartea sufletului. Iar acesta o are şi o face sufletul bârfitorului.

ˇ Trândăvia vine din neglijenţa sufletului; şi e neglijent sufletul care boleşte de iubirea plăcerii.

ˇ Săturarea naşte pofta după feluri multe de mâncări; iar lipsa îndulceşte şi pâinea simplă.

ˇ Cel ce se bucură în chip ascuns împreună cu cel pizmuit se izbăveşte de pizmă; iar cel ce ascunde pe cel pizmuit izbăveşte (şi pe alţii) de pizmă.

ˇ Îndepărtează-te de cel ce vieţuieşte cu nepăsare, chiar dacă a dobândit nume mare la mulţi.

ˇ Câştigă-ţi prieten pe bărbatul iubitor de osteneală şi îl vei afla acoperământ greşelilor tale.

ˇ Nepăsătorul s-a vândut multor stăpâni; şi cum îl poartă, aşa umblă.

ˇ În vreme de pace îţi este binevoitor ca un prieten; iar în vreme de încercare te războieşte ca un duşman.

ˇ Îşi pune sufletul său pentru tine înainte de stârnirea patimilor; iar când se stârnesc, îţi ia sufletul tău.

ˇ Mintea luminată scoate cuvinte înţelepte şi sufletul cultivă gânduri dumnezeieşti.

ˇ În cei ce înaintează, dispoziţiile spre cele potrivnice se schimbă uşor; în cei desăvârşiţi, deprinderile în amândouă părţile sunt greu de clintit.

ˇ Tăria sufletului este o deprindere a virtuţii anevoie de clintit, la care cel ce a ajuns zice: Cine ne va despărţi pe noi de dragostea lui Hristos, şi celelalte.

ˇ Ţine de firea minţii să petreacă în Dumnezeu, să cugete despre purtarea Lui de grijă şi despre judecăţile Lui înfricoşate.

ˇ Stăpânindu-ţi simţirea, te asiguri din partea aducerii aminte. Căci amintirile, trezite prin simţire, mişcă patimile.

ˇ Asupreşte-ţi trupul şi roagă-te mereu; şi te vei izbăvi repede de gândurile aduse de amintire (de prejudecată).

ˇ Îndeletniceşte-te neîncetat cu cuvinte dumnezeieşti. Căci osteneala cu ele mistuie patimile.

ˇ Cetirea, privegherea, rugăciunea şi psalmodia opresc mintea de la rătăcirea în jurul patimilor.

ˇ În osteneală, în robotire şi în sudoarea feţei ai fost osândit să mănânci pâinea cunoştinţei.

ˇ Precum sufletul face viu trupul după fire, aşa şi virtute şi cunoştinţa sufletul.

ˇ Stăpânindu-ţi iubirea de slavă deşartă, ia aminte dinspre curvie, ca nu cumva, fugind de cinstiri, să cazi în necinste.

ˇ Fugind de slava deşartă, caută spre Dumnezeu; iar de nu, vei cădea desigur în părerea de sine, sau în curvie.

ˇ E propriu slavei deşarte să-şi arate destoinicia; şi e propriu mândrie să dispreţuiască şi să se oţărască.

ˇ Fugind de lăcomia pântecelui, păzeşte-te de dorinţa de-a plăcea oamenilor, care vrea să arate un obraz palid la vedere.

ˇ Când nu bei vin, să nu te saturi de apă; iar de nu, îi dai curviei aceeaşi materie.

ˇ Mândria ne face să ne depărtăm de ajutorul dumnezeiesc, să ne încredem în noi înşine şi să ne înălţăm împotriva oamenilor.

ˇ Împotriva mândriei sunt două leacuri; cine le primeşte pe acestea va avea un al treilea foarte aspru.

ˇ Ca să înlături mândria, trebuie să te rogi cu lacrimi, să nu dispreţuieşti pe nimeni şi să primeşti necazurile cele fără voie.

ˇ Povăţuirea prin încercări este un toiag duhovnicesc. Ea învaţă pe cel ce se înalţă fără minte să cugete cu smerenie.

ˇ Precum grădinarul, dacă nu pliveşte buruienile, îneacă legumele, aşa şi mintea, dacă nu curăţeşte, pierde ostenelile.

ˇ Bărbat chibzuit este acela care suferă sfatul şi mai ales pe Părintele duhovnicesc, care-l sfătuieşte.

ˇ Cel omorât de patimi nu ascultă sfatul şi nu suferă câtuşi de puţin mustrarea şi povăţuirea duhovnicească.

ˇ Cel ce nu primeşte sfatul nu îşi îndreaptă căile sale, ci e dus pururi spre prăpăstii şi râpe.

ˇ Mintea care s-a tămăduit pe sine însăşi şi tămăduieşte şi pe alţii cu cele ce s-a vindecat pe sine este doctor.

ˇ Caută virtutea şi păstreaz-o nevătămată, ca să nu trăieşti urât şi să mori jalnic.

ˇ Omoară păcatul, ca să nu învii mort şi ca să nu treci de la o moarte mică la una mare.

ˇ Din viaţă la viaţă trece acela care şi-a omorât patimile şi s-a despărţit de neştiinţă.

ˇ Cercetează Scripturile şi vei afla poruncile; şi fă cele zise şi te vei izbăvi de patimi.

ˇ Cunoştinţa de Dumnezeu este pomul vieţii, de care împărtăşindu-se cel curat rămâne nemuritor.

ˇ Semnul răbdării este dragostea de osteneli. Mintea îndrăznind spre ele nădăjduieşte să dobândească cele făgăduite şi să scape de ameninţări.

Isihie Sinaitul

● Trezvia e propriu zis curăţia inimii, care, din pricina măreţiei şi a frumuseţii ei, sau mai bine zis din neatenţia şi negrija noastră, e azi atât de rară printre monahi. Pe aceasta o fericeşte Hristos, zicând: «Fericiţi cei curaţi cu inima căci aceia vor vedea pe Dumnezeu». Aşa fiind, ea se cumpără foarte scump. Trezvia dăinuind mult în om, se face călăuză a vieţii drepte şi plăcute ale lui Dumnezeu. Iar urcuşul în aceasta ne deprinde cu contemplaţia şi cu felul cum trebuie să punem în mişcare, în chip cuvenit, cele trei părţi ale sufletului şi să ne păzim fără greşeală simţurile. Ea sporeşte în fiecare zi cele patru virtuţi generale, în cel ce împărtăşeşte de ea.

● Trezvia e fixarea stăruitoare a gândului şi aşezarea lui în poarta inimii, ca să privească gândurile hoţeşti care vin să asculte ce zic şi ce fac ucigaşele şi care este chipul făurit şi înălţat de diavoli, care încearcă să amăgească mintea prin năluciri. Însuşindu-se aceste osteneli, ele ne învaţă, cu multă ştiinţă, iscusinţa războiului minţii.

● Aşadar, un fel (mod) al trezviei e să-ţi supraveghezi des fantezia, adică atacul ca, neavând fantezia la dispoziţie, Satana să nu poată făuri gânduri mincinoase, pentru a le înfăţişa minţii spre amăgire mincinoasă.

● Altul constă în a avea pururi inima tăcând adânc şi liniştită de orice gând; şi să ne rugăm.

● Altul să chemăm cu smerenie neîncetat pe Domnul Iisus Hristos în ajutor.

● Alt mod stă în a avea în suflet neîncetat amintirea morţii.

● Cel ce se luptă înlăuntru trebuie să aibă în aceeaşi clipă aceste patru: smerenie, atenţie deplină, împotrivire şi rugăciune. Smerenie ― fiindcă luptă lui este faţă de dracii cei mândri, protivnici smereniei; şi ca să aibă în mâna inimii ajutorul lui Hristos, pentru că Hristos urăşte pe cei mândri. Atenţie ― ca să-şi facă inima pururi fără de nici un gând, chiar bun dacă ar părea. Împotrivire ― pentru ca atunci când ar cunoaşte cu agerime pe cel ce vine, îndată să se opună cu mânie celui viclean. «Şi voi răspunde, zice, celor ce mă ocărăsc: oare nu lui Dumnezeu se va supune sufletul meu?» Rugăciune ― ca îndată după împotrivire să strige către Hristos într-un suspin negrăit; şi atunci cel ce luptă va vedea pe vrăjmaş risipindu-se prin numele sfânt şi închinat al lui Iisus Hristos, ca praful de vânt, sau ca fumul ce se mistuie, împreună cu nălucirile lui.

● Precum cel ce ţine în mână o oglindă, dacă stă în mijlocul multora şi priveşte în ea îşi vede faţa aşa cum este, dar vede şi pe a altora, care se apleacă spre aceeaşi oglindă, tot astfel cel ce se apleacă spre inima sa îşi vede starea sa în ea, dar vede şi feţele negre ale Arapilor spirituali.

● Dar mintea nu poate să biruiască numai prin sine. Să nu cumva să îndrăznească aceasta. Căci fiind vicleni, se prefac că sunt biruiţi, dar pe de altă parte o fac să cadă prin slava deşartă. Prin chemarea lui Iisus însă, ei nu rabdă să stea şi să te înşele nici măcar o clipă.

● Vezi să nu-ţi faci păreri înalte despre tine, ca Israel cel de odinioară, şi să te predai şi tu vrăjmaşilor spirituali. Căci acela, fiind izbăvit de Egipteni prin Dumnezeul tuturor, şi-a născocit sie-şi ca ajutor idol turnat.

● Iar prin idol turnat să înţelegi mintea noastră slabă, care, câtă vreme cheamă pe Iisus Hristos împotriva duhurilor răutăţii, le izgoneşte uşor şi cu ştiinţă măiastră pune pe fugă puterile nevăzute şi războinice ale vrăjmaşului. Dar când îndrăzneşte nesăbuită să se reazeme cu totul pe sine, se rostogoleşte ca pasărea zisă Oxypteros (repede zburătoare). «Spre Dumnezeu, zice, a nădăjduit inima mea şi am fost ajutat; şi a înflorit iarăşi trupul meu». Sau: «Cine, afară de Domnul, mă va ridica pe mine şi va sta împreună cu mine împotriva nenumăratelor gânduri uneltite cu viclenie?» Iar cel ce se nădăjduieşte în sine şi nu în Dumnezeu va cădea cădere jalnică.

● Chipul şi rânduiala liniştii inimii acesta este: Dacă vrei să lupţi, să-ţi fie mica gânganie a păianjenului pururi pildă. Iar de nu, încă nu te-ai liniştit cum trebuie cu mintea. Acela vânează muşte mici. Iar tu, dacă faci aşa şi vrei să-ţi câştigi liniştea sufletului cu osteneală, nu înceta să ucizi pururi «pruncii babiloneşti». Căci pentru această ucidere vei fi fericit de Duhul Sfânt, prin David.

● Dacă petreci pururi în inima ta cu cuget smerit, cu pomenirea morţii, cu învinuirea de sine, cu împotrivire şi cu chemarea lui Iisus Hristos şi umbli cu luare aminte în fiecare zi cu aceste arme, pe calea strâmtă, dar aducătoare de bucurie şi de desfătare a minţii, vei ajunge la sfintele vedenii (contemplaţii) ale Sfinţilor şi ţi se vor lumina taine adânci de către Hristos, «în care sunt ascunse comorile înţelepciunii şi ale cunoştinţei» şi «în care locuieşte toată plinătatea Dumnezeirii trupeşte». Căci vei simţi lângă Iisus că Duhul Sfânt saltă în sufletul tău. Pentru că de la El se luminează mintea omului să privească cu faţa descoperită. «Căci nimeni nu numeşte pe Iisus Domn, fără numai în Duhul Sfânt», care adevereşte în chip tainic pe Cel căutat.

● Dar iubitorii de învăţătură trebuie să mai ştie şi de aceea că pizmaşii draci adeseori ascund şi retrag de la noi războiul, pizmuindu-ne vrăjmaşii pentru folosul, cunoştinţa şi urcuşul spre Dumnezeu ce le-am avea din război şi pentru ca, nepurtând noi de grijă, să ne răpească fără de veste mintea şi să ne facă iarăşi neatenţi cu cugetul. Căci scopul necontenit şi lupta lor este să nu ne lase să fim cu luare aminte la inima noastră, cunoscând bogăţia adunată în suflet din atenţia de fiecare zi. Dar noi să ne ridicăm atunci cu pomenirea Domnului nostru Iisus Hristos spre vederi (contemplaţii) duhovniceşti şi războiul iarăşi vine în minte; dar toate să le facem numai cu sfatul, ca să zic aşa, al Domnului însuşi, şi cu smerenie.

● Căci petrecând în chinovie, trebuie să tăiem toată voia noastră din proprie hotărâre şi cu dragă inimă, însuşi Dumnezeu fiind cu proestosul nostru. Şi aşa să ne facem şi noi ca nişte lucruri de vânzare, lipsite de voinţă. Iar ca metodă în acestea se cuvine să nu punem în mişcare iuţimea fără judecată şi împotriva firii, şi pe urmă să ne aflăm fără îndrăzneală în războiul nevăzut. Căci voia noastră, netăiată de noi de bună voie, obişnuieşte să se mânie pe cei ce încearcă să o taie fără să vrem. Iar din aceasta, iuţimea stârnindu-se cu lătrături rele, nimiceşte cunoştinţa luptei, pe care abia cu multă osteneală a putut-o dobândi. Căci iuţimea are putere stricătoare. Dacă e mişcată spre gânduri drăceşti, le strică şi le omoară pe acelea; dacă iarăşi se tulbură împotriva oamenilor, strică gândurile cele bune din noi. Aşadar iuţimea, precum văd, e stricătoare a oricărui fel de gânduri, fie rele, fie de-a dreapta, dacă se nimeresc. Căci ea ni s-a dat de Dumnezeu ca armă şi ca arc, dacă nu e folosită în amândouă părţile. Iar dacă lucrează în chip diferit, e stricătoare. Căci eu am cunoscut un câine, de altfel îndrăzneţ împotriva lupilor, care sfâşia oile.

● Astfel trebuie să fugim de semeţie, ca de veninul de aspidă şi să ocolim multele întâlniri, ca pe nişte şerpi şi pui de vipere. Căci acestea pot să ne ducă repede la desăvârşita uitare a războiului celui dinăuntru şi să coboare sufletul de la bucuria înaltă, pe care o are inima din curăţie. Fiindcă blestemata uitare se opune atenţiei ca apa focului şi în toată vremea o războieşte cu puterea. Căci de la uitare ajungem la negrijă, iar de la negrijă la dispreţ, la lâncezeală şi la pofte necuviincioase. Şi aşa ne întoarcem iarăşi îndărăt, ca şi câinele la vărsătura sa. Şi fugim aşadar de semeţie, ca de un venin de moarte. Iar râul uitării şi cele ce izvorăsc din ea le vindecă sigur paza minţii şi chemarea neîncetată a Domnului nostru Iisus Hristos. Căci fără El nu putem face nimic.

● Nu suntem mai tari ca Samson, nici mai înţelepţi ca Solomon, nici mai cunoscători ca David, nici mai iubitori de Dumnezeu ca Petru verhovnicul. Să nu ne încredem, aşadar, în noi. Căci zice Scriptura: «Cel ce se încrede în sine va cădea cădere jalnică».

● Să învăţăm de le Hristos smerită cugetare; de la David umilinţă; iar de la Petru să plângem pentru căderile ce ni se întâmplă. Dar să nu deznădăjduim ca Samson, ca Iuda şi ca Solomon cel prea înţelept.

● «Căci diavolul umblă răcnind ca un leu, căutând pe cine să înghită», împreună cu puterile sale. Prin urmare, să nu înceteze niciodată atenţia inimii, trezvia, împotrivirea şi rugăciunea către Hristos Iisus, Dumnezeul nostru. Căci ajutor mai mare, afară de Iisus, nu vei afla în toată viaţa ta. Fiindcă numai Domnul singur cunoaşte, ca Dumnezeu, vicleniile, meşteşugirile şi înşelăciunile dracilor.

● Aşadar sufletul să se încreadă în Hristos şi să-l cheme pe El şi să nu se înfricoşeze nicidecum. Căci nu luptă singur, ci cu înfricoşatul Iisus Hristos, Făcătorul tuturor celor ce sunt, trupeşti şi netrupeşti, sau văzute şi nevăzute.

● Precum copilul mic şi fără răutate, văzând pe vreun făcător de năluciri, se bucură şi se ia după el din nevinovăţie, aşa şi sufletul nostru, fiind simplu şi bun (căci aşa a fost creat de bunul Stăpân) se desfată de momelele nălucirilor diavolului; şi, amăgit, aleargă spre cel rău ca la cineva bun, precum aleargă porumbiţa spre cel ce întinde curse puilor ei. Şi aşa îşi amestecă gândurile sale cu nălucirea momelii diavoleşti. Dacă întâlneşte faţa unei femei frumoase, sau altceva oprit cu totul de poruncile lui Iisus Hristos, voieşte să plănuiască ceva cu ele, ca să prefacă în faptă ceea ce i s-a arătat frumos. Şi atunci, căzând la consimţire, preschimbă, prin mijlocirea trupului, în faptă nedegiuirea din cugetare, spre osânda proprie.

● Acesta-i meşteşugul vicleanului; şi cu aceste săgeţi otrăveşte tot sufletul. De aceea nu e fără primejdie. De aceea nu e fără primejdie să lăsăm să intre în inima noastră gândurile, înainte ca mintea să ne fi fost mult cercată în război, şi mai ales la început. Fiindcă într-o clipă sufletul nostru se încântă de momelile diavoleşti, se îndulceşte de ele şi le urmează. Ci trebuie numai să le înţelegem şi îndată să le tăiem de cum răsar şi ne atacă (ne momesc). Dar după ce, prin războire îndelungată în acest lucru minunat, mintea s-a exercitat în el şi-l înţelege şi a dobândit deprinderea neîncetată a războiului, încât pătrunde cu adevărat gândurile, şi cum zice Proorocul: «Poate stăpâni uşor vulpile cele mici», atunci trebuie să lase gândurile să vină înăuntru, apoi să le războiască în Hristos, să le vădească cu ştiinţă şi să le doboare.

● Întâi este momeala (atacul); al doilea, însoţirea sau amestecarea gândurile noastre cu ale dracilor vicleni; al treilea, consimţirea (învoirea) minţii de a afla între cele două feluri de gânduri ce se sfătuiesc în chip păcătos; al patrulea este fapta din afară, sau păcatul. Dacă, prin urmare, mintea va fi atentă prin trezvie, prin împotrivire şi chemarea Domnului Iisus, va pune pe fugă nălucirea momelii de la răsărirea ei, cele ce urmează din ele rămânând fără împlinire. Căci cel viclean, fiind minte netrupească, nu poate amăgi altfel sufletele decât prin nălucire şi gânduri. Despre momeală David zice: «În dimineţi am ucis pe toţi păcătoşii pământului» şi celelalte; iar despre consimţire, marele Moise zice: «Şi nu te vei învoi cu ei».

● Mintea cu minte se încaieră la luptă în chip nevăzut; mintea drăcească cu mintea noastră. De aceea e de trebuinţă să strigăm către Hristos ca să depărteze mintea drăcească, iar biruinţa să ne-o dea nouă, ca un iubitor de oameni.

● Chip al liniştii din inimă să-ţi fie cel ce are o oglindă şi se uită în ea; şi atunci vei vedea cele scrise spiritual în inima ta, rele şi bune.

● Mintea atentă la lucrarea ei ascunsă va dobândi împreună cu celelalte bunuri, care izvorăsc din lucrarea neîncetată a păzirii de sine, şi izbăvirea celor cinci simţuri de relele din afară. Căci fiind neîncetat atentă prin virtutea şi prin trezvia sa, şi vrând să se desfăteze cu gândurile cele bune, nu îngăduie să fie furată prin cele cinci simţuri, când se apropie de ea gândurile materiale şi deşarte. Ci cunoscând înşelăciunea lor, le retrage de cele mai adeseori înlăuntrul său.

● Stăruie înlăuntrul minţii şi nu vei obosi în ispite; dar dacă pleci de acolo, rabdă cele ce-ţi vin asupra.

● Mintea se orbeşte prin aceste trei patimi: prin iubirea de argint, prin slava deşartă şi prin plăcere.

● Cunoştinţa şi credinţa, tovarăşele firii noastre, nu se slăbesc pentru nimic altceva, decât din pricina acelora.

● Iuţimea, mânia, războaiele, uciderile şi toată lista celorlalte rele, din pricina acelora s-au întărit atât de mult între oameni.

● Bunul smereniei e greu de câştigat. Aceasta fiindcă e aducător de înălţare şi iubit de Dumnezeu şi pierzător aproape al tuturor rele urâte de Dumnezeu şi aflătoare în noi. Vei afla uşor într-un om lucrările parţiale ale altor virtuţi. Dar căutând în el mireasma smereniei, anevoie o vei găsi. De aceea trebuie multă trezvie pentru a dobândi bunul acesta. Scriptura zice că diavolul este necurat, fiindcă a lepădat de la început acest bun al smeritei cugetări şi a iubit mândria. De aceea e şi numit duh necurat în toate Scripturile. Căci ce necurăţie trupească poate să-şi adune cel ce este cu totul necorporal, netrupesc, neaşezat într-un loc, ca să i se zică, din această latură, necurat? Este vădit că din pricina mândriei a fost numit necurat, deoarece din Înger curat şi luminos s-a arătat pe urmă spurcat. Căci necurat este înaintea Domnului tot cel ce se înalţă cu inima. Fiindcă primul păcat este, zice, mândria. De aceea a zis şi mândrul Faraon: «Pe Dumnezeu tău nu-l ştiu şi pe Israel nu-l voi lăsa să plece».

● Zice gura lui Hristos, stâlpul Bisericii, marele nostru Părinte Vasile: «Mult ne ajută să nu păcătuim, nici să cădem în ziua următoare în aceleaşi greşeli, ca, după încheierea zilei, să cercetăm în conştiinţa noastră noi înşine cele ale noastre: ce am greşit şi ce am săvârşit după dreptate? Aceasta o făcea şi Iov pentru sine şi pentru copiii săi. Căci socotelile din fiecare zi luminează ceea ce se face sau e de făcut în fiecare ceas». Şi iarăşi tot el zice: «Măsura e lucrul cel mai bun».

● Iar altul dintre înţelepţii în cele dumnezeieşti a zis: «Începutul rodirii este floarea şi începutul făptuirii înfrânarea». Prin urmare, să ne înfrânăm; iar aceasta, cu măsură şi cu cântar, cum ne învaţă Părinţii. Toată ziua celor douăsprezece ceasuri să o petrecem întru păzirea minţii. Căci făcând aşa, vom putea să stingem, cu Dumnezeu, păcatul şi să-l micşorăm printr-o anumită silă. Deoarece silită este şi petrecerea virtuoasă, prin care se dă Împărăţia Cerurilor.

● Cel ce se ocupă neîncetat cu cele dinăuntru este cumpătat. Dar nu numai atât, ci şi contemplă, cunoaşte pe Dumnezeu şi se roagă. Aceasta este ceea ce zice Apostolul: «Umblaţi în duh, şi pofta trupului să nu o săvârşiţi».

● Cel ce nu ştie să umble pe calea duhovnicească, nu poartă grijă de cugetările pătimaşe; ci toată preocuparea lui se mişcă în jurul trupului. Iar urmarea e că sau petrece în lăcomia pântecelui, în desfrânare, în întristare, în mânie şi pomenirea răului şi prin aceasta îşi întunecă mintea, sau se dedă la o nevoinţă fără măsură şi-şi tulbură înţelegerea.

● Nu-ţi închina toată atenţia ta trupului, ci hotărăşte-i lui nevoinţa după putere. Şi toată mintea ta întoarce-o spre cele dinăuntru. Căci «nevoinţa trupească la puţin foloseşte, iar evlavia spre toate e de folos».

● Când patimile s-au potolit, vine mândria. Iar aceasta se întâmplă fie pentru că n-au fost tăiate pricinile, fie pentru că s-au retras dracii cu viclenie.

● Hristos a murit pentru păcatele noastre, după Scripturi, şi celor ce slujesc Lui bine le dăruieşte slobozirea. Căci zice: «Bine, slugă bună şi credincioasă, peste puţine ai fost credincioasă, peste multe te voi pune; intră întru bucuria Domnului tău». Dar încă e slugă credincioasă cel ce se cinsteşte pe Stăpân face cele poruncite de El. Iar greşind sau neascultând, rabdă cele ce vin asupra sa ca cele ce i se cuvin. Fiind deci iubitor de învăţătură, fă-te şi iubitor de osteneală. Căci cunoştinţa simplă îngâmfă pe om.

● Încercările ce ne vin pe neaşteptate ne învaţă cu bun rost să ne facem iubitori de osteneală.

● E proprie stelei lumina din jurul ei; tot aşa e proprie cinstitorului şi temătorului de Dumnezeu simplitatea şi smerenia. Căci nu este alt semn care să facă cunoscuţi şi să arate pe ucenicii lui Hristos, ca cugetul smerit şi înfăţişarea umilită. Aceasta o strigă toate cele patru Evanghelii. Iar cel ce nu vieţuieşte aşa, adică întru smerenie, cade din părtăşia Celui ce s-a smerit pe Sine până la cruce şi moarte, care este şi legiuitorul cu fapta al dumnezeieştilor Evanghelii.

● «Iar sfârşitul cuvântului tot auzi-l: teme-te de Dumnezeu şi păzeşte poruncile Lui» şi cu mintea şi de simţirea. Căci dacă te sileşti să le păzeşti cu mintea, puţină trebuinţă vei avea de osteneli trupeşti ca să le păzeşti. Căci zice David: «Voit-am să fac voia Ta şi legea Ta în mijlocul pântecelui meu». De nu va face omul în mijlocul pântecelui, adică în mijlocul inimii, voia lui Dumnezeu şi legea lui, nu o poate face cu uşurinţă nici în afară. Şi va zice către Dumnezeu cel fără trezvie şi nepăsător: Nu vreau să cunosc căile Tale. Desigur o va spune aceasta pentru lipsa iluminării dumnezeieşti, de care e plin cel părtaş de ea, devenind tot mai neclintit în cele dumnezeieşti.

● Trebuie să ne ostenim pentru păzirea celor cinstite. Iar cistite cu adevărat sunt acelea care ne păzesc de tot păcatul prin simţuri şi prin minte. Acestea sunt: paza minţii, împreună cu chemarea lui Iisus Hristos; privirea neîncetată în adâncul inimii; liniştea necontenită a cugetării, ca să zic aşa chiar şi din partea gândurilor ce ni se par de-a dreapta; şi silinţa de-a ne afla goliţi de gânduri, ca să nu ne înşele hoţii. Căci deşi ne ostenim stăruind în inimă, dar şi mângâierea e aproape.

● Căci inima păzită neîncetat, chiar dacă nu i se îngăduie să primească formele, chipurile şi nălucirile duhurilor întunecate şi viclene, obişnuieşte totuşi să nască din ea gânduri luminoase. Precum cărbunele naşte flacăra, tot aşa cu mult mai mult Dumnezeu, care locuieşte în inimă de la Botez, dacă află văzduhul cugetării noastre curat de vânturile răutăţii şi păzit de supravegherea minţii, aprinde puterea noastră de înţelegere spre contemplaţie, ca flacăra ceara.

● Trebuie să învârtim pururi în cuprinsul minţii noastre numele lui Iisus Hristos, precum se învârteşte fulgerul în văzduhul tăriei, când e să înceapă ploaia. Aceasta o ştiu cu exactitate cei ce au experienţa minţii şi a războiului dinăuntru. Deci să purtăm după o ordine războiul minţii astfel: întâi atenţie; pe urmă cunoscând că vrăjmaşul a aruncat un gând, să-l lovim în inimă cu cuvinte de mânie şi de blestem; în al treilea rând, să ne rugăm îndată împotriva lui, adunându-ne inima în chemarea lui Iisus Hristos, ca îndată să se risipească năluca drăcească, ca să nu se ia mintea după nălucire, ca un prunc amăgit de oarecare făcător de năluciri (scamator).

● Precum cel ce priveşte la soare e cu neputinţă să nu-şi umple privirile de lumină îmbelşugată, la fel cel ce se apleacă să privească văzduhul inimii nu se poate să nu se lumineze.

● Dracii ne duc pururi spre păcătuire prin nălucire şi minciună. De fapt, prin nălucirea iubirii de argint şi a câştigului l-au făcut pe ticălosul de Iuda să vândă pe Domnul şi Dumnezeu tuturor. Şi prin minciuna unei odihne trupeşti fără preţ, a cinstei, a câştigului şi a slavei, l-au dus la spânzurătoare şi i-au pricinuit moartea veşnică. Ticăloşii l-au răsplătit cu ceea ce era contrar nălucirii sau momelii lor.

● Ştiinţa ştiinţelor şi meşteşugul meşteşugurilor e meşteşugul gândurilor viclene. Deci este nu mod desăvârşit şi un meşteşug minunat împotriva lor. El stă în a privi în Domnul nălucirea momelii şi a păzi cugetarea, precum păzim ochiul sensibil şi privim ager cu el la ceea ce vine, poate, să-l lovească şi depărtăm, cât putem, orice gunoi din el.

● Suntem datori să mişcăm cele trei părţi ale sufletului în chip cuvenit şi potrivit cu firea, cum au fost create de Dumnezeu: Mânia, împotriva omului nostru din afară şi a şarpelui Satan. Mâniaţi-vă, zice, împotriva păcatului, adică mâniaţi-vă pe voi înşivă şi pe diavolul. «Mâniaţi-vă, ca să nu păcătuiţi împotriva lui Dumnezeu». Pofta trebuie să o mişcăm spre Dumnezeu şi virtute. Iar raţiunea să o punem în fruntea acestora amândouă cu înţelepciune şi cu ştiinţă, spre a porunci, a sfătui, a pedepsi şi a stăpâni cum stăpâneşte împăratul peste robi; şi atunci raţiunea din noi le cârmuieşte pe acestea după Dumnezeu. Iar dacă patimile se răscoală împotriva raţiunii şi vreau să o conducă, să punem raţiunea peste ele. Căci zice fratele Domnului: «Dacă nu greşeşte cineva în cuvânt, acela e bărbatul desăvârşit, puternic să înfrâneze şi întreg trupul» şi celelalte. Fiindcă, vorbind adevărat, toată nelegiuirea şi păcatul se săvârşesc prin acestea trei, precum toată virtutea şi dreptatea se susţin iarăşi prin acestea trei.

● Mintea se întunecă şi rămâne neroditoare atunci când grăieşte cuvinte lumeşti, sau când, primindu-le în cuget, stă de vorbă cu ele, sau cânt trupul împreună cu mintea se ocupă în deşert cu niscai lucruri supuse simţurilor, sau când monahul se dedă la deşertăciuni. Căci atunci îndată pierde căldura, străpungerea, îndrăznirea în Dumnezeu şi cunoştinţa. Căci cu cât suntem mai atenţi la minte, ne luminăm, şi cu cât suntem mai neatenţi, ne întunecăm.

● Călătorul, care începe să facă o cale lungă, anevoie de umblat şi plină de necazuri, gândindu-se să nu se rătăcească la întoarcere, aşează nişte semne şi nişte ţăruşi în drumul său, ca să-i facă uşoară întoarcerea la ale sale. Iar bărbatul care călătoreşte cu trezvie îşi înseamnă cuvintele (auzite), gândindu-se şi el la acelaşi lucru.

● Sfinţii Părinţi privesc pe legiuitorul Moise ca pe un chip al minţii. Căci el vede pe Dumnezeu în rug, i se umple faţă de slavă, e făcut Dumnezeu al lui Faraon de către Dumnezeul Dumnezeilor, bate Egiptul, scoate pe Israel şi dă legea, care luate figurat, după duh, sunt fapte şi drepturi de-ale minţii.

● Iar Aaron, fratele legiuitorului, este socotit chip al omului din afară. De aceea şi noi, mustrându-l pe acesta cu mânie, ca Moise pe Aaron care a greşit, îi zicem: «Ce ţi-a greşit Israel, că te-ai grăbit să-i depărtezi pe ei de la Domnul Dumnezeul cel viu, Atotţiitorul?»

● Precum fără corabie mare nu e cu putinţă a trece marea, aşa fără chemarea lui Iisus Hristos nu e cu putinţă a izgoni momeala gândului rău.

● Împotrivirea obişnuieşte să aducă la tăcere, iar chemarea (lui Iisus Hristos) să izgonească din inimă gândurile. Căci atunci când momeala ia chip în suflet prin nălucirea lucrului sensibil, de pildă când faţa celui ce ne-a supărat, sau nălucirea frumuseţii femeieşti, sau a aurului, sau a argintului, vin una câte una în cugetul nostru, îndată ni se dau pe faţă gândurile ţinerii de minte a răului, ale curviei şi ale iubirii de argint care pricinuiesc nălucirile inimii. Şi dacă mintea noastră e încercată şi disciplinată, având deprinderea de a observa şi de a vedea curat şi limpede nălucirile şi înşelăciunile amăgitoare ale celor răi, stinge cu uşurinţă, prin împotrivire şi prin rugăciunea lui Iisus Hristos, săgeţile aprinse ale diavolului îndată, ce s-au arătat, neîngăduind fanteziei pătimaşe să se mişte deodată cu momeala şi să modeleze cu patimă gândurile noastre după forma ce ni s-a arătat, sau să stea de vorbă cu ea în chip prietenos, sau să gândească mult la ea, sau să-şi dea învoire cu ea. Căci din acestea urmează neapărat, ca nopţile zilelor, faptele rele.

● Dacă însă mintea noastră este neîncercată în iscusinţa trezviei, îndată se amestecă în chip pătimaş cu chipul ce i s-a nălucit, oricare ar fi, şi stă de vorbă cu el, primind întrebări necuvenite şi dând răspunsuri. Şi atunci gândurile noastre se amestecă nu nălucirea drăcească, aceasta crescând şi sporind şi mai mult, ca să pară minţii, care a primit-o şi pe care a prădat-o, vrednică de iubit, frumoasă şi plăcută. Mintea păţeşte atunci acelaşi lucru care s-ar întâmpla, de pildă, dacă s-ar arăta un câine undeva într-o livadă, unde se nimeresc şi nişte miei, care, fiind fără răutate, aleargă la câinele ce li se arată ca la maica lor, necâştigând din apropierea câinelui altceva, decât că se umplu de necurăţia şi de putoarea aceluia. În acelaşi chip şi gândurile noastre aleargă prosteşte spre toate nălucirile drăceşti din minte şi amestecându-se, precum am spus, cu acelea, pot fi văzute voind împreună să dărâme Troia, ca Agamemnon cu Menelaos. Căci aşa se sfătuiesc şi ele ce trebuie să facă spre a trece жn faptă, prin trup, frumoasa şi dulcea nălucire ce li s-a arătat în chip amăgitor prin înrâurirea drăcească. Aşa se înfăptuiesc înăuntru căderile sufletului. Pe urmă cele dinăuntru ale inimii se prelungesc şi în afară în chip necesar.

● Mintea e un lucru uşor şi fără răutate, care lesne se ia după năluciri şi anevoie se reţine de la nălucirile nelegiuite, dacă nu are gândul stăpânitor peste patimi, care să o împiedice necontenit şi să o ţină în frâu.

● Greu şi neplăcut lucru pare oamenilor a se linişti sufleteşte de orice gând. Şi într-adevăr e anevoios şi ostenitor. Nu e greu numai pentru cei neînvăţaţi cu războiul să-şi închidă şi să-şi îngrădească partea netrupească, ci şi pentru cei ce au dobândit iscusinţa luptei nemateriale dinăuntru. Dar cel ce L-a sălăşluit în pieptul său pe Domnul Iisus prin rugăciune neîncetată nu va osteni urmându-l Lui, după cuvântul Proorocului. Şi unul ca acesta nu va dori zi petrecută omeneşte, pentru frumuseţea, desfătarea şi dulceaţa lui Iisus; iar pe duşmanii săi, necredincioşii draci, care umblă împrejur, nu se va teme, grăindu-le din poarta inimii şi, prin Iisus, izgonindu-i din spate.

● «Întru mulţimea păcii se va desfăta», după David, cel ce nu primeşte faţă de om, judecând nedreptate în inima sa, adică primind chipuri de ale duhurilor rele şi prin chipuri cugetând păcatul; sau judecând rău în pământul inimii sale şi prin aceasta predând păcatului pe cele drepte. Căci marii şi cunoscătorii Părinţi au numit într-unele scrieri de ale lor şi pe draci oameni, pentru facultatea lor raţională, cum este locul din Evanghelie, unde zice Domnul: «Un om rău a făcut aceasta» şi a amestecat în grâu neghină. Iar răul de la aceştia ne vine pentru că nu ne împotrivim repede; de aceea suntem biruiţi de gândurile rele.

● Lucrul trezviei necontenite, sau folosul şi marele câştig pe care-l aduce ea sufletului, este să vadă îndată nălucirile gândurilor care au luat chip în minte; iar al împotrivirii este să respingă şi să dea pe faţă gândul care încearcă să intre în văzduhul minţii noastre prin nălucirea (închipuirea) vreunui lucru supus simţurilor. Dar ceea ce stinge şi împrăştie îndată orice intenţie a vrăjmaşilor, orice gând, orice nălucire, orice formă şi orice statuie rea, este chemarea Domnului. Căci de fapt şi noi înşine vedem în minte înfrângerea lor prin Iisus, marele nostru Dumnezeu, şi izbăvirea noastră, a smeriţilor, a neînsemnaţilor şi a netrebnicilor.

● Cei mai mulţi nu ştim că toate gândurile nu sunt nimic altceva decât numai năluciri de ale lucrurilor sensibile şi lumeşti. Iar dacă stăruim mult timp în rugăciune, cu trezvie, rugăciunea goleşte cugetarea de toată nălucirea materială a gândurilor rele. Iar pe de altă parte îi face cunoscute gândurile vrăjmaşilor şi marele câştig al rugăciunii şi al trezviei. «Şi cu ochii tăi vei privi şi răsplătirea păcătoşilor spirituali vei vedea» şi tu însuţi cu mintea, şi vei înţelege, zice David, dumnezeiescul cântăreţ.

● Orice monah va avea frică şi va sta departe de lucrul duhovnicesc, înainte de a se îndeletnici cu trezvia minţii, fie pentru că nu cunoaşte frumuseţea ei, fie pentru că, cunoscând-o, nu o poate urmări, din pricina lenii. Dar frica se va risipi fără doar şi poate, când va începe lucrarea de păzire a minţii, care este şi se numeşte filosofia activă a minţii. Căci atunci va fi ca unul care a aflat calea care a zis: «Eu sunt calea, învierea şi viaţa».

● Şi iarăşi va fi înfricat văzând mulţime de gânduri şi mulţime de prunci babiloneşti. Dar şi această frică o risipeşte Hristos, dacă ne bazăm necontenit pe El, ca pe fundamentul cugetării; iar pruncii babiloneşti îi aruncăm la pământ, izbindu-i de această Piatră, împlinindu-ne, potrivit cuvântului, pofta noastră cu privire la ei: «Cel ce păzeşte, zice, porunca, nu va cunoaşte cuvânt rău». «Căci fără de mine, zice, nu puteţi face nimic».

● Gândurilor simple şi fără patimă le urmează cele pătimaşe, precum am aflat într-o îndelungată experienţă şi observare. Precum şarpele urmează porumbelului ce intră în cuibul lui, socotesc că cele dintâi deschid intrarea celor de al doilea, şi cele nepătimaşe celor pătimaşe.

● Cu adevărat omul trebuie să se taie, prin hotărâre liberă, în două; şi trebuie să se rupă cu cea mai înţeleaptă înţelegere, precum am spus. Se cuvine cu adevărat să se facă el însuşi duşman neîmpăcat al său. Deci trebuie să avem faţă de noi înşine dispoziţia ce o are cineva faţă de un om care l-a necăjit şi nedreptăţit cumplit, ba chiar mai mult decât atâta, dacă vrem să împlinim marea şi cea dintâi poruncă, adică să dobândim vieţuirea lui Hristos, fericita smerenie, felul vieţii din trup a lui Dumnezeu. De aceea zice Apostolul: «Cine mă va izbăvi de trupul morţii acesteia?» Căci nu se supune legii lui Dumnezeu. Arătând apoi că a supune trupul voii lui Dumnezeu face parte din cele ce stau în puterea noastră, a zis: «Căci dacă ne-am judeca pe noi înşine, n-am fi judecaţi; dar judecându-ne Domnul, ne pedepseşte».

● Începutul rodirii este floarea, iar începutul observării minţii înfrânarea în mâncări şi băuturi, lepădarea şi respingerea oricărui fel de gânduri şi liniştea inimii.

● Dacă omul din lăuntru petrece în trezvie, cum zic Părinţii, este în stare să păzească şi pe cel din afară. Dar noi şi dracii făcători ai răutăţii săvârşim în comun amândouă felurite de păcate. Aceia dau chip păcatului în gânduri numai, sau în zugrăviri de năluciri în minte, precum voiesc. Iar noi îl săvârşim şi prin gânduri înăuntru şi prin fapte în afară. Dracii, fiind lipsiţi de grosimea trupurilor, îşi pricinuiesc şi lor şi nouă muncile numai prin gânduri, prin viclenie şi prin înşelăciune. Dacă n-ar fi lipsiţi, blestemaţii, de grosimea trupului, n-ar întârzia să păcătuiască şi prin fapte, păstrându-şi de-a pururi voia liberă gata de a necinsti pe Dumnezeu.

● Rugăciunea de un singur cuvânt (sau gând) omoară şi preface în cenuşă amăgirile lor. Căci Iisus, Dumnezeu şi Fiul lui Dumnezeu, chemat de noi necontenit şi fără lenevie nu le îngăduie acestora să-şi arate minţii în oglinda cugetării, nici începutul intrării, pe care unii o numesc momeală, nici vreun chip oarecare şi nici să grăiască niscai cuvinte în inimă. Iar nepătrunzând vreun chip drăcesc în inimă, ea va fi goală, precum am spus, şi de gânduri. Căci dracii au obiceiul să vorbească cu sufletul şi să-l înveţe păcatul prin gânduri, ascunzându-se de el.

● Cele opt gânduri mai generale ale răutăţii, în care se cuprinde tot gândul şi din care se nasc toate (ca din Hera şi Zeus toţi dracii blestemaţi, cinstiţi ca zei de greci, după miturile lor), se suie toate în poarta inimii şi, aflând mintea nepăzită, intră unul câte unul la vremea sa. Apoi oricare dintre cele opt gânduri, suindu-se şi intrând în inimă, aduce cu sine un roi de alte gânduri neruşinate. Şi aşa, întunecând mintea, aţâţă trupul, îndemnându-l la săvârşirea de fapte ruşinoase.

● Deci cel ce păzeşte capul şarpelui şi prin mânioasă împotrivire se foloseşte de cuvinte, curajoase, lovindu-l cu pumnul în faţă, a alungat vrăjmaşul de la sine. Căci zdrobind capul, a pus pe fugă multe gânduri rele şi fapte şi mai rele. Şi astfel cugetarea rămâne netulburată, Dumnezeu primind privegherea ei asupra gândurilor şi dăruindu-i, în schimb, să ştie cum trebuie să biruiască pe cei ce o războiesc şi cum trebuie inima să se cureţe pe încetul de gândurile care spurcă pe omul dinăuntru. Căci zice Domnul Iisus: «Din inimă ies gândurile rele, curvie, preacurvie Е şi acelea sunt care spurcă pe om».

● Deci aşa poate sufletul să stea, întru Domnul, în cuviinţa, în frumuseţea şi în dreptatea sa, cum a fost zidit de la început de Dumnezeu, bun foarte şi curat, precum zice marele slujitor al lui Dumnezeu, Antonie: «Sufletul având minte după fire, se susţine în virtute». Sau iarăşi zice: «Dreptatea sufletului stă în a păstra mintea după fire, precum a fost zidită». Iar peste puţin zice iarăşi: «Să ne curăţăm cugetarea, căci eu cred că dacă sufletul s-a curăţit din toate părţile şi rămâne în starea firească, poate, ajungând străvăzător, să vadă mai mult şi mai departe decât dracii, având în el pe Domnul, care-i descoperă». Acestea le spune vestitul Antonie, cum zice marele Atanasie în «Viaţa» lui.

● Orice gând este o nălucire a unui lucru sensibil, apărută în minte. Căci Asirianul fiind minte, nu poate să ne amăgească astfel, decât folosindu-se de lucrurile cunoscute de noi prin simţuri şi obişnuite nouă.

● Sufletul e întunecat deopotrivă de acestea două: de vorbirile gândurilor în cugetare şi de întâlnirile şi vorbele deşarte de ocară. Cei ce vreau să fie feriţi de păgubirea minţii trebuie să se întristeze atât de gândurile cât şi de oamenii cărora le place să vorbească degeaba, pentru o pricină foarte binecuvântată: ca nu cumva, întunecându-se mintea, să i se moleşească trezvia. Căci întunecându-ne din pricina uitării, ne pierdem mintea.

Filotei Sinaitul

ˇ Deci toţi cei ce luptă mintal sunt datori să culeagă cu toată silinţa puteri duhovniceşti din dumnezeieştile Scripturi şi să le pună pe minte ca nişte plasturi de însănătoşire. Şi de dimineaţa, zice, să stea cu bărbăţie şi hotărâre în poarta inimii, cu pomenirea strânsă a lui Dumnezeu şi cu rugăciunea neîntreruptă a lui Iisus Hristos în suflet şi să omoare prin străjuirea minţii pe toţi păcătoşii pământului, iar prin stăruinţa în pomenirea credincioasă a lui Dumnezeu, să taie capetele celor puternici, pentru Domnul, şi începuturile gândurilor ce ne războiesc.

ˇ Însă foarte rar se găsesc cei ce se liniştesc cu cugetul. Şi aceasta o pot numai cei ce se silesc să-şi apropie harul şi mângâierea dumnezeiască prin această lucrare. Deci dacă vrem să umblăm întru filozofia cea după Hristos, întru lucrarea cugetătoare pentru păzirea minţii şi cu trezvie, să începem această cale prin înfrânare de la mâncările cele multe, primind mâncările şi băuturile cu măsură, pe cât e cu putinţă.

ˇ Nimic nu aduce mai multă tulburare ca vorba multă, şi nimic nu e mai rău ca vorba neînfrânată, care poate să strice starea sufletului. Căci cele ce le zidim în fiecare zi ea le surpă, şi cele ce le adunăm cu osteneală, sufletul le risipeşte prin mâncărimea de limbă. Ce e mai rău decât ea? E un râu fără frâu. Deci trebuie să-i punem hotar, să o ţinem cu sila, să o sugrumăm, ca să zic aşa, ca să slujească numai spre cele de trebuinţă. Dar cine ar putea povesti toată paguba sufletească ce poate veni la limbă.

ˇ Cea dintâi poartă care duce la Ierusalimul mintal (inteligibil), la atenţia minţii, este tăcerea gurii întru cunoştinţă, chiar dacă mintea încă nu s-a liniştit. A doua este înfrânarea cu măsură de la mâncări şi băuturi. A treia, care curăţeşte mintea şi trupul, este amintirea şi gândul neîncetat al morţii. Eu, văzând o dată, pentru o clipă, frumuseţea acesteia, şi rănindu-mă şi desfătându-mă cu duhul, nu cu privirea, am voit să mi-o câştig soţie pentru toată viaţa, îndrăgostit de frumuseţea şi de cuviinţa ei: cât este de smerită, cu câtă bucurie se mâhneşte, cât e de gânditoare, câtă frică are de dreapta cercetare viitoare, temându-se de sorocul vieţii; din ochii ei sensibili obişnuieşte să curgă apa vie cea vindecătoare, din ochii cugetători (inteligibili) un izvor de gânduri prea înţelepte, care curgând şi săltând veseleşte cugetul. Pe această fiică a lui Adam, adică pomenirea morţii, însetam, cum am zis, pururi să mi-o câştig soţie, să dorm cu ea şi să vorbesc cu ea şi să discut ce se va întâmpla după lepădarea trupului? Dar adeseori nu m-a lăsat blestemata uitare, fiica întunecată a diavolului.

ˇ Este un război întru ascunsul nostru, susţinut de duhurile răutăţii, care se poartă prin gânduri cu sufletul. Căci aceasta fiind nevăzut, puterile acelea răuvoitoare, fiind asemenea cu fiinţa lui, se apropie de el prin războiul nevăzut. Astfel se pot vedea între ele şi suflet: arme, rânduire de bătaie, înşelăciuni viclene, război înfricoşat, ciocniri de luptă şi biruinţe şi înfrângeri din amândouă părţile. Numai un lucru nu îl are acest război al minţii (inteligibil), pe care-l are războiul văzut (sensibil): vremea hotărâtă a războiului. Căci războiul văzut îşi hotărăşte o vreme şi o rânduială, pe când celălalt atacă fără veste şi ţintind dintr-o dată în cele mai dinăuntru părţi ale inimii, omoară sufletul prin păcat. Pentru ce se porneşte împotriva noastră lupta şi bătălia aceasta? Ca să nu se facă prin noi voia lui Dumnezeu, precum ne rugăm zicând: Facă-se în noi voia ta. Iar aceasta stă în poruncile lui Dumnezeu. Dacă cineva şi-a hotărât (şi-a fixat) cu trezvie mintea sa în Domnul împotriva amăgirii dracilor şi urmăreşte cu dinadinsul intrările ce se nasc din năluciri, va dobândi cunoştinţa lor prin experienţă. De aceea şi Domnul, îndreptându-şi atenţia împotriva blestemaţilor dracii şi văzând de mai înainte, ca un Dumnezeu, gândurile lor, a rânduit poruncile Sale împotriva scopului lor, înfricoşând pe cei ce le vor călca.

ˇ Vorbirile fără rost uneori ne pricinuiesc ura celor ce ne ascultă, alteori batjocuri şi râs, defăimând prostia cuvintelor. Altele întinarea cunoştinţei şi iarăşi altele osânda de la Dumnezeu şi întristarea duhului Sfânt, ceea ce este mai înfricoşat decât toate celelalte.

ˇ Şi să vezi că e tocmai aşa. Toate poruncile dumnezeieştii Evanghelii urmăreşte să îndrepte cele trei părţi ale sufletului şi să le facă sănătoase prin cele ce le poruncesc. Mai bine zis, nu numai urmăresc, ci le şi însănătoşează cu adevărat. Deci aceste trei părţi ale sufletului le războieşte şi diavolul ziua şi noaptea. Iar dacă Satana războieşte cele trei părţi, este vădit că războieşte poruncile lui Hristos. Căci prin porunci Hristos pune legi celor trei părţi ale sufletului, adică inimii şi raţiunii. Priveşte: Cel ce se mânie pe fratele său în deşert, vinovat va fi judecăţii şi celelalte porunci ale lui care urmează. Prin aceasta tămăduieşte iuţimea. Iar vrăjmaşul încearcă să strice porunca aceasta şi cele în legătură cu ea înăuntru, prin gânduri de vrajbă, de pomenirea răului şi prin gânduri de pizmă. Căci ştie vrăjmaşul şi el că povăţuirea iuţimii este partea raţională, şi de aceea săgetând, precum am spus, raţiunea prin gânduri de bănuieli, de pizmă, de vrajbă, de ceartă, de viclenie, de slavă deşartă, o înduplecă să-şi părăsească rolul de stăpânitoare şi să predea iuţimii frânele fără cârmaci. Iar iuţimea, lepădând pe cârmaci, scoate prin gură, în cuvinte, cele ce i-au fost aşezate mai-nainte în inimă, îngrămădite acolo în inimă, îngrămădite acolo prin gândurile vrăjmaşului şi prin nepurtarea de grijă a minţii, lăsând să se vadă atunci ca inima, în loc să fie plină de Duhul dumnezeiesc şi de gânduri dumnezeieşti, e plină de păcat, precum a zis Domnul; Din plinătatea inimii vorbeşte gura. Căci dacă va izbuti vicleanul să scoată afară în cuvinte cele cugetate înăuntru, fratele chinuit de ură nu-i va zice fratelui numai raca şi numai nebun, ci de la cuvinte de batjocură va cădea adesea şi la ucidere. Iar de aceasta se foloseşte vicleanul, fiindcă Dumnezeu a dat porunca să nu ne mâniem în deşert. Şi s-ar fi putut să nu ne mâniem în deşert. Şi s-ar fi putut să nu se ajungă la cuvinte de batjocură şi la cele ce urmează lor, dacă îndată de la momeală s-ar fi alungat acelea din inimă, prin rugăciune şi atenţia cea dinăuntru. Astfel îşi ajunge blestematul scopul său, dacă cele furişate de el prin gânduri în inimă găsesc pe unul care nesocoteşte porunca dumnezeiască.

ˇ Dar care sunt cele rânduite pe seama părţii poftitoare, prin dumnezeiasca poruncă a Domnului? Cel ce caută la femeie spre a o pofti pe ea, a şi curvit cu ea în inima sa. Văzând vicleanul şi această poruncă, aruncă în om ca un fel de mreajă împotriva poruncii. Căci depărtând aceasta pe om de materia care îl aprinde, vicleanul face să nască războiul înăuntru. Şi astfel se pot vedea în minte, zugrăvite de el, figuri şi întipăriri curveşti şi se pot auzi cuvinte care aprind spre patimă şi alte lucruri pe care cei ce au cercarea minţii le ştiu.

ˇ Care este acum porunca ce îndeamnă partea raţională? Iar eu vă zic vouă să nu vă juraţi nicidecum, ci să fie cuvântul vostru: da şi nu; sau: Cel ce nu se leapădă de toate ca să-mi urmeze mie nu este vrednic de mine; sau: Intraţi pe poarta strâmtă. Acestea sunt poruncile pe seama părţii raţionale. Deci vrăjmaşul iarăşi, vrând să prindă pe generalul cel mai bun, care este raţiunea, îl scoate din minţi şi de la conducere prin gânduri de lăcomie a pântecelui şi de nepăsare. Şi râzând de el ca de un general beat, dracul se foloseşte, prin mânie şi poftă, de voile lui, ca de nişte slugi ale sale. Iar aceste puteri, adică partea poftitoare şi iuţimea, lăsate slobode de raţiune, se folosesc de cele cinci simţuri ale noastre, ca de nişte slugi, pentru a păcătui la arătare. Acestea sunt căderile. Atunci şi ochii sunt iscoditori, neavând mintea care să-i lege înăuntru şi auzul iubeşte să audă lucruri deşarte, şi mirosul se moleşeşte, şi gura e neînfrânată, şi mâinile ating ce nu trebuie. Acestora le urmează nedreptatea în loc de dreptate, nebunia în loc de înţelepciune, necumpătarea în loc de cumpătare, robia în loc de bărbăţie. Căci acestea sunt cele patru virtuţi generale: dreptatea, înţelepciunea, cumpătarea şi bărbăţia, care cârmuiesc cele trei părţi ale sufletului, însănătoşindu-le. Iar cele trei părţi bine cârmuite opresc simţuri de la cele necuvenite. Şi astfel mintea având linişte, o dată cu puterile ei sunt cârmuite după Dumnezeu şi i se spun, luptă cu bărbăţie în războiul mintal (inteligibil). Dacă i se tulbură puterile, din neatenţie, fiind biruită de atacurile celui viclean, calcă poruncile dumnezeieşti. Iar călcării îi urmează în chip sigur, sau pocăinţa pe măsura ei, sau osânda în veacul ce va să vie. Bine este deci ca mintea să fie pururi trează, prin ceea ce, statornicindu-se în rânduiala ei cea după fire, se face păzitoarea adevărată a poruncilor dumnezeieşti.

ˇ Cel ce-şi răscumpără viaţa sa bine, îndeletnicindu-se cu gândul şi cu pomenirea morţii, şi furându-şi cu înţelepciune mintea de la patimi, obişnuieşte să vadă îndată venirea momelilor drăceşti, mai ager decât acela care s-a hotărât să petreacă fără gândul morţii. Acesta vrând să-şi curăţească inima numai de dragul cunoştinţei şi nemântuind-o printr-un gând întristător, închipuindu-şi uneori că-şi stăpâneşte prin dibăcie toate patimile pierzătoare, este legat, fără să ştie, de cea mai rea decât toate şi cade adeseori, neavând pe Dumnezeu, în mândrie. Aceasta trebuie să vegheze cu tărie, ca nu cumva, înfumurându-se, să-şi piardă minţile. Căci, precum zice Pavel, sufletele care adună cunoştinţele de ici de colo obişnuiesc să se trufească faţă de cei pe care îi socotesc mai mici. În sufletele acestea cred că nu se află nici măcar scânteie din dragostea ziditoare. Iar cel ce cugetă cu zăbovire la moarte, văzând năvălirile dracilor mai ager decât cel ce face altfel, le aruncă izgonindu-le.

ˇ Deci să păzim cu toată străjuirea inima noastră în tot ceasul, chiar şi în clipa cea mai mică, dinspre gândurile care întunecă oglinda sufletului, în care obişnuieşte să se întipărească şi să se zugrăvească luminos Iisus Hristos, înţelepciunea şi puterea lui Dumnezeu Tatăl. Şi să căutăm neîncetat înlăuntrul inimii Împărăţia Cerurilor, grăuntele de muştar, mărgăritarul şi aluatul, şi toate celelalte le vom afla în chip tainic, de ne vom curăţa ochiul minţii. De aceea Domnul nostru Iisus Hristos a zis: Împărăţia Cerurilor este înlăuntrul vostru, arătând dumnezeirea care se află înlăuntrul inimii.

ˇ Fericitul Apostol, vasul alegerii, care grăieşte în Hristos, având o mare experienţă a războiului lăuntric şi mintal (inteligibil), care ne este nouă înşine nevăzut, scrie Efesenilor: Nu este lupta noastră împotriva trupului şi a sângelui, ci împotriva începătoriilor, a stăpâniilor, a căpeteniilor întunericului veacului acestuia, a duhurilor răutăţii întru cele cereşti. Iar Apostolul Petru zice: Staţi treji, privegheaţi, că potrivnicul nostru diavolul umblă răcnind ca un leu, căutând pe cine să înghită, căruia staţi împotrivă, tari în credinţă. Iar Domnul nostru Iisus Hristos, vorbind despre feluritele dispoziţii ale celor ce ascultă cuvintele Evanghelie, zice: Apoi vine diavolul şi ia cuvântul din inimă, săvârşind adică furtul prin uitarea cea rea, ca nu cumva, crezând, să se mântuiască. Iar Apostolul zice iarăşi; Căci mă veselesc întru omul dinăuntru cu legea lui Dumnezeu, dar văd o altă lege oştindu-se împotriva legii minţii mele şi robindu-mă. Toate acestea le-au spus ca să ne înveţe şi să ne facă cunoscută uitarea.

ˇ Atacul spun că este gândul simplu, sau chipul lucrului născut de curând în inimă, ce se arată minţii. Însoţirea stă în convorbirea cu ceea ce s-a arătat, fie cu patimă, fie fără patimă. Consimţirea este învoirea bucuroasă a sufletului cu ceea ce s-a arătat, robirea este ducerea fără voie a inimii, sau amestecarea hotărâtă şi nimicitoare a celei mai bune stări a noastre, cu lucrul respectiv. Iar patima este ceea ce se află cuibărit de multă vreme cu împătimire în suflet. Dintre toate, cea dintâi e fără păcat; a doua nu totdeauna; a treia după starea celui ce luptă. Iar lupta e pricină sau de cununi sau de pedepse.

ˇ Robirea se face în alt chip în vremea rugăciunii, şi în alt chip când ne rugăm. Iar patima supusă, fără îndoială, sau pocăinţei potrivnice, sau muncilor viitoare. Prin urmare, cel ce se împotriveşte, sau nu se supune începutului, adică atacului, a tăiat dintr-o dată toate relele ce urmează. Aceasta e lupta dracilor vicleni împotriva monahilor şi a celor ce nu sunt monahi. Aceasta e înfrângerea şi biruinţa, precum am zis. Şi din biruinţă vin sau cununile sau pedepsele pentru cei ce au greşit şi nu s-au pocăit. Să luptăm deci cu mintea împotriva lor, ca să nu aducem la fapte sensibile păcătoase voile lor rele, ci, tăind păcatul din inimă, să aflăm înlăuntrul nostru Împărăţia Cerurilor. Să păzim curăţia inimii noastre şi căinţa (străpungerea) statornică faţă de Dumnezeu, prin această prea frumoasă lucrare.

ˇ Mulţi dintre monahi nu cunosc amăgirea minţii ce le vine de la draci. Se îndeletnicesc cu făptuirea, neavând grijă de minte. Fiind simpli şi neformaţi, plutesc în viaţă fără să guste, socot, curăţia inimii, ignorând nu totul întunericul patimilor dinăuntru. Drept aceea toţi câţi nu cunosc lupta de care vorbeşte Pavel, şi nu sunt îmbibaţi de bine prin cercare, socotesc căderi numai păcatele cu lucrul, neluând în seamă înfrângerile şi biruinţele cu gândul. Deoarece nici privirea nu le poate vedea, fiind tăinuite şi cunoscute numai de Dumnezeu, Conducătorul luptei şi conştiinţei celui ce luptă. Acestora socot că li s-a spus cuvântul din Scriptură: Şi au spus pace, dar nu era pace. Deci sunt între fraţi, din simplitate, unii de felul acesta. Ei doresc şi se silesc cât pot să se ferească de faptele rele cu lucrul. Dar în cei ce au dorinţa să-şi cureţe vederea sufletului e o altă lucrare a lui Hristos şi o altă taină.

ˇ Pomenirea limpede a morţii cuprinde cu adevărat multe virtuţi. Ea naşte plânsul, îndeamnă la înfrânarea de la toate, aduce aminte de gheenă, neîmpătimirea de ţărână, ţâşnire de înţelegere şi dreaptă socoteală, ale căror roade sunt frica îndoită de Dumnezeu şi curăţirea gândurilor pătimeşte din inimă. Ea deci cuprinde multe porunci ale Domnului. Prin ea a văzut războiul cel greu de fiecare ceas, care face grijă multora dintre luptătorii lui Hristos.

ˇ O întâmplare sau o supărare ce vine pe neaşteptate întinează nu puţin atenţia cugetării. Scoţând mintea din preocuparea cea înaltă, virtuoasă şi bună, ea o abate spre gâlcevi şi certuri păcătoase. Iar pricina acestei pierderi a noastre stă în aceea că nu suntem cu grijă la cele ce ni se întâmplă.

ˇ Nu ne va întina şi nu ne va întrista nici una din supărările ce ne vin în fiecare zi, odată ce vom şti şi vom cugeta aceasta întotdeauna. De aceea zice dumnezeiescul Apostol Pavel: Sunt mulţumit întru neputinţe, întru batjocuri şi întru nevoi şi: Toţi cei ce vor să vieţuiască cu bună cinstire întru Hristos Iisus vor fi prigoniţi. A lui să fie slava, în veci, Amin.

Ioan Carpatiul

● Precum focul învăluia rugul, dar nu-l ardea, aşa şi la cei ce au primit darul nepătimirii, chiar de ar purta un trup foarte greu şi foarte aprins, căldura trupului nu tulbură şi nu întinează întru nimic trupul sau mintea. Căci glasul Domnului a desfăcut flacăra de fire. Fiindcă voia şi cuvântul lui Dumnezeu a despărţit cele unite după fire.

● Luna crescând şi iarăşi scăzând arată starea omului, care aici face cele bune şi aici păcătuieşte, apoi se întoarce prin pocăinţă la viaţa virtuoasă. Deci nu s-a pierdut mintea celui ce a greşit, cum socotesc unii de la voi, precum nu se micşorează trupul lunii, ci lumina ei. Omul îşi recâştigă aşadar iarăşi strălucirea sa prin pocăinţă, precum luna, după ce s-a mistui, se îmbracă iarăşi de la sine cu lumina. Căci «cel ce crede în Hristos, de va şi muri, viu va fi»; «şi va cunoaşte, zice, că Eu Domnul am grăit şi voi face».

● De se va răscula în cugetul tău roiul gândurilor urâte şi slăbind vei fi biruit, să ştii că te-ai despărţit pentru o vreme de harul dumnezeiesc. De aceea ai şi fost dat pe mâna căderii tale, după o dreaptă judecată. Drept aceea luptă să nu fii lipsit niciodată de har, din nepurtarea de grijă, nici pentru o clipă. Iar de vei putea să te ridici din alunecare şi să treci peste zidul gândurilor pătimaşe şi peste atacurile întinate necontenite, aduse de marea dibăcie a vrăjmaşilor, să nu uiţi de harul dat ţie de sus. Căci zice Apostolul: «Nu eu, ci harul lui Dumnezeu, care e cu mine», a lucrat o astfel de biruinţă şi m-a ridicat din gândurile întinate ce s-au sculat asupra mea, şi m-a izbăvit de bărbatul nedrept, adică de diavolul, şi de omul cel vechi. Pentru aceasta, uşurat de aripa Duhului şi slobozit de povara trupului, am putut zbura deasupra dracilor ce umblă să vâneze şi să prindă mintea omenească cu patima plăcerii, pe care i-o arată, atrăgând-o cu sila spre ea. Cel ce m-a scos prin urmare din Egipt, adică din lumea pierzătoare de suflet, Acesta este cel ce, luptând pentru mine cu braţ ascuns, a biruit pe Amalec şi mi-a dat nădejdea că Domnul va zdrobi de la faţa noastră şi celelalte neamuri ale patimilor necuvioase. Acesta este Dumnezeul nostru, care ne va da înţelepciune şi putere (căci cine sunt aceia care, luând înţelepciune, nu au luat şi puterea Duhului, spre a birui pe vrăjmaşi), «acesta va înălţa capul tău peste vrăjmaşii tăi şi-ţi va da ţie aripi ca de porumb şi, zburând, te vei odihni la Dumnezeu». Pune-va Domnul «arc de aramă în braţele tale», arătându-te tare, ager şi viguros împotriva vrăjmaşului şi împiedicând sub tine pe toţi cei ce-ţi stau împotrivă. Pune deci în socoteala Domnului harul curăţiei, mulţumindu-I că nu te-a închis în mâinile voilor trupului tău, ale sângelui şi ale duhurilor stricăcioase şi necurate, care le întărâtă pe acestea, ci te-a întărit pe tine cu dreapta Lui. Zideşte-i jertfelnic ca Moise după ce a pus pe fugă pe Amalec. «Pentru aceasta mărturisi-mă-voi ţie, Doamne, şi numele Tău voi cânta», mărind puterile Tale, că ai izbăvit de stricăciune viaţa mea şi m-ai răpit din cursele şi săgetăturile răutăţii viclene, învechite şi cu multe feţe.

● Dracii cei vicleni înviorează, înnoiesc, înalţă şi înmulţesc în noi patimile spurcate. Iar meditările cuvântului dumnezeiesc, şi mai ales cele ce se fac cu vărsare de lacrimi, omoară patimile şi le risipesc, chiar dacă sunt vechi, şi fac să înceteze treptat lucrările lor păcătoase, stricătoare de suflet şi de trup. Numai noi să nu ne lenevim de a stărui pe lângă Domnul prin rugăciune şi prin nădejde neslăbită şi neînfricată.

● Când, sârguindu-te pentru virtutea postirii, nu o poţi dobândi din pricina neputinţei, şi cu inima zdrobită te întorci cu mulţumire către Purtătorul de grijă şi Judecătorul tuturor, însuşi faptul de a mulţumi milostivirii lui Dumnezeu ţi se va pune la socoteală, numai să te arăţi pururi umilit înaintea Domnului şi să nu te înalţi faţă de nici un om.

● Ştiind vrăjmaşul că rugăciunea ne este nouă apărătoare, iar lui vătămătoare, şi silindu-se să ne desfacă de ea, ne împinge la pofta ştiinţelor elineşti, de la care ne-am depărtat, şi ne îndeamnă să ne ocupăm cu ele. Să nu ascultăm de el, ca nu cumva, depărtându-ne de la legile plugăriei noastre, să culegem, în loc de smochini şi struguri, spini şi mărăcini. «Căci înţelepciunea lumii acesteia s-a socotit nebunie la Dumnezeu».

● Ai Scriptura mărturie că cineva, chiar pătimaş fiind, dacă crede cu toată inima şi cu smerenie, primeşte harul nepătimirii. Căci zice: «Astăzi vei fi cu mine în rai»; «Credinţa ta te-a mântuit, mergi în pace», în pacea preafericitei nepătimiri, şi celelalte de felul acesta; sau: «Toamna se coc strugurii»; sau: «Fie vouă după credinţa voastră».

● Când, urând patimile, suntem tulburaţi şi mai tare de gândurile neruşinate ale dracilor, să ne sprijinim şi mai mult pe credinţa în Domnul şi să ne facem şi mai întărită nădejdea în bunurile veşnice făgăduite, de care se silesc vrăjmaşii să ne lipsească şi să ne înstrăineze, din pizmă. Căci dacă n-ar fi foarte mari acele bunuri, n-ar arde dracii de o atât de mare pizmă împotriva noastră şi nu ne-ar săgeta aşa de des cu gânduri întinate, crezând că îşi vor sătura furia lor şi ne vor împinge la deznădejde, prin supărarea multă şi cu anevoie de purtat.

● Unii spun că făptuirea este cunoştinţa cea mai adevărată. Drept aceea siliţi-vă să vă arătaţi credinţa şi cunoştinţa mai mult prin fapte. Căci cel ce se mândreşte numai cu cunoştinţa va auzi: «Pe Dumnezeu mărturisesc că îl ştiu, dar prin fapte îl tăgăduiesc».

● Dracii se silesc să spurce pe nevoitor, prin năluciri ruşinoase şi prin scurgerea sămânţei, cele mai adeseori în vremea praznicelor şi a sfintelor slujbe, şi mai ales când vrea cineva să se apropie de masa cea de taină. Dar nici prin aceasta nu vor răni sau slăbi pe cel obişnuit să poarte toate cu răbdare şi cu vitejie. «Deci să nu se laude împotriva noastră cei strâmbi ca cei drepţi».

● Vrăjmaşii se răzbună pe purtarea şi râvna ta, pălmuindu-ţi sufletul cu încercări felurite şi negrăite. Dar din necazurile multe şi nespuse ţi se împleteşte cununa; şi «întru neputinţe se desăvârşeşte puterea lui Hristos»; şi în stările triste ale sufletului obişnuieşte să înflorească harul Duhului. «Că a răsărit celor drepţi lumina în întuneric». Să ţinem numai îndrăznirea şi lauda nădejdii tare până la sfârşit.

● Nimic nu obişnuieşte să piardă aşa de mult virtutea, ca luarea ei în râs, batjocura şi vorbăria deşartă. Dar iarăşi nimic nu înnoieşte aşa de mult sufletul învechit şi nu îl face să se apropie de Dumnezeu, ca frica de Dumnezeu, atenţia cea bună, cugetarea neîncetată la cuvintele lui Dumnezeu, înarmarea cu rugăciunea şi urmărirea câştigului din privegheri.

● Multă destoinicie şi mult folos câştigă sufletul dacă rabdă cu tărie orice necaz, fie că vine de la oameni, fie de la draci, şi dacă ştie că suntem datori să purtăm ostenelile şi să nu învinuim pe nimeni decât pe noi înşine. Căci cel ce învinuieşte pe altul pentru necazurile sale a alunecat din dreapta judecată a ceea ce se cuvine.

● Se întâmplă uneori, ca înmulţindu-se ispitele, omul să se depărteze de la scaunul de-a dreapta, chiar dacă e sârguitor, adică să iasă din rânduiala lui, «toată înţelepciunea şi tot meşteşugul lui fiind înghiţit», cum zice Scriptura. Aceasta, ca să nu ne încredem în noi înşine şi să nu se laude Israel, zicând: «Mâna mea m-a izbăvit pe mine». Dar nădăjduieşte că vei fi aşezat iarăşi în starea frumoasă de mai înainte, fiind alungat şi căzând de la tine cel viclean, prin porunca dumnezeiască. Căci acesta ne aţâţă să privim şi să auzim toate cu patimă şi ne împinge spre păcat. Învăluindu-ne mintea ca într-o ceaţă groasă, el face şi trupul să simtă o greutate şi o povară negrăită. Iar raţiunea cea firească, ce e simplă şi neprefăcută, asemenea copiilor de curând născuţi, o face complicată şi foarte expertă în tot felul de păcate, otrăvind-o şi scoţând-o din firea ei prin aplecarea în două părţi.

● Când sufletul iese din trup vrăjmaşul dă năvală asupra lui, războindu-l şi ocărându-l cu îndrăzneală şi făcându-se pârâş amarnic şi înfricoşat al lui pentru cele ce a greşit. Dar atunci se poate vedea cum sufletul iubitor de Dumnezeu şi prea credincios, chiar dacă a fost mai-nainte rănit adeseori de păcate, nu se sperie de năvălirile şi ameninţările aceluia, ci se întăreşte şi mai mult întru Domnul şi zboară plin de bucurie, încurajat de Sfintele puteri care îl conduc, şi împrejmuit ca de un zid de luminile credinţei, strigând şi el cu multă îndrăzneală diavolului viclean: Ce este ţie şi nouă, înstrăinatule de Dumnezeu? Ce este ţie şi nouă, fugarule din ceruri şi slugă vicleană? Nu ai stăpânirea peste noi, căci Hristos, Fiul lui Dumnezeu, are stăpânirea peste noi şi peste toţi. Lui i-am păcătuit, Lui îi vom răspunde, având zălog al milostivirii lui faţă de noi şi al mântuirii noastre cinstita Lui cruce. Iar tu fugi departe de noi, pierzătorule. Căci nimic nu este ţie şi slugilor lui Hristos. Zicând acestea sufletul cu îndrăzneală, diavolul întoarce spatele, tânguindu-se cu glas mare, neputând să stea împotriva numelui lui Hristos. Iar sufletul aflându-se deasupra, zboară asupra vrăjmaşului, pălmuindu-l, ca pasărea numită oxypterix (repede zburătoare) pe corb. După aceasta e dus cu veselie de dumnezeieştii Îngeri la locurile hotărâte lui, potrivit cu starea lui.

● Chiar şi o ispită mică, dacă e îngăduită, împiedică pe cel ce se sârguieşte în înaintare. Să te încredinţeze despre aceasta echeneida, peştişorul cel atât de mic, care opreşte numai cu atingerea o încărcătură foarte mare, împiedicând-o să înainteze. Şi adu-ţi aminte de cel ce zice: «Eu, Pavel (cel atât de mare), am vrut să viu o dată şi încă o dată la voi, dar ne-a împiedicat Satana». Dar să nu te tulburi pentru aceasta, ci luptă-te mai departe prin răbdare şi vei avea parte de har.

● Poate fi cineva foarte bogat în virtuţi, dar dacă din nepăsare se abate de la ceea ce se cuvine, se ridică asupra lui fiii răsăriturilor rele de la Amalec şi mai ales de la Madiam, puterea cea iubitoare de curvie, împreună cu cămilele lor, adică cu amintirile pătimaşe, cărora nu este număr, şi nimicesc toate roadele pământului, adică ale făptuirii şi ale deprinderii celei prea bune. Atunci sărăceşte Israel şi se împuţinează cu sufletul şi se vede silit să strige către Domnul. Iar din cer ce trimite gând bun, care imită pe Ghedeon prin multa credinţă şi smerita cugetare. «Căci mia mea, zice, este cea mai smerită în Manase», ca să lupt împotriva atâtor mulţimi cu trei sute de oameni slabi şi să dobândesc în chip minunat biruinţa împotriva vrăjmaşilor, cu ajutorul harului.

● Nu vei putea să calci peste aspidă şi vasilisc, şi celelalte, dacă nu vei primi de la Dumnezeu, prin multă rugăciune, Îngeri apărători, care să te ridice cu mâinile lor şi să te facă să fii mai presus de cugetul trupesc.

● Când cineva, chiar dacă se luptă cu putere, va fi biruit, să nu se întristeze şi să nu slăbească nicidecum, ci ridicându-se să se încurajeze cu cuvintele lui Isaia, cântând unele ca acestea: «Întărindu-vă aţi fost înfrânţi, o, draci vicleni. Deci dacă iarăşi veţi izbândi, iarăşi veţi fi biruiţi»; şi «Sfatul pe care-l veţi plănui, îl va împrăştia Domnul, căci cu noi este Dumnezeu, cel ce ridică pe cei căzuţi şi face să fie tăiaţi vrăjmaşii noştri, când ne pocăim».

● Este cu neputinţă celui povăţuit prin încercări să treacă prin ele fără întristare. Dar după acestea, de multă bucurie se umplu unii ca aceştia, şi de lacrimi dulci şi de gânduri dumnezeieşti toţi câţi au cultivat osteneala şi necazurile în inimile lor.

● Deşi Isaac a voit să binecuvânteze, iar Essau a alergat spre dorinţa binecuvântării, totuşi n-au izbutit. Dumnezeu a miluit şi a binecuvântat şi a uns în duh nu pe acela pe care l-am voit noi, ci pe care l-a rânduit spre slujire mai înainte de a-l voit noi, ci pe care l-a rânduit spre slujire mai înainte de a-l fi făcut. Deci să nu ne tulburăm, nici să pizmuim când vedem niscai fraţi vrednici de plâns şi prea mici, înaintând în virtute. Ai auzit doar şi pe Domnul zicând: «Dă acestuia locul» să se aşeze la masă mai sus. Mă minunez mai degrabă de judecătorul care a judecat aşa de înţelept şi de negrăit în privinţa acestora, ca acela este cel mai mic şi mai de pe urmă să fie primul şi să povăţuiască, iar noi cei ce stăm înaintea aceluia cu nevoinţa şi cu vremea, să rămânem la urmă. Deci pe fiecare om să-l privim după cum i-a împărţit Domnul. Căci s-a scris: «Dacă în Duhul trăim, în Duhul să umblăm».

● Nu primi niciodată ca cel ce este sub ascultarea ta să-ţi zică: dă-mi pentru o vreme stăpânirea (libertatea) ca să dovedesc lucrul cutare sau cutare în privinţa virtuţii şi voi izbândi. Căci cel ce zice aşa e vădit că-şi face voia sa şi înlătură rânduielile celei mai bune ascultări.

● Se întâmplă uneori că învăţătorul e dat spre necinstire, suferind încercările pentru cei ce s-au folosit duhovniceşte. Căci «noi, zice, suntem necinstiţi şi ocărâţi şi neputincioşi, iar voi v-aţi făcut slăviţi şi puternici întru Hristos».

● Gândul pătimaş este izvor şi pricină a stricăciunii prin trup. Cel ce cultivă însă trezvia îl alungă din suflet, după greşeală prin pocăinţă, dar şi înainte de greşeală. Bine este deci căci aţi plâns mai mult, ca să se scoată din mijlocul vostru gândul viclean şi necuvios, care v-a îndemnat să faceţi acest lucru. Prin urmare plânsul se împotriveşte duhului stricăciunii.

● Cine va vesti celui întristat de lipsa de slavă şi de neputinţă în virtuţi că va vedea pe Iisus, nu numai în viitor, ci încă şi aici, venind la el cu putere şi cu slavă multă, prin nepătimire? Acesta va putea zice ca Sara, sau ca sufletul ce-a îmbătrânit în nerodire şi a născut, împotriva aşteptării, fiu al dreptăţii: «râs a făcut mie Dumnezeu», adică mi-a dăruit cea mai mare bucurie, mie celui întristat ani îndelungaţi de mulţimea patimilor, sau, cum zice alt tâlcuitor: «desfătare mi-a făcut mie Dumnezeu», adică «s-au înnoit tinereţile mele ca ale vulturului». Căci, după ce am îmbătrânit în păcate şi în patimi de necinste, acum m-am născut din nou şi întineresc şi mă înfrăgezesc, eu cel ce mă înăsprisem la fire, şi văd acum luminos lucrurile din lume, fiindcă am primit din nou simplitatea şi necomplicaţia cea după fire, însănătoşindu-mi-se mintea, prin mila cea mare a lui Dumnezeu. Trupul meu s-a făcut ca al lui Neeman Sirianul, asemenea celui al pruncilor, pentru că m-am spălat în Iordanul cunoştinţei. Şi prin harul lui Dumnezeu vieţuiesc acum într-un singur mod, izbăvit fiind de voia şarpelui şi de roiul gândurilor mult ştiutoare şi prea materiale ale păcatului, pe care le câştigasem mai înainte împotriva firii.

● Presupune că Domnul zice către tine: Am luat pentru o vreme de la tine harul acesta şi acela, de care socoteai că mintea ta e plină şi se poate odihni, şi ţi-am dat în locul lor darul acesta şi acela, de acelaşi preţ. Tu însă, gândindu-te la cele luate şi neprivind la cele date în locul acelora, eşti posomorât şi îndurerat şi te topeşti de întristare. Dar întristat de mine, tu îmi produci bucurie. Căci eu întristez spre folos, urmărind mai degrabă să mântuiesc, decât să pierd pe cel ce l-am socotit să-mi fie fiu.

● Socoteşte că-ţi porunceşti să nu mănânci peşte şi vei vedea după acestea că vrăjmaşul te împinge neîncetat spre poftirea peştelui, iar tu de asemenea tinzi cu patimă spre înfruptarea cu lucrul neîngăduit, ca să înţelegi cele ce s-au întâmplat lui Adam ca tip. Căci auzind acela: numai din acest lucru să nu mănânci, mai ales spre acest lucru oprit a alergat cu multă poftă.

● Dacă ţi-ai ales să te îmbraci cu nepătimirea, să nu fii fără grijă, ci sileşte-te cu toată puterea să o dobândeşti. Căci «suspinăm, dorind să ne îmbrăcăm cu locuinţa noastră din cer», ca să fie înghiţit muritorul de viaţă, nu numai trupeşte, după sfârşitul veacului, ci încă de aici, în chip spiritual (inteligibil), ca arvună. Căci «înghiţitu-s-a moartea în biruinţă», şi înghiţiţi vor fi toţi Egiptenii care ne necăjesc, urmărindu-ne în valurile puterii trimise nouă din cer.

● Să nu uiţi pe cel ce a zis: Mă tem «ca nu cumva, după ce am vestit altora, eu însumi să ajung de lepădat»; şi iarăşi: «Cel ce crede că stă să ia aminte să nu cadă»; şi «Tu, cel duhovnicesc, ia seama la tine însuţi, ca să fii şi tu ispitit». Să nu uiţi de căderea şi fărădelegea lui Solomon, după atâta har. Şi să nu dai uitării tăgăduirea neaşteptată a marelui Petru. Dacă ai uitat acestea, te vei încrede în cunoştinţa ta, te vei mândri cu vieţuirea, te vei lăuda cu vremea îndelungatei tale nevoinţe şi vi da loc trufiei. Deci nu te face nepăsător, o, frate, ci mai degrabă teme-te până la ultima răsuflare, chiar dacă ai ajuns la numărul anilor lui Moise, şi roagă-te zicând: «Doamne, să nu mă lepezi în vremea bătrâneţilor mele; când va lipsi virtutea mea să nu mă laşi pe mine. Dumnezeule, Mântuitorul meu! În Tine e cântarea mea pururi ».

● Cum ar putea fi convins cel necredincios sau puţin credincios că furnica zboară şi cutare vierme se face pasăre şi că se întâmplă şi alte multe lucruri în zidire, ca lepădând măcar astfel boala necredinţei şi a deznădejdii, să-i crească aripi şi să înflorească în el ca într-un pom cunoştinţa prealăudată. Căci «Eu sunt, zice, cel ce înverzesc lemnul uscat şi înverzesc oasele uscate».
Să nu ne topim de grijile celor trebuincioase trupului, ci să credem din tot sufletul lui Dumnezeu, cum a zis un oarecare bărbat minunat: «Încredeţi-vă în Domnul şi vă va întări», şi cum scrie fericitul Apostol Petru: «Fiţi cumpătaţi şi fiţi treji în rugăciuni şi toată grija voastră aruncaţi-o asupra Domnului, căci El are grijă de voi». Iar dacă te mai îndoieşti şi nu crezi că are grijă de tine ca să te hrănească, priveşte la păianjen şi gândeşte-te cât de mult se deosebeşte omul de păianjen. Nimic nu este mai slab ca el, nici mai fără de putere, căci nu are averi, nu face călătorii peste mări, nu se judecă, nu se mânie, nu adună în jitniţe, ci-şi duce viaţa în desăvârşită blândeţe, cumpătare şi linişte, nu iscodeşte cele ale vecinilor, ci face numai lucrurile sale, iar în ocupaţia sa rămâne într-o paşnică şi netulburată linişte, spunând, parcă, celor ce iubesc lenea, doar atâta: «Cel ce nu voieşte să lucreze nici să nu mănânce!» Atâta tace, încât îl biruieşte covârşitor şi pe Pitagora, pe care Elinii îl admiră mai mult decât pe toţi filozofii, pentru nevoinţa sa în înfrânarea limbii. Pitagora, chiar dacă nu vorbea cu toţi, dar vorbea în ascuns uneori cu cei mai apropiaţi şi adeseori îndruga către boi şi vulturi anumite bâiguieli şi aiureli; iar înfrânându-se cu totul de la vin, el se folosea totuşi de apă. Dar păianjenul a întrecut înfrânarea limbii lui Pitagora prin tăcerea covârşitoare şi totală şi dispreţuieşte deodată vinul şi apa. În această stare liniştită petrecând firavul şi neînsemnatul păianjen şi neîngăduindu-şi nicidecum să umble pe afară, nici să rătăcească încoace şi încolo cum i se năzare prin minte, nici să se ostenească şi să muncească la nesfârşit, Domnul, care «locuieşte în cele înalte şi spre cele smerite priveşte», (căci nimic nu e mai smerit ca păianjenul), şi-şi întinde până le el purtarea Sa de grijă, îi trimite în fiecare zi mâncarea aproape de ungheţul lui, făcând să cadă în pânza lui micile musculiţe de care are trebuinţă.

● Dar va zice cineva dintre cei robiţi lăcomiei de mâncare că eu mănânc foarte mult şi, fiindcă cheltuiesc mult, sunt silit să mă încurc în nenumărate treburi ale vieţii. Dar şi acesta să privească la chiţii cei mari, care pasc în Oceanul Atlantic, cum sunt hrăniţi de Dumnezeu din belşug şi niciodată nu ştiu ce-i foamea. Căci fiecare din ei înghite atâta hrană cât nu poate cheltui zilnic nici o cetate cu mulţi locuitori. «Toate, zice, către Tine aşteaptă, să le dai lor hrană la bună vreme». Prin urmare Dumnezeu este cel ce hrăneşte şi pe cel ce mănâncă mult şi pe cel ce mănâncă puţin. Auzind acestea, lasă-te întreg în seama lui Dumnezeu şi a credinţei, şi tu cel ce ai un pântec larg şi încăpător, lepădând orice fel de împrăştiere lumească şi cugetul mult îngrijat, şi «nu fi necredincios, ci credincios».

● Cum am putea răpune păcatul, care a pus stăpânire pe noi? E trebuinţă de silă. Căci bărbatul, zice, osteneşte întru nevoinţe şi alungă cu sila pierzania de la el, râvnind întotdeauna să se înalţe spre sfinţenia gândurilor sale. Iar a depărta sila prin silă nu-i oprit de legi. Dacă deci punem la lucru sila vreunei străduinţe, chiar foarte slabe, şi şezând în Ierusalim, adică în rugăciune neîncetată şi în celelalte virtuţi, aşteptăm apoi puterea care ne vine de sus, va veni la noi o silă puternică, ce nu mai lucrează ca sila noastră slabă, ci este o silă ce nu poate fi arătată fi arătată prin buze trupeşti. Ea va birui cu marea ei putere şi va înfrânge obişnuinţa cea rea şi răutatea dracilor. Va birui şi pornirea spre mai rău a sufletelor noastre, precum va birui şi mişcările necuvenite ale trupului. «Şi s-a făcut, zice, sunet din cer, ca de vijelie ce vine cu putere», ca să alunge cu sila păcatul ce ne sileşte puterea spre mai rău.

● Vrăjmaşul stă la pândă ca un leu în culcuşul său şi ne întinde pe ascuns curse şi laţuri de gânduri necurate şi necredincioase. Dar şi noi, dacă nu dormim, putem să-i punem curse şi laţuri, încă mai mari şi mai înfricoşate. Căci rugăciunea, cântarea, privegherea, smerenia, slujirea aproapelui, mila, mulţumirea şi ascultarea cuvintelor dumnezeieşti, i se fac vrăjmaşului curse, laţuri, frânghii şi gropi în care cade.

● Precum pentru lucrurile din afară sunt zarafi, ţesători, vânători, oameni de război şi meşteşugari, aşa şi pentru cele dinăuntru cugetă că sunt între gânduri unele care se ocupă cu jocurile de noroc, altele otrăvesc, altele tâlhăresc, altele vânează, altele murdăresc, altele omoară şi aşa mai departe. Tuturor trebuie să le interzicem scurt intrarea, prin împotrivire evlavioasă şi rugăciune, şi mai ales celor ce murdăresc, ca să nu spurce locul cel sfânt şi să întineze pe omul lui Dumnezeu.

● Nu numai cu limba este furat Domnul spre mântuire, precum a făcut tâlharul care a strigat de pe cruce, ci şi cu gândul. «Căci zicea în sine cea cu curgere de sânge, de mă voi atinge chiar şi numai de marginea hainelor Lui, mă voi mântui»; iar sluga lui Avraam grăia lui Dumnezeu despre Rebeca în gând».

● Aproape păcatul însuşi împinge pe cel ce se căieşte spre ВDumnezeu, dându-i un fel de simţire a putorii, a poverii şi a nebuniei lui. Dar pe cel ce nu vrea să se aplece spre pocăinţă nu-l împinge spre Dumnezeu, ci ţinându-l mai degrabă în puterea sa, îl leagă cu lanţuri de nedezlegat, făcând mai tari şi mai năpraznice poftele pierzaniei.

● Zice legea: «Iar de vor fi mărturisite şi nu-l va pierde pe el, va ispăşi plătind». Se întâmplă uneori la vreun ospăţ că sare înainte gândul slavei deşarte, vrând să vorbească fără vreme. Dar gândurile îngereşti se vor împotrivi, cerându-ţi să înăbuşi gândul iubitor de vorbărie şi nelalocul lui. Dacă deci nu-l vei înăbuşi prin tăcerea cea bună, ci-l vei lăsa să iasă afară, după ce te vei fi umplut de fumul mândriei, vei plăti gloaba, fiind predat de judecată fie unui păcat mare, fie unor dureri grele trupeşti, fie loviturilor îndesate ale fraţilor, fie osândei din veacul viitor. Căci şi pentru cuvântul fără rost şi iubitor de slavă deşartă vom da socoteală, din pricina lipsei de disciplină a limbii. De aceea trebuie să ne păzim limba cu trezvie.

● Nu îngădui celor ce slujesc beţiei şi robesc meselor fără rânduială să fie cu îndrăzneală faţă de tine; nici ce vreau să-ţi grăiască cu neruşinare, chiar dacă ar fi cu părul alb, sau chiar dacă ar avea ani mulţi în viaţa monahală, ca nu cumva să te acopere cu putreziciunea, cum zice Scriptura, şi să fii dus împreună cu cei necuraţi şi netăiaţi împrejur la inimă.

● Petru primeşte întâi cheile, apoi e lăsat să cadă şi să se lepede, ca să i se înţelepţească cugetul prin cădere. Deci şi tu vei cădea în tot felul de gânduri după ce-ai primit cheia cunoştinţei, nu te mira, ci slăveşte pe singurul înţelept, pe Domnul nostru, care înfrânează prin diferite strâmtorări părerea de sine ce se înalţă pe sine pentru cunoştinţa dumnezeiască. Căci ispitele sunt un frâu, care poate să înfrâneze mândria omului, prin purtarea de grijă a lui Dumnezeu.

● Cel ce porneşte împotriva dracilor, fie prin înfrânare, fie prin rugăciune, fie prin orice virtute, mai tare şi mai cu râvnă, va primi şi de la ei lovituri tot mai grele, până ce se va descuraja văzând osânda morţii spirituale (inteligibile) în sufletul său, încât să ajungă să zică: «Cine mă va izbăvi de trupul morţii acesteia», căci sunt silit să mă supun fără voie legilor vrăjmaşilor?

● Nu degeaba s-a scris că ziceau unii dintre ei: «Sculaţi-vă şi să mergem la poporul cel întărit întru nădejde şi liniştit»; sau iarăşi: «Veniţi să ne suim şi să vorbim cu ei o limbă de gând (inteligibilă) vicleană, şi-i vom întoarce pe ei de la adevăr spre noi». Căci cumpliţii draci obişnuiesc în toată vremea vieţii să-şi ascută suliţele ispitelor împotriva celor ce şi-au ales viaţa de linişte. Şi mai furios luptă ei împotriva celor mai cuvioşi şi mai cinstitori de Dumnezeu, împingându-i spre păcatul cu fapta prin războaie greu de răbdat, doar vor putea astfel să-i desfacă pe cei războiţi de credinţa în Hristos, de rugăciune şi de buna nădejde. «Dar noi, cum zice David, nu ne vom depărta de la Tine, până ce nu te vei milostivi spre noi şi nu se vor depărta de la noi cei ce vreau să ne înghită pe noi; nu ne vom depărta de la Tine, până ce nu vei porunci să fugă de la noi cei ce ne ispitesc pe noi şi nu vom fi făcuţi iarăşi vii prin răbdare şi prin nepătimire fermă». Căci mijloc de ispitire este viaţa omului şi adeseori ni se găteşte de către conducătorul luptei vreme rânduită spre a cădea sub picioarele celor de alt neam. Dar e propriu sufletului mare şi viteaz să nu deznădăjduiască în nenorociri.

● Dacă dracul e aşa de tare, că chiar dacă nu vrea omul, îl schimbă şi-l duce spre pierzania sa, scoţându-l din starea cea bună a firii, cu cât nu va fi mai tare Îngerul, care primeşte la vremea hotărâtă poruncă de la Dumnezeu să întoarcă spre bine toată dispoziţia omului? Dacă vântul cel foarte rece de la Miazănoapte a fost aşa de tare că a putut să facă firea moale a apei vârtoasă ca pe a pietrelor, ce nu va putea face vântul cel foarte cald de la Miazăzi? Dacă aerul cel foarte rece le face pe toate să se retragă din calea lui (căci «cine va sta în faţa gerului»), cum nu va întoarce căldura toate spre sine. Să credem deci că mai curând sau mai târziu cărbunele rece şi negru al cugetării noastre se va face fierbinte şi luminos, prin atingerea focului atotdumnezeiesc.

● Am auzit pe unii fraţi care sunt neîncetat bolnavi cu trupul şi nu pot să se folosească de post, zicând către mine: Cum putem să ne izbăvim de diavoli şi de patimi, fără post? Acestora trebuie să li se spună: Nu numai prin înfrânare de la mâncări, ci şi prin strigarea inimii veţi putea zdrobi şi izgoni gândurile rele şi pe cei ce le strecoară. «Strigat-am către Domnul, zice, întru necazul meu şi m-ai auzit»; şi iarăşi s-a scris: «Din pântecele iadului ai auzit strigarea mea şi glasul meu»; şi «să se ridice din stricăciune viaţa mea». De aceea «până ce va trece fărădelegea», adică tulburarea păcatului, «striga-voi, zice, către Dumnezeu cel prea înalt», ca dăruindu-mi cea mai mare binefacere, să nimicească cu puterea Lui însăşi momeala păcatului şi să surpe idolii cugetării pătimaşe şi să golească de idoli Atena noastră ocupată de idoli. Deci n-ai primit darul înfrânării, cunoaşte că Domnul vrea să te asculte prin rugăciune şi nădejde când te rogi. Deci cunoscând judecata lui Dumnezeu, nu te descuraja pentru neputinţa nevoinţei. Ci mai degrabă stăruieşte în lucrarea izbăvirii de vrăjmaşi prin rugăciune şi răbdare, împreunată cu mulţumire. Deci de vă vor alunga gândurile neputinţei şi ale suferinţei din cetatea postirii, fugiţi în alta, adică în rugăciune şi mulţumire.

● Zice Faraon, rugându-se: «Să ia Dumnezeu de pe mine moartea aceasta». Şi a fost ascultat. Asemenea şi dracii, rugând pe Domnul ca să nu fie trimişi în adânc, au primit împlinirea cererii. Cu cât mai vârtos nu va fi ascultat creştinul, rugându-se să primească slobozenie de moarte mintală (inteligibilă, spirituală)?

● Când a lăsat diavolul de Domnul, au venit Îngerii şi Îi slujeau Lui. Să ştim deci că precum nu s-a scris că în vremea ispitirii Lui erau de faţă Îngerii, aşa ca şi când suntem noi ispitiţi se retrag pentru o vreme Îngerii lui Dumnezeu, nu departe de noi. Apoi, după retragerea ispititorilor, vin iarăşi la noi, slujindu-se de gânduri dumnezeieşti, cu sprijiniri, cu luminare, cu străpungere, mângâiere, răbdare, îndulcire şi cu toate câte mântuie, întăresc şi refac sufletul ostenit. Căci s-a spus lui Natanail: «Vei vedea Îngerii suindu-se şi pogorându-se peste Fiul Omului», adică slujirea şi ajutorul Îngerilor se va revărsa din belşug peste neamul omenesc.

● David a preţuit râvna celor ce au ieşit împreună cu el din Sichelag împotriva celor de alt neam, deşi slăbind au rămas la râul Bosor. Căci întorcându-se la ei după biruinţa asupra barbarilor şi auzind pe cei ce ziceau că nu trebuie să se dea parte din prăzi celor ce au şezut, din pricina slăbirii, la pârâu, iar aceştia ruşinându-se şi negrăind nimic, i-a apărat prea bunul David, zicând că au stat ca să păzească uneltele. De aceea le-a dat o parte egală cu cea dată luptătorilor viteji şi curajoşi. Ia seama deci dacă la fratele care a arătat la început căldură, iar mai pe urmă a slăbit puţin, se află uneltele mântuirii: credinţa, smerenia şi plânsul, răbdarea, nădejdea, îndelunga răbdare şi celelalte? Dacă vreunul slăbuţ în ale vieţuirii (slăbuţ după mod), şade şi stăruie lângă ele în aşteptarea lui Hristos, primeşte după cuviinţă un oarecare dar veşnic.

● Loviturile ce ni le dă vrăjmaşul fie pe văzute, fie pe nevăzute, adeseori le simţim şi le vedem. Dar chinurile şi durerile ce le suferă el de la noi, când devenim uneori virtuoşi, sau ne căim pentru greşeli, sau răbdăm îndelung şi rezistăm în necazuri, sau ne rugăm şi împlinim cu râvnă toate celelalte prin care el e chinuit, pedepsit, fără să se tânguie, lovit, - toate acestea, după iconomia dumnezeiască noi nu le vedem, ca să nu ne mândrim şi moleşim. Căci «drept este înaintea lui Dumnezeu să răsplătească cu necaz celor ce ne necăjesc pe noi».

● Dumnezeu nu deznădăjduieşte de mântuirea noastră. Căci sufletelor care s-au descurajat de ele înşile, pentru mulţimea covârşitoare a ispitelor şi a păcatelor, şi au zis: «S-a pierdut nădejdea noastră, ne-am omorât», le-a grăit: «Veţi trăi şi veţi cunoaşte că eu sunt Domnul!» Iar către sufletul care nu pricepea cum va putea să nască pe Hristos prin virtuţi măreţe, i-a zis: »Duhul Sfânt va veni peste tine». Iar unde este Duhul Sfânt de faţă, să nu cauţi înlănţuirea şi legea firii şi a obiceiului. Căci Duhul cel sfânt şi închinat este atotputernic şi pe cele nefăcute ţi le face ţie, ca să te minunezi. Dar şi mintea biruită mai înainte o face acum biruitoare. Căci Mângâietorul care vine de sus peste noi, pentru milostivirea Lui, e mai presus de toate şi te aşează mai presus de toate mişcările fireşti şi patimile drăceşti.

● Nevoieşte-te să păstrezi nepătată strălucirea luminii din puterea cârmuitoare a sufletului. Căci de ai început să priveşti cu patimă, te-a întunecat Domnul şi a trimis zăbranic peste obrazul tău şi lumina ochilor tăi nu mai este cu tine. Dar chiar dacă s-ar întâmpla acestea, nici atunci să nu descurajezi şi să nu slăbeşti. Ci să te rogi, împreună cu sfântul David: «Trimite lumina Ta şi adevărul Tău, mie celui mâhnit, mântuirea feţei mele şi Dumnezeul meu». Căci «trimite-vei Duhul Tău şi se vor zidi şi vei înnoi faţa pământului».

● Fericit cel ce mănâncă şi bea în viaţa aceasta fără să se sature, rugăciuni şi psalmi, ziua şi noaptea şi se întăreşte pe sine cu slăvita cetire a Scripturii. Căci această împărtăşire va da sufletului o bucurie nemicşorată în veacul ce va să vie.

● Asigură-te din toată puterea să nu cazi. Căci nu se cuvine luptătorului puternic să cadă. Dar dacă ţi s-ar întâmpla să cazi, ridică-te îndată şi stai iarăşi la lupta cea bună. Chiar dacă ţi s-ar întâmpla aceasta de zeci de mii de ori, prin retragerea harului, de zeci de mii de ori să faci şi aceea, adică să te ridici până la sfârşitul tău. Căci s-a scris: «De şapte ori de va cădea dreptul, adică toată viaţa, de şapte ori se va ridica». Până ce ţii arma sfintei schime cu lacrimi şi cu rugăciune către Dumnezeu, te socoteşti între cei ce stau, chiar dacă ai căzut de multe ori. Până ce rămâi între monahi, primeşti ca un ostaş viteaz rănile în faţă şi ele îţi aduc mai degrabă laudă, că nici rănit fiind n-ai suferit să cedezi sau să te lepezi. Dar dacă vei ieşi dintre monahi, vei fi rănit pe la spate, ca un fugar şi ca un fricos, ca unul ce ai dezertat din rânduri şi eşti lipsit de curaj.

● Mai cumplit lucru este a deznădăjdui decât a păcătui. Iuda trădătorul, fiind mic la suflet şi neîncercat în lupte şi de aceea deznădăjduind, a venit la el vrăjmaşul şi i-a pus cureaua în jurul gâtului. Dar Petru, piatra cea tare, suferind o cădere înfricoşată, fiindcă era cercat în lupte, n-a slăbit, nici n-a deznădăjduit, descurajându-se, ci ridicându-se îndată a adus lacrimi amare din inimă mâhnită şi smerită, şi vrăjmaşul nostru, văzând acestea, a sărit ca ars la faţă de o văpaie mare şi a fugit departe, văitându-se cumplit.

● Un rege israelitean oarecare a biruit neamul celor ce locuiesc în peşteri şi pe alţi barbari cu psalmi, cu imne şi cu cântări duhovniceşti prin cuvinte şi organele lui David. Ai şi tu ca barbarii ce locuiesc în peşteri pe dracii care pătrund în simţurile şi mădularele tale ţi-ţi muncesc trupul cu fierbinţeală şi te fac să priveşti, să asculţi şi să miroşi cu patimă, să grăieşti cuvinte necuviincioase, să ai «ochi plin de desfrânare», şi să fii înăuntru şi în afară zăpăcit ca o babilonie. Deci sileşte-te şi tu să nimiceşti pe barbarii din peşteri, care îţi lucrează cele rele, cu credinţă mare, cu psalmi, cu imne şi cu cântări duhovniceşti.

● Precum voieşte Domnul ca om prin om să se mântuiască, aşa se sârguieşte Satana ca om prin om să se piardă. De aceea nu te lipi de bărbatul dispreţuitor, viclean şi limbut, ca să nu mergi cu el la munci. Căci de abia dobândeşte cineva mântuirea stând în preajma celui drept. Dar dacă trăieşte cu cel viclean, va cădea în valuri, cum se umple cineva de lepră, fără să bage de seamă. Şi cine va avea milă de cel ce s-a apropiat voios de balaur? Fugi deci de cei neînfrânaţi la limbă, de cei porniţi spre sfadă şi de cei ce tulbură cu mădularele dinăuntru şi din afară.

● Un singur cuvânt bun l-a făcut pe tâlharul scelerat de odinioară curat şi sfânt şi l-a dus în rai; şi un singur cuvânt necuvenit i-a închis lui Moise pământul făgăduinţei. Deci să nu socotim mică mâncărimea de limbă. Căci bârfitorii şi flecarii îşi închid lor înşişi Împărăţia cerurilor. Bărbatul limbut, chiar dacă merge drept în unele privinţe, dar în aceea nu merge drept, ci mai degrabă strâmb şi-l vor vâna relele ca să-l piardă. Drept a zis deci un oarecare bărbat înţelept că mai bine este a cădea de pe o înălţime de pământ, decât de pe limbă. Să credem de aceea lui Iacob Apostolul, care scrie: «Să fie tot omul grabnic la auzire şi zăbavnic la grăire».

● Ca să nu ne înălţăm din deşertăciune, amăgiţi de simţuri, bine este să luăm aminte la cel ce zice: Mergi, poporul meu, intră în cămara inimii tale, ascunsă oricărei închipuiri sensibile, în locaşul acela fără idoli, luminat de nepătimire şi de umbrirea sfântului har. Închide uşa ta tuturor celor ce te văd, ascunde-te câtuşi de puţin, căci puţină este toată viaţa omenească, şi după aceea zi: «Până ce va trece mâna Domnului», precum altul a zis: «Până ce va trece fărădelegea». Căci mânia Domnului şi fărădelegea sunt dracii, patimile şi păcatele, precum zice Isaia către Dumnezeu: «Iată Tu te-ai mâniat şi noi am păcătuit». Iar de mânia această scapă omul, dacă ia neîncetat aminte la inima sa în rugăciune şi se străduieşte să se ţină înlăuntrul celor ascunse. «Trage, zice, înţelepciunea peste cele mai dinăuntru». Fiindcă «toata slava fiicei Împăratului e dinăuntru». Deci mă voi osteni «până ce voi intra în locul sfinţit al lui Dumnezeu», muntele moştenirii, la locuinţa gătită, pe care ai pregătit-o, Doamne, loc sfânt pe care l-au gătit mâinile Tale.

● Când ajungi să înţelegi că Amoreul s-a întărit în tine ca un stejar, roagă-te Domnului cu stăruinţă ca să uşte rodul lui de sus, adică păcatul cu fapta, şi rădăcinile lui de jos, adică gândurile necurate, şi ca să nimicească Domnul pe Amoreu de la de la faţa ta.

● Focul rugăciunilor către Dumnezeu şi sfânta meditaţie a cuvintelor Duhului să ardă pururi pe altarul sufletului tău.

● Să nu te gândeşti vreodată să fericeşti pe mirean mai mult decât pe monah, ca pe unul ce are femeie şi copii şi e bucuros că face bine multora, că dă din belşug milostenie şi nu este ispitit nicidecum de draci, socotindu-te astfel că placi mai puţin lui Dumnezeu decât acela. Şi să nu te plângi pe tine ca un pierdut. Nu zic că vieţuieşti fără prihană stăruind între monahi. Dar chiar dacă eşti foarte păcătos, necazul şi reaua pătimire a sufletului tău sunt mai de cinste la Dumnezeu decât virtutea covârşitoare a mireanului. Multa ta întristare, descurajarea, suspinele, sentimentul de înăbuşire, lacrimile, chinuirea conştiinţei, strâmtorarea gândurilor, osânda cugetării, oftarea, plânsul minţii, tânguirea şi zdrobirea inimii, mizeria, mâhnirea şi umilirile, toate acestea şi cele asemenea, care se întâmplă adeseori celor aruncaţi în cuptorul de fier al ispitelor, sunt neasemănat mai cinstite şi mai bine primite decât viaţa neplăcută a mireanului. Ia seama deci să nu cazi în cuvinte de cârtire pe care le spune Scriptura în numele tău: «Ce-am folosit că am umblat rugându-te înaintea Domnului şi am petrecut în casa Lui pururi?» E vădit că orice slugă, care e aproape de stăpân, primeşte uneori şi bătăi şi palme şi ocări şi înfruntări. Iar cei ce sunt afară sunt departe de bătăi, ca unii ce sunt străini şi nebăgaţi în seamă. Dar atunci unde este folosul nostru, vei zice, dacă trebuie să răbdăm necazuri cu sufletul şi cu trupul, noi cei ce totdeauna ne rugăm şi cântăm, iar cei ce nici nu se roagă, nici nu priveghează, se bucură, se veselesc, propăşesc şi-şi petrec viaţa cu mulţumire? Sau cum zice Proorocul: «Iată se zidesc case străine şi noi fericim pe cei străini», adăugând: «acestea le grăiau împotrivă robii lui Dumnezeu, cei ce au cunoştinţă». Dar trebuie să se ştie că nu pătimesc nimic străin cei asupriţi şi întristaţi în felurite chipuri, ci rabdă prin multe încercări cele ale Stăpânului lor. Căci L-au auzit grăind în Evanghelii: «Amin zic vouă, că veţi plânge şi vă veţi tângui, voi ce sunteţi aproape de mine, iar lumea se va bucura». Dar încă puţin şi vă voi cerceta pe voi prin Mângâietorul şi voi alunga întristarea voastră şi vă voi întări pe voi iarăşi prin gândurile vieţii şi odihnei cereşti şi prin lacrimi dulci, de care aţi fost lipsiţi puţine zile fiind ispitiţi. Şi vă voi da vouă sânul harului meu, precum mama pruncului care plânge suspinând, şi vă voi întări cu putere de sus, pe voi ce aţi slăbit în războiul ce-l purtaţi; şi vă voi îndulci pe voi cei ce aţi fost amărâţi, cum zice Ieremia în «Plângeri», despre Ierusalimul tău cel ascuns. «Ci vă voi vedea pe voi şi se va bucura inima voastră», pentru cercetarea cea ascunsă «şi necazul vostru în bucurie se va întoarce», «şi bucuria voastră nimenea nu o va putea lua de la voi». Deci să nu fim scurţi la vedere, şi nici să închidem ochii, fericind pe mireni mai mult decât pe noi. Ci cunoscând deosebirea dintre fiii adevăraţi şi cei nelegitimi, să îmbrăţişăm mai degrabă păruta nefericire a monahilor şi marea lor osteneală, al cărei sfârşit este viaţa veşnică şi cununa neveştejită a slavei Domnului. Să îmbrăţişăm viaţa necăjită a asceţilor, ca să nu zic a drepţilor care se socotesc păcătoşi, şi «lepădarea în casa lui Dumnezeu», adică în ceata celor ce slujesc neîncetat lui Hristos, şi «nu locuirea în locaşurile păcătoşilor», sau petrecerea împreună cu mirenii, chiar de ar face aceştia mari dreptăţi. Căci zice către tine, o, monahule, Tatăl tău cel ceresc, care te iubeşte pe tine mai presus de toţi şi te necăjeşte şi te osteneşte pe tine cu felurite ispite: bine să ştii monah amărât că, precum am grăit prin Proorocul, voi fi ţie povăţuitor aspru şi te voi întâmpina pe calea Egiptului, întărindu-te prin necazuri; şi căile tale de ocară ţi le voi închide cu ţăruşii ascuţiţi ai proniei Mele, înţepându-te cu nenorociri neaşteptate şi împiedicându-te ca nu cumva să aduci la faptă cele ce vrei în inima ta nesocotită. Şi voi împrejmui marea patimilor tale cu porţile îndurărilor mele. Şi voi fi ţie ca o panteră, care te mănâncă cu gânduri de înfruntare, de descurajare şi de căinţă, aducându-ţi în conştiinţă cele neştiute de tine. Dar toate aceste necazuri sunt cel mai mare har al lui Dumnezeu. Ba nu-ţi voi fi numai panteră, ci şi ac ce te răneşte cu gânduri de căinţă şi cu dureri în inimă; şi nu va lipsi durerea din casa ta, adică din sufletul şi din trupul tău, care vor fi ospătate bine şi cu folos de chinurile dulci ca mierea ale lui Dumnezeu. Iar sfârşitul chinurilor, al ostenelilor, al tulburării, al ruşinii, al temerilor, al deznădejdilor ce obişnuiesc să vină peste cei ce şi-au ales nevoinţa, sfârşitul tuturor acestor mâhniri este o bucurie cerească, o desfătare nespusă, o slavă negrăită şi o veselie neîncetată. Căci de aceea te-am necăjit, ca să te hrănesc cu mana cunoştinţei; şi de aceea te-am chinuit cu foamea, ca să-ţi fac bine în vremile cele de apoi şi să te duc în împărăţia cea de sus. Că atunci veţi sălta, voi smeriţi monahi, ca nişte viţei sloboziţi din legături, adică din patimile trupului şi din ispitele vrăjmaşilor. Şi atunci veţi călca peste dracii nelegiuiţi, care vă calcă acum. Şi vor fi cenuşă sub picioarele voastre. Căci dacă eşti cinstitor de Dumnezeu şi smerit în cuget, neînălţîndu-te întru mândrie deşartă şi în mare cutezanţă, ci simţindu-te străpuns cu inima şi socotindu-te rob netrebnic şi zdrobit cu duhul, mai de preţ este, o, monahule, greşeala ta, decât dreptatea mirenilor şi mai de trebuinţă sunt petele tale, decât marea curăţie acelora.
Căci ce este aceea pentru care rabzi necazuri? Desigur vreo pată oarecare. Dar priveşte pe un om care şi-a pătat mâinile sale, cum şi le curăţă cu puţin untdelemn. Cu atât mai vârtos te poţi curăţa tu prin mila lui Dumnezeu. Căci precum nu-ţi este ţie greu să-ţi speli cămaşa, tot aşa cu mult mai mult nu-i este greu lui Dumnezeu să te spele pe tine de orice pată, chiar dacă ţi-a venit în fiecare zi vreo ispită cu sila. Căci zicând tu: «am păcătuit Domnului», ţi se şi dă răspunsul: «Iartă-ţi-se ţie păcatele». «Eu sunt cel ce şterg, şi nu-mi voi aduce aminte». Pe cât sunt de departe răsăriturile de apusuri, depărta-s-au de la tine păcatele tale; şi precum se îndură tatăl de fii mă îndur eu de tine. Numai tu să nu te depărtezi şi să nu fugi de la Cel ce te-a ales pe tine ca să cânţi şi să te rogi. Ci lipeşte-te de El toată viaţa ta, fie prin îndrăzneală curată, fie prin neruşinare cucernică şi prin mărturisire fermă. Şi El te va curăţa cu bunăvoinţa Lui. Căci pe cele ce Dumnezeu le curăţeşte cu voia Sa, nici Petru, nici marele Apostol nu le vor putea spurca sau osândi. Fiindcă s-a zis către el: «Cele ce Dumnezeu le-a curăţit, tu să nu le spurci». Căci dacă Dumnezeu este cel ce ne-a îndreptat pe noi cu iubirea sa de oameni, cine este cel ce ne va osândi pe noi? Căci chemând noi numele Domnului nostru Iisus Hristos, uşor se curăţeşte conştiinţa noastră şi nimic nu ne mai deosebeşte pe noi de Prooroci şi de ceilalţi sfinţi. Că nu ne-a pus pe noi Dumnezeu spre mânie, ci spre a ne câştiga prin Domnul nostru Iisus Hristos, care a murit pentru noi, ca ori de vom priveghea, între virtuţi, ori de vom dormi în vreo împrejurare, cum se întâmplă, din niscai scăderi, împreună cu Hristos să vieţuim, căutând spre El, cu mari suspine, tânguindu-ne neîncetat şi respirându-L pe El.

● Dar zici: mă mânii şi mă tulbur cumplit când văd că mirenii nu sunt ispitiţi. Să ştii, iubitule, că nu are nevoie Satana să ispitească pe cei ce singuri se ispitesc şi sunt traşi pururi spre cele de jos prin lucrurile lumeşti. Mai cunoaşte şi aceasta, că pentru cei ispitiţi se păstrează răsplătirile şi cununile, nu pentru cei ce nu au grijă de Dumnezeu sau pentru mirenii care zac pe spate şi horcăie.

● Dar marele doctor este aproape ce cei ce se ostenesc. «El poartă neputinţele noastre şi cu rana Sa ne-a tămăduit» şi ne tămăduieşte. De faţă este şi acum, punându-şi leacurile sale mântuitoare. Căci eu, zice, am lovit prin părăsire, dar eu voi şi tămădui. Deci să nu te temi, căci când mânia iuţimii mele va curge, iarăşi voi vindeca. Că precum nu va uita femeia să aibă milă de pruncii pântecelui ei, aşa nici eu nu voi uita de tine, zice Domnul. Dacă mila păsării se revarsă peste puişorii ei şi-i cercetează în fiecare ceas, le grăieşte şi le dă hrană în ciocurile lor, cu mult mai mult se vor revărsa îndurările mele peste făpturile mele. Dar şi mai mult se revarsă mila mea peste tine şi te cercetez în taină şi-ţi grăiesc în minte şi las în cugetarea ta hrană, ca într-un cioc de pui de rândunică. Căci te hrănesc cu frica mai înaltă, cu dorul ceresc, cu suspine de mângâiere, cu străpungere, cu cântare, cu cunoştinţă mai adâncă şi cu anumite taine dumnezeieşti. Iar dacă mint grăindu-ţi acestea, eu Stăpânul şi Părintele tău, mustră-mă şi voi răbda.

Avva Filimon

ˇ Deci dacă vrei să ajungi la toate aceste virtuţi, fii fără grijă dinspre orice om, fugi de lume şi umblă cu râvnă pe calea Sfinţilor, ţine-ţi înfăţişarea neîngrijită, haina pătată şi smerită, purtarea simplă, cuvântul fără meşteşug, mersul fără slavă deşartă, glasul netocmit, vieţuieşte în sărăcie, lasă-te dispreţuit de toţi, iar mai presus de poate păzeşte-ţi mintea, grijeşte trezvie, stăruieşte în toate strâmtorările şi păstrează toate bunătăţile pe care le ai neştirbite, şi ia aminte la tine cu de-amănuntul, ca să nu primeşti nici una din plăcerile ce vor să intre. Căci patimile sufletului se potolesc prin liniştire; iar întărâtate şi mâniate se sălbăticesc şi mai tare şi-i silesc pe cei ce le au să păcătuiască şi mai mult, precum rănile trupurilor, zgâriate şi descojite, se fac anevoie de tămăduit. Cuvântul fără rost încă poate despărţi mintea de pomenirea lui Dumnezeu, dracii silind-o la aceasta, iar simţurile ascultând de ei. Numai lupta şi frica mare pot păzi sufletul. Deci trebuie să desparţi de toată lumea şi să rupi sufletul de toată afecţiunea faţă de trup, şi să te faci fără casă, fără lucruri de ale tale, neiubitor de argint, lipsit de avere, neumblător după câştig şi după schimburi, nepriceput în lucruri omeneşti, smerit la cugetare, împreună pătimitor, bun, blând, liniştit, gata să primeşti în inimă întipăririle venite din cunoştinţa dumnezeiască. Căci nici în ceară nu se poate scrie, dacă nu s-au netezit mai-nainte trăsăturile aflate în ea. Acestea ne învaţă marele Vasile.

ˇ Iar pravila sfântului bătrân era aceasta: noaptea cânta toată psaltirea şi canoanele, fără tulburare, şi zicea o pericopă din Evanghelie. Pe urmă se aşeza zicând în sine: Doamne miluieşte, cu stăruinţa şi atât de mult, până nu mai putea să-l rostească. Apoi se culca, şi când se făcea de ziuă cânta iarăşi ceasul întâi, şi se aşeza în scaunul lui privind către răsărit şi cântând cu rândul şi iarăşi zicând din Apostol şi din Evanghelie. Aşa petrecea toată ziua, cântând neîncetat şi rugându-se şi hrănindu-se cu contemplarea celor cereşti, încât de multe ori mintea lui se înălţa în contemplaţie şi nu ştia dacă se află pe pământ. Văzându-l deci pe el fratele îndeletnicindu-se aşa pe întins şi de neslăbit cu pravila, şi preschimbat cu totul de cugetările dumnezeieşti, zice către el: Te osteneşti, Părinte, astfel la o aşa bătrâneţe, chinuindu-ţi trupul şi robindu-l. Iar el zise răspunzând: Crede, fiule, că atâta râvnă şi dor pentru pravilă a aşezat Dumnezeu, încât o pot împlini în toată întinderea ei. Iar dorul după Dumnezeu şi nădejdea bunurilor viitoare biruie neputinţa trupească. Astfel întreg dorul minţii îl avea zburând spre cer; şi nu numai în alte vremi, ci şi în vremea mesei însăşi.

ˇ Apoi l-a mai întrebat şi aceasta: De ce, Părinte, mai presus de toată dumnezeiasca Scriptură te îndulceşti cu Psaltire? Şi de ce cânţi liniştit, ca şi când ai spune către cineva cuvintele? Iar el zise către acela: Îţi spun, fiule, că aşa a întipărit Dumnezeu puterea Psalmilor în sufletul meu smerit, ca şi în Proorocul David, şi nu mă pot despărţi de dulceaţa feluritelor vederi din ei. Căci cuprind toată dumnezeiasca Scriptură. Iar acestea le-a spus cu multă smerenie de cuget celui ce l-a întrebat, de dragul folosului, fiind mult silit.

ˇ Fie că mănânci, fie că bei, fie că te întâlneşti cu oarecine, fie că eşti afară din chilie, fie că eşti pe drum, să nu uiţi să rosteşti această rugăciune şi să cânţi şi să meditezi rugăciuni şi psalmi, cu o cugetare trează şi cu mintea nerătăcită. Dar chiar când te afli în cea mai necesară trebuinţă, să nu înceteze mintea ta să mediteze şi să se roage în ascuns. Căci astfel poţi înţelege adâncurile dumnezeieştii Scripturi şi puterea ascunsă în ea şi să-i dai minţii o lucrare neîncetată, ca să împlineşti cuvântul Apostolului, care porunceşte: neîncetat vă rugaţi. Ia aminte deci cu dinadinsul şi păzeşte-ţi inima ca să nu primească gânduri rele, sau deşarte şi nefolositoare. Ci totdeauna, fie că eşti culcat, fie că eşti în picioare, fie că mănânci, fie că bei, fie că te întâlneşti cu alţii, inima ta să se îndeletnicească pe ascuns în cuget, fie cu psalmii, fie cu rugăciunea: Doamne, Iisuse Hristoase, Fiule al lui Dumnezeu, miluieşte-mă. Iar când cânţi cu gura, ia de asemenea aminte să nu zici alte cuvinte cu gura şi la altele să-ţi rătăcească cugetarea. Şi iarăşi l-a întrebat fratele: Văd în somn multe năluciri deşarte. Iar bătrânul a zis către el: Să nu te leneveşti şi să nu te faci nepăsător, ci înainte de a te culca fă multe rugăciuni în inima ta şi împotriveşte-te gândurilor, ca nu cumva să fii dus de voile diavolului şi să te lepede Dumnezeu. Grijeşte cu puterea ca să adormi după psalmi şi după această meditaţie în minte, şi să nu laşi cugetarea ta să primească gânduri străine; ci în gândurile în care ai fost rugându-te, în acelea să te culci meditând, ca să fie cu tine când adormi şi să-ţi grăiască ţie când te scoli. Zi şi sfântul Simbol al credinţei ortodoxe înainte de a te scula. Căci credinţa dreaptă în Dumnezeu este un izvor şi o strajă a tuturor bunătăţilor.

ˇ Mai zicea şi aceea că gândurile ce se ivesc în cuget despre cele deşarte sunt boli ale sufletului nelucrător şi leneş.

ˇ Iar când dobândeşti o virtute, să nu ţi se înalţe gândul împotriva fratelui, fiindcă tu ai dobândit-o, iar acela nu i-a avut grijă. Căci acesta este începutul mândriei. Păzeşte cu toată puterea să nu faci nimic pentru plăcerea oamenilor. Iar când lupţi cu patima, să nu slăbeşti, nici să te leneveşti dacă dăinuieşte războiul, ci, ridicându-te, aruncă-te înaintea lui Dumnezeu, din toată inima, zicând cu Proorocul: Judecă-i, Doamne, pe cei ce mă nedreptăţesc, căci eu nu pot nimic asupra lor. Şi El văzând smerenia ta, îţi va trimite mai repede ajutorul Său. Iar când mergi cu cineva pe cale, nu primi convorbire când mergi cu cineva pe cale, nu primi convorbire deşartă, ci dă-i minţii lucrarea duhovnicească pe care o avea, ca să i se facă obicei bun şi uitare a plăcerilor vieţii.

ˇ Când poţi să te rogi întru trezvie, să nu faci nimic cu mâinile; iar dacă eşti cuprins de moleşeală, mişcă-te puţin, ameninţându-i gândul şi fă ceva cu mâinile. Iar acela zise iarăşi către el: Dar tu, Părinte, nu eşti îngreunat de somn în pravila ta? Zise lui: Anevoie; dar dacă mi se întâmplă vreodată puţin, mă mişc şi zic începutul Evangheliei după Ioan, îndreptând spre Dumnezeu ochiul cugetului şi îndată se risipeşte. Asemenea fac şi cu gândurile. Când vine vreunul, îl întâmpin ca pe un foc de lacrimi, şi se risipeşte. Dar tu încă nu poţi să te înarmezi astfel, ci ţine mai degrabă meditaţia ascunsă şi rugăciunile de azi, rânduite de Sfinţii Părinţi adică sileşte-te să săvârşeşti ceasul al treilea, al şaselea, al nouălea, cele de seara şi pravila de noapte. Dar ia seama cu toată puterea, să nu faci nimic pentru plăcerea oamenilor, nici să nu ai vreodată duşmănie împotriva fratelui, ca să nu te desparţi de Dumnezeul tău.

ˇ Şezând eu o dată aproape de el, l-am întrebat dacă a fost ispitit de uneltirile dracilor pe când şedea în pustie? Iar el zise: Îngăduie, frate. Dacă va îngădui Dumnezeu să vie la tine ispitele pe care le-am încercat eu de la diavol, nu cred că ai putea să rabzi amărăciunea lor. Am şaptezeci de ani, sau şi mai bine, şi cei mai mulţi i-am petrecut în ispite. Şi locuind în mai multe pustiuri, în liniştea cea mai deplină, atâtea am încercat şi am pătimit de la ei, câte nu sunt de folos să le povestesc celor ce n-au primit experienţa liniştirii, ca să nu-i amărăsc. Iar în ispite, aceasta o făceam pururi: Îmi puneam toată nădejdea în Dumnezeu, înaintea căruia am făcut şi făgăduinţele lepădării şi El îndată mă izbăvea. De aceea, frate, nu mai am grijă de mine. Căci ştiu că se îngrijeşte El de mine. Şi aşa port mai uşor ispitele ce-mi vin. Numai aceasta o aduc de la mine, că mă rog neîncetat. Căci ştiu că pe cât se întind cele neplăcute, pe atât se gătesc cununile celui ce rabdă. Căci acestea sunt rânduite ca lucruri de schimb de Dreptul Judecător. Deci ştiind aceasta, frate, să nu cazi în lenevie, cunoscând că stai în mijlocul războiului luptându-te, şi că sunt foarte mulţi cei ce luptă pentru noi, cu vrăjmaşul lui Dumnezeu. Căci cum am putea noi cuteza să ne împotrivim unui aşa de înfricoşat vrăjmaş al neamului nostru, dacă nu ne-ar susţine dreapta cea atotputernică a lui Dumnezeu Cuvântul, ocrotindu-ne şi acoperindu-ne? Cum ar rezista firea omenească la uneltirile lui? Căci cine, zice, va descoperi faţa îmbrăcăminţii lui? Iar la încheietura platoşei lui cine va pătrunde? Din gura lui ies făclii aprinse, care scapără ca nişte gratii de foc. Din nările lui iese fum de cuptor ce arde cu foc de cărbuni. Sufletul lui e cărbuni. Flacără iese din gura lui. În grumazul lui sălăşluieşte puterea. Înaintea lui aleargă pierzania. Inima lui e întărită, stă ca o piatră, ca o nicovală neclătită. Fierbe adâncul ca o căldare. Socoteşte marea ca un vas de unsoare; iar tartarul adâncului ca pe un rob. Tot ce e înalt vede, împărăţind peste toate cele din ape. Împotriva lui ne este lupta, frate. Pe unul ca acesta ni l-a arătat Cuvântul ca asupritor.

ˇ Mai povestea iarăşi acelaşi frate şi aceea că pe lângă alte virtuţi, o câştigase şi pe aceasta, că nu răbda niciodată să audă o vorbă fără rost. Iar dacă cineva din neatenţie povestea vreun lucru care nu tindea la folosul sufletului, nici nu răspundea măcar. Dar nici când plecam eu la vreo slujbă, nu mă întreba de ce pleci, şi nici întorcându-mă, nu mă întreba unde eşti, sau cum eşti, sau ce ai de făcut. Odată, călătorind eu la Alexandria pentru o trebuinţă oarecare şi de acolo suindu-mă în cetatea împărătească pentru un lucru bisericesc, împreună cu mai mulţi fraţi preacuvioşi, n-am trimis nici o veste slujitorului lui Dumnezeu. Petrecând deci acolo vreme destulă, m-am întors iarăşi la Schit la el. iar el văzându-mă şi bucurându-se şi îmbrăţişându-mă, a făcut rugăciune şi apoi a şezut neîntrebându-mă nimic, ci stăruia îndeletnicindu-se cu contemplaţia. Odată, vrând să-l cerc, am lăsat să treacă mai multe zile, fără să-i dau pâine să mănânce. Iar el n-a întrebat, nici n-a zis nimic. Eu, după aceasta, punându-i metanie, i-am zis: Fă iubire, Părinte, şi-mi spune, nu te-ai supărat, că nu ţi-am adus să mănânci după obicei? Iar el zise: Iartă frate, douăzeci de zile dacă nu mi-ai da pâine să mănânc, şi încă nu ţi-aş cere. Căci până rabd cu sufletul, rabd şi cu trupul. Atâta era cufundat în contemplarea Binelui adevărat. Mai zicea: De când am venit în Schit, n-am îngăduit gândului meu să iasă afară din chilie, dar nici alt gând n-am primit în cugetare, afară de frica lui Dumnezeu şi de judecăţile veacului ce va să vie, gândindu-mă la osânda ce aşteaptă pe păcătoşi, la focul veşnic, la întunericul cel mai dinafară, la felul cum petrec sufletele păcătoşilor şi ale drepţilor şi la bunătăţile ce aşteaptă pe cei drepţi, la plata pe care o va lua fiecare după osteneala sa, unul pentru sporirea durerilor, altul pentru milostenie şi dragoste nefăţarnică, unul pentru neavere şi pentru lepădarea de toată lumea, altul pentru smerita cugetare şi liniştirea cea mai deplină, unul pentru supunerea desăvârşită şi altul pentru înstrăinare. Gândindu-mă la toate acestea, nu las alt gând să lucreze în mine, nici nu pot să mai fiu cu oamenii, sau să-mi mai ocup mintea cu ei, ca să nu mă despart de gândurile mai dumnezeieşti.

ˇ Căci când sufletul lasă desimea şi intensitatea minţii să slăbească, pune stăpânire pe el noaptea. Fiindcă unde nu străluceşte Dumnezeu, toate se contopesc ca într-un întuneric şi nu mai poate privi numai spre Dumnezeu şi tremura de cuvintele Lui. Căci Dumnezeu aproape sunt eu, zice Domnul, şi nu Dumnezeu departe; sau: Se va ascunde omul în ascunziş, şi eu nu-l voi vedea? Nu umplu eu cerul şi pământul?

ˇ Cum pot, ziceam, să-mi fac mintea curată ca şi tine? Iar el zicea: Mergi şi osteneşte. Căci e trebuinţă de osteneală şi de durerea inimii. Fiindcă nu ne vin dormind şi zăcând pe spate cele ce se dau prin osteneală şi sârguinţă. Când vin bunătăţile pământului fără osteneală? Deci cel ce vrea ca să ajungă la spor duhovnicesc, trebuie, înainte de toate, să se lepede de voile sale şi să câştige pentru totdeauna plânsul şi averea. Nemailuând aminte la păcatele altora, ci numai la ale sale, să plângă pentru ele, ziua şi noaptea, şi să nu aibă prietenie cu vreun om. Căci sufletul îndurerat de întâmplări triste şi străpuns de amintirea păcatelor de mai înainte, se face mort pentru lume şi lumea se face moartă pentru el, adică patimile trupului se fac nelucrătoare, precum şi omul pentru patimi.

ˇ Iar cel ce la începutul lepădării nu primeşte plânsul în inimă, nici lacrimi duhovniceşti, nici gândul la chinurile fără sfârşit, nici liniştirea adevărată, nici rugăciunea stăruitoare, nici psalmodia, nici meditarea dumnezeieştilor Scripturi, cel ce nu câştigă deprinderea acestora, ca să fie silit de o stăruinţă neîncetată să facă acestea cu mintea chiar dacă nu vrea, şi să înflorească în cugetul lui frica de Dumnezeu, unul ca acesta se odihneşte încă în dragostea de lume şi nu poate dobândi mintea curată în rugăciune. Căci evlavia şi frica de Dumnezeu curăţesc sufletul de patimi şi ajută minţii să se elibereze şi o duc spre contemplaţia naturală şi o fac să se înalţe la cunoştinţa lui Dumnezeu (la teologie), pe care o primeşte în schima fericirii. Pentru că celor ce o iau asupra lor le dăruieşte încă de aici arvunile şi le-o păzeşte neclintită.
Deci să grijim cu toată puterea de lucrarea făptuitoare, prin care suntem înălţaţi cu evlavie. Ea este curăţia cugetării, al cărei rod este contemplaţia naturală şi cunoaşterea lui Dumnezeu (teologia). Căci făptuirea este uşa contemplaţiei, cum zice mintea cea mai înfocată şi mai teologică. Deci dacă nu vom griji de făptuire, vom fi pustii de orice înţelepciune. Chiar dacă ar ajunge cineva la culmea virtuţii, are trebuinţă de osteneala nevoinţei, ca să-şi strunească pornirile neregulate ale trupului şi să-şi păzească gândurile. Numai aşa am putea să ne împărtăşim de sălăşluirea lui Hristos. Căci pe cât se înmulţeşte în noi dreptatea, pe atâta creşte bărbăţia duhovnicească. Şi desăvârşindu-se mintea, se uneşte întreagă cu Dumnezeu, se umple de lumina dumnezeiască şi primeşte descoperirea tainelor negrăite. Atunci descoperă cu adevărat locul cuminţeniei, al tăriei, al destoiniciei ca să cunoască toate, al îndelungimii de zile şi vieţi, al luminii ochilor şi al păcii. Căci până e prinsă în lupta cu patimile, încă nu e vremea să se bucure de acestea. Fiindcă virtuţile şi păcatele fac mintea oarbă. Unele, ca să nu vadă virtuţile; celelalte, ca să nu vadă păcatele. Dar când se odihneşte de război şi se învredniceşte de darurile duhovniceşti, atunci se face întreagă luminoasă, stând sub lucrarea îndesată a harului. Atunci stăruie neclintită în contemplarea (vederea) celor duhovniceşti. O minte ca aceasta nu mai e legată de cele de aici, ci s-a mutat din moarte la viaţă.

ˇ Pentru că cel ce se luptă şi a ajuns să se apropie de Dumnezeu şi să se facă părtaş de sfânta lumină şi să fie rănit de dorul ei, se desfată de Domnul cu o bucurie duhovnicească şi necuprinsă, precum zice dumnezeiescul psalm: Desfătează-te de Domnul, şi să-ţi dea ţie cererile inimii tale; şi va arăta ca o lumină dreptatea ta şi judecata ta ca miezul zilei. Căci ce dor al sufletului e aşa de puternic şi de anevoie de suportat ca cel ce vine de la Dumnezeu în sufletul care e curăţit de tot păcatul şi care zice din adevărata simţire a inimii: Sunt rănit de dragoste? Fulgerările frumuseţii dumnezeieşti sunt cu totul de negrăit şi de nepovestit. Nu le înfăţişează cuvânt, nu le primeşte ureche. Chiar de ai vorbi de lumina luceafărului, de strălucirea lunii, de lumina soarelui, toate sunt nimic faţă de slava aceea şi sunt cu mult mai prejos de lumina adevărată, decât noaptea adâncă, sau luna întunecată, de amiaza cea mai luminată. Aşa ne-a învăţat şi Vasile, dumnezeiescul dascăl, cel care a cunoscut acestea prin cercare şi învăţându-le ni le-a predat nouă.

ˇ Dar cine nu s-ar minuna şi de lucrul următor, care e dovada marii lui smerenii de cuget. Învrednicit de multă vreme de treapta preoţească şi ajuns la cele prin vieţuire şi cunoştinţă, fugea aşa de mult povara dumnezeieştilor slujbe, încât în cele mai multe din timpurile nevoinţelor sale, aproape că nu primea să se apropie de sfânta masă. Ba, vieţuind cu atâta curăţie, nici împărtăşirea de dumnezeieştile Taine nu o primea când avea întâlnire cu oamenii, măcar că nu spunea nimic pământesc, ci primea întâlnirea pentru folosul celor ce o cereau. Iar când voia să se Împărtăşească de dumnezeieştile Taine, cerea îndurarea lui Dumnezeu prin rugăciuni, psalmodii şi mărturisiri. Căci se cutremura de glasul preotului, când rostea şi zicea: Sfintele Sfinţilor. Fiindcă zicea că toată biserica se umple de Sfinţii Îngeri şi însuşi Împăratul Puterilor săvârşeşte tainic cele sfinte şi se preface în inimile noastre în trup şi sânge. De aceea zicea că trebuie să devenim curaţi şi oarecum afară de trup şi aşa să îndrăznim a ne apropia, fără nici o îndoială şi ezitare, de preacuratele lui Hristos Taine, ca să ne facem părtaşi de luminarea din ele. Căci mulţi dintre Sfinţii Părinţi au văzut pe Îngeri, stând de pază în jurul lor. De aceea se şi păzeau în tăcere, nevorbind cu nimeni. Mai zicea şi aceea că atunci când trebuie să-şi vândă el însuşi lucrul mâinilor sale, ca nu cumva, vorbind şi răspunzând, să spună vreo minciună, vreun jurământ, sau vreo vorbă de prisos, sau vreun altfel de păcat, mai bine tăcea, lăsând să pară că e prost. Şi tot cel ce voia să cumpere, lua de la el şi da ce voia. Şi primea ceea ce i se da cu mulţumire, negrăind nimic, acest bărbat cu adevărat înţelept.

Sfântul Ioan Damaschin

ˇ Trebuie să se ştie că omul fiind îndoit, adică constând din suflet şi din trup, îndoite are şi simţurile şi virtuţile acestora. Şi cinci sunt ale sufletului şi cinci ale trupului. Simţurile sufleteşti, pe care înţelepţii le numesc şi puteri, sunt acestea: mintea, cugetarea, părerea, închipuirea şi simţirea; iar cele trupeşti: vederea, mirosul, auzul, gustul şi pipăitul. Din această pricină îndoite sunt şi virtuţile lor; îndoite şi păcatele. Încât e cu trebuinţă ca tot omul să ştie limpede câte sunt virtuţile sufleteşti şi câte cele trupeşti; şi care sunt, iarăşi, patimile sufleteşti şi care cele trupeşti. Virtuţi sufleteşti zicem că sunt mai întâi aceste patru cele mai generale, care sunt: bărbăţia, prudenţa, cumpătarea şi dreptatea. Din acestea se nasc virtuţile sufleteşti: credinţa, nădejdea, dragostea, rugăciunea, smerenia, blândeţea, îndelunga răbdare, suferirea răului, bunătatea, nemânierea, cunoştinţa dumnezeiască, neiuţimea, simplitatea, netulburarea, neînfumurarea, nemândria, nepizmuirea, neviclenia, neiubirea de argint, compătimirea, milostenia, generozitatea, neîntristarea, străpungerea inimii, sfiala, evlavia, dorinţa bunurilor viitoare, dorul după Împărăţia lui Dumnezeu, poftirea înfierii. Iar virtuţi trupeşti, mai bine zis unelte ale virtuţilor, care se nasc întru cunoştinţă şi după Dumnezeu şi duc pe om afară de orice făţărie şi dorinţă de a plăcea oamenilor, la înaintarea în smerenie şi nepătimire, sunt acestea: înfrânarea, postea, postul, foametea, setea, privegherea, starea de toată noaptea, plecarea deasă a genunchilor, neîmbierea, mulţumirea cu o singură haină, mâncarea uscată, mâncarea târzie, mâncarea puţină, băutura de apă, culcarea pe pământ, sărăcia, neaverea, austeritatea, neîmpodobirea, neiubirea de sine, singurătatea, liniştea, neişirea din casă, lipsă, mulţumirea cu ce ai, tăcerea, procurarea celor de trebuinţă prin lucrul mâinilor, toată reaua pătimire şi nevoinţa trupească şi alte asemenea. Toate acestea sunt cât se poate de necesare şi de folositoare când trupul e sănătos şi tulburat de patimi trupeşti. Iar dacă e neputincios şi cu ajutorul lui Dumnezeu a biruit acestea, nu sunt aşa de necesare, întrucât sfânta smerenie şi rugăciune întregesc toate. Dar acum trebuie să vorbim şi despre păcatele sufleteşti şi trupeşti, adică despre patimi. Patimi sufleteşti sunt acestea: uitarea, nepăsarea şi neştiinţa. Când ochiul sufletului, sau mintea, e întunecat de acestea trei, e luat apoi în stăpânire de toate patimile care sunt acestea: neevlavia, credinţa strâmbă sau toată erezia, blasfemia, iuţimea, mânia, amărăciunea, înfurierea năpraznică, ura de oameni, pomenirea răului, vorbirea de rău, osândirea, întristarea fără temei, frica, laşitatea, cearta, rivalitatea, pizma, slava deşartă, mândria, făţărnicia, minciuna, necredinţa, zgârcenia, iubirea de materie, împătimirea, afecţiunea pentru cele pământeşti, trândăvia, micimea, de suflet, nemulţumirea, cârtirea, înfumurarea, părerea de sine, trufia, îngâmfarea, iubirea de stăpânire, dorinţa de a plăcea oamenilor, viclenia, neruşinarea, nesimţirea, linguşirea, înşelăciunea, ironia, duplicitatea, învoirea cu păcatele părţii pătimaşe şi gândirea deasă la ele, rătăcirea gândurilor, iubirea de sine, care e maica şi rădăcina tuturor relelor, iubirea de argint, reaua nărăvire şi răutatea. Iar patimi trupeşti sunt: lăcomia pântecelui, nesăturarea, desfătarea, beţia, mâncarea pe ascuns, iubirea de plăceri felurite, curvia, preacurvia, desfrâul, necurăţia, amestecarea sângelui (incestul), stricarea pruncilor, împreunarea cu dobitoacele, poftele rele şi toate patimile urâte şi potrivnice firii, furtul, jefuirea celor sfinte (sacrilegiul), hoţia, uciderea, orice moleşie trupească şi bucurie de voile trupului mai ales când trupul e sănătos, ghicirile, descântecele, farmecele, prezicerile, iubirea de podoabe, uşurătatea, moliciunile, înfrumuseţările, vopsirea feţei, pierderea vremii, umblarea fără rost, jocurile de noroc, reaua şi pătimaşa întrebuinţare a lucrurilor dulci ale lumii, viaţa iubitoare de trup, care, îngroşând mintea, o face pământească şi dobitocească şi nu o lasă niciodată să tindă spre Dumnezeu şi spre lucrarea virtuţilor. Iar rădăcinile tuturor patimilor acestora şi, cum ar zice cineva, cele dintâi pricini ale lor sunt: iubirea de plăcere, iubirea de slavă şi iubirea de argint, din care se naşte tot răul. Dar nu săvârşeşte omul nici un păcat, dacă nu-l biruie şi nu-l iau în stăpânire mai întâi aceşti uriaşi puternici, cum zice preaînţeleptul între asceţi Marcu, adică uitarea, nepăsarea şi neştiinţa. Iar pe acestea le naşte plăcerea, odihna, iubirea slavei de la oameni şi împrăştierea. Dar pricina cea dintâi a tuturor acestora şi aşa zicând maica cea mai rea a lor este, cum am zis, iubirea de sine, sau iubirea neraţională de trup şi alipirea pătimaşă de el. iar împrăştierea şi moleşirea minţii, împreună cu alunecarea la glume şi la vorbe de ruşine, pricinuiesc multe rele şi căderi, ca şi îndrăzneala şi râsul. Dar înainte de toate acestea, trebuie să ştim că iubirea pătimaşă de multe de multe feluri şi de multe forme, şi multe sunt plăcerile care amăgesc sufletul, când nu se întăreşte prin trezvie întru frica de Dumnezeu şi în dragoste de Hristos, îngrijindu-se de lucrarea virtuţilor. Căci se ivesc nenumărate plăceri care atrag la ele ochii sufletului: cele ale trupurilor, cele ale avuţiei, ale dezmierdării, ale slavei, ale nepăsării, ale mâniei, ale stăpânirii, ale iubirii de argint, ale zgârceniei. Toate se înfăţişează amăgitor cu arătări strălucite şi plăcute, în stare să atragă pe cei vrăjiţi de ele, care nu iubesc cu putere virtutea şi nu rabdă asprimea ei. Căci aproape toată afecţiunea pământească şi împătimirea de ceva din cele materiale naşte plăcere şi desfătare în cel împătimit şi înnebuneşte şi vatămă în chip pătimaş partea poftitoare a sufletului, întrucât supune pe cel biruit iuţimii, mâniei, a sufletului, întrucât supune pe cel biruit iuţimii, mâniei, întristării şi ţinerii minte a răului, când e lipsit de ceea ce doreşte. Iar dacă împreună cu împătimirea mai stăpâneşte pe om şi o mică obişnuinţă, îl face pe cel stăpânit de ea să fie dus, pe nesimţite, până la capătul acestei împătimiri neraţionale, pentru plăcerea ascunsă în ea. Căci plăcerea poftei e de multe feluri, cum s-a mai spus mai înainte, şi nu se satisface numai prin curvie şi prin altă desfătare trupească, ci şi prin celelalte patimi, odată ce şi neprihănirea stă nu numai în oprirea de la curvie şi de la celelalte plăceri de sub pântece, ci şi în înstrăinarea de celelalte plăceri. De aceea desfrânat este şi iubitorul de avuţii, iubitorul de argint şi zgârcitul. Căci precum acela iubeşte trupurile, aşa şi acesta avuţiile; ba este cu atât mai desfrânat acesta, cu cât nu are o aşa de mare silă de la fire, care să-l împingă. De fapt vizitiu nedestoinic ar fi socotit cu adevărat nu acela care nu poate stăpâni un cal nărăvaş şi anevoie de strunit, ci acela care nu-şi poate supune pe unul blând şi mai supus. Dar e vădit în tot felul că pofta de avuţii e de prisos şi nu după fire, neavându-şi puterea într-o silă a firii, ci în voia liberă cea rea. De aceea nu are scuză cel ce păcătuieşte lăsându-se biruit de aceasta cu voia. Astfel trebuie să cunoaştem limpede că iubirea de plăcere nu se mărgineşte numai la desfătare şi la bucuria de trupuri, ci se arată în tot chipul şi prin tot lucrul iubit de voia liberă a sufletului şi prin toată împătimirea. Dar ca să fie cunoscute şi mai limpede patimile după cele trei părţi ale sufletului, am socotit să adăugăm pe scurt şi acestea: sufletul se împarte în trei: în raţiune, iuţime şi poftă. Păcatele din raţiune sunt acestea: necredinţa, erezia, nebunia, hula (blasfemia), nemulţumirea, încuviinţările păcatelor care se ivesc din partea pătimitoare. Iar tămăduirea şi leacul acestor rele este credinţa neîndoioasă în Dumnezeu şi în dogmele adevărate, neînşelătoare şi ortodoxe, cugetarea neîncetată la cuvintele Duhului, rugăciunea curată şi neîncetată şi mulţumirea către Dumnezeu. Păcatele iuţimii sunt acestea: cruzimea, ura, necompătimirea, pomenirea răului, pizma, uciderea şi cugetarea necontenită la unele ca acestea. Iar tămăduirea şi leacul lor: iubirea de oameni, dragostea, blândeţea, iubirea de oameni, compătimirea, suferirea răului şi singurătatea. Păcatele părţii poftitoare sunt acestea: lăcomia pântecelui, nesăturarea, beţia, curvia, preacurvia, necurăţia, desfrânarea, iubirea de avuţii, pofta de slavă deşartă, de bani, de bogăţie şi de plăcerile trupeşti. Iar tămăduirea şi leacul lor: postul, înfrânarea, reaua pătimire, neaverea, împărţirea averilor la săraci, dorinţa bunurilor viitoare nemuritoare, dorul după Împărăţia lui Dumnezeu şi poftirea înfierii. Dar trebuie să punem şi diagnoza gândurilor pătimaşe, prin care se săvârşeşte tot păcatul. Gândurile în care se cuprind toate păcatele sunt opt: al lăcomiei pântecelui, al curviei, al iubirii de argint, al mâniei, al întristării, al trândăviei, al slavei deşarte şi al mândriei. Ca aceste opt gânduri să ne tulbure sau ca să nu stăruiască, sau ca să stârnească patimile, sau ca să nu le stârnească, atârnă de noi. Altceva este adică momeala (atacul), altceva însoţirea, altceva lupta, altceva patima, altceva învoirea (consimţirea), care e aproape de faptă şi se aseamănă ei, altceva lucrarea şi altceva robirea. Momeala este gândul adus simplu în minte de vrăjmaşul, ca de pildă: fă aceasta sau aceea, cum i-a zis Domnului şi Dumnezeului nostru: Zi ca să se facă pietrele acestea pâini. Aceasta, cum s-a spus, nu atârnă de la noi. Însoţirea este primirea gândului strecurat de vrăjmaş, preocuparea cu el şi convorbirea plăcută a voi noastre cu el. patima este deprinderea cu gândul strecurat de vrăjmaş, care se naşte din însoţire, şi învârtirea necontenită a cugetării şi a închipuirii în jurul lui. Lupta este împotrivirea cugetării fie la stingerea patimii din gând sau a gândului pătimaş, fie prin învoire, cum zice Apostolul: Căci trupul pofteşte împotriva duhului, iar duhul împotriva trupului; şi aceştia se împotrivesc unul altuia. Luarea în robie este ducerea silnică şi fără voie a inimii, stăpânit de prejudecată şi de o îndelungată obişnuinţă. Învoirea este consimţirea cu patima din gând. Iar lucrarea însăşi împlinirea cu faptă a gândului pătimaş încuviinţat. Deci cel ce cugetă nepătimaş de la început, sau respinge prin împotrivire şi certare momeala, a tăiat dintr-o dată toate cele ce urmează. Lăcomia pântecelui e stinsă prin înfrânare; curvia prin dorul dumnezeiesc şi prin dorinţa bunurilor viitoare; iubirea de argint prin compătimirea celor săraci; mânia prin dragostea faţă de toţi şi prin bunătate; întristarea lumească prin bucuria duhovnicească; trândăvia prin răbdare, stăruinţă şi mulţumire către Dumnezeu; salva deşartă prin lucrarea ascunsă a poruncilor şi prin rugăciunea necontenită întru zdrobirea inimii; mândria prin aceea că nu judecăm şi nu dispreţuim pe nimeni, cum a făcut fariseul, ci ne socotim pe noi ca pe cei mai de pe urmă dintre toţi.

ˇ Sufletul având deci trei părţi, precum s-a arătat mai înainte (căci trei sunt părţile lui: raţiunea, iuţimea şi pofta, dacă în iuţime este dragoste şi iubire de oameni şi în poftă, curăţie şi neprihănire, raţiunea este luminată; iar dacă în iuţime este ură de oameni şi în poftă desfrânare, raţiunea este întunecată). Deci raţiunea atunci este sănătoasă şi cumpătată şi luminată, când are afectele supuse şi contemplă raţiunile făpturilor lui Dumnezeu duhovniceşte (curat) şi e înălţată către fericita şi Sfânta Treime. Iar iuţimea atunci se mişcă după fire, când iubeşte pe toţi oamenii şi nu are faţă de nici unul dintre ei supărare sau pomenire de rău. În sfârşit pofta, când a omorât patimile prin smerită cugetare, înfrânare şi neavere, adică a omorât plăcerea trupului, dorinţa după avuţie şi după slava trecătoare, şi s-a întors spre dragostea dumnezeiască şi nemuritoare. Căci pofta spre acestea trei îşi are mişcarea: sau spre plăcerea trupului, sau spre slava deşartă, sau spre câştigarea de avuţie. Iar prin dorinţa aceasta nesocotită dispreţuieşte pe Dumnezeu şi poruncile lui dumnezeieşti, uită de nobila sa obârşie dumnezeiască, se sălbăticeşte faţă de aproapele, îşi întunecă raţiunea şi n-o mai lasă să privească spre adevăr.

ˇ De fapt fiecare se îndeletniceşte cu vreuna din aceste virtuţi în parte. De pildă unul săvârşeşte milostenie o vreme oarecare. Dar îndeletnicindu-se numai puţintel cu acestea, nu putem zice de el că este milostiv propriu zis, mai ales când nu săvârşeşte bine şi în chip plăcut de Dumnezeu ceea ce săvârşeşte. Căci nici binele nu e bine, când nu se lucrează bine, ci e bine cu adevărat când nu-şi aşteaptă ca plată pentru aceasta sau aceea plăcerea de la oameni, de pildă bunul nume, sau slava de la ei, nici nu se face din lăcomie sau nedreptate. Fiindcă Dumnezeu nu caută la binele ce se face şi pare că e bine, ci la scopul pentru care se face. Căci spun şi de Dumnezeu purtătorii Părinţi, că atunci când mintea uită scopul evlaviei, fapta văzută a virtuţii fără rost. Căci cele ce se fac fără dreapta socoteală şi fără scop, nu numai că nu folosesc la nimic, chiar dacă sunt bune, ci şi vatămă; precum se întâmplă deopotrivă cu cele ce par că sunt rele, dar se fac în scopul cinstirii de Dumnezeu, cum e de pildă fapta celui ce intră într-o casă de desfrâu, ca să scape de la pieire o femeie pierdută. De aici e vădit că nu e milostiv cel ce s-a îndeletnicit cu milostenia, nici înfrânat cel care a făcut la fel cu înfrânarea, ci cel ce s-a îndeletnicit cât mai mult şi toată viaţa lui, deplin, cu această virtute, folosindu-se de dreapta socoteală, fără greşeală. Căci mai mare decât toate virtuţile este dreapta socoteală, care e împărăteasa şi virtutea virtuţilor. Precum iarăşi în cazul celor dimpotrivă nu numim desfrânat, sau beţiv, sau mincinos pe cel ce a alunecat o dată în vreuna din acestea, ci pe cel ce a căzut de foarte multe ori şi rămâne neîndreptat. Pe lângă cele spuse, mai trebuie să se ştie mai ales acesta, care e de mare trebuinţă tuturor celor ce râvnesc să dobândească virtutea şi se sârguiesc să ocolească păcatul: cu cât e sufletul neasemănat mai bun decât trupul, şi mai distins şi mai cinstit în lume şi foarte însemnate privinţe, cu atât sunt şi virtuţile sufleteşti mai bune decât cele trupeşti, mai ales cele care imită pe Dumnezeu şi poartă haine dumnezeieşti. Cu totul dimpotrivă trebuie să socotim despre păcatele sufleteşti că se deosebesc de patimile trupeşti în ce priveşte efectele lor şi pedeapsa lor, măcar că acest lucru îl uită mulţi, fără să ştiu cum. Beţia, curvia, preacurvia, furtul şi cele apropiate acestora, oricât sunt de urâte la arătare celor evlavioşi şi celor de fug de ele, sau le pedepsesc, nu pricinuiesc atâta durere celor ce stăruiesc în ele fără să se îndrepte, în comparaţie cu patimile sufleteşti, care sunt cu mult mai rele şi mai grele ca acelea şi care duc la starea dracilor şi la osânda veşnică rânduită acelora pe cei stăpâniţi de ele. E vorba de pizmă, de pomenirea răului, de răutate, de învârtoşare şi de iubirea de argint, care-i rădăcina tuturor relelor, după Apostol, şi de cele asemenea.

ˇ Numai omul, această vieţuitoare mintală şi raţională, este dintre toate după chipul şi după asemănarea lui Dumnezeu, pentru demnitatea minţii şi a sufletului, adică pentru necuprinsul, nevăzutul, nemurirea şi libertatea voii, ca şi pentru însuşirea de stăpânitor, născător de prunci şi ziditor. Iar după asemănare este pentru raţiunea virtuţii şi a faptelor noastre care imită pentru Dumnezeu şi poartă nume duhovnicesc, adică pentru dispoziţia filantropică faţă de cei din neamul omenesc, pentru îndurarea, mila şi dragostea aproapelui şi pentru compătimirea arătată altora. Fiţi milostivi, zice Hristos Dumnezeu, precum şi Tatăl vostru cel ceresc milostiv este. După chipul îl are orice om, căci Dumnezeu nu se căieşte de darurile sale. Dar după asemănarea o au foarte puţini şi numai cei virtuoşi, sfinţii şi cei ce imită pe Dumnezeu în bunătate, pe cât e cu putinţă oamenilor.

Teodor al Edesei

ˇ Trei sunt patimile cele mai generale, din care se nasc toate: iubirea de plăcere, iubirea de argint şi iubirea de slavă. Acestora le urmează alte cinci duhuri ale răutăţii. Iar din acestea se naşte un roi mare de patimi şi toate chipurile răutăţii cu multe feţe. Deci cel ce a biruit pe aceşti trei conducători şi fruntaşi a suportat împreună cu ei şi pe cei cinci şi a supus apoi toate patimile.

ˇ Toate câte le-am făcut cu patimă ne asupresc apoi sufletul în chip pătimaş prin amintirile lor. Iar când se vor şterge amintirile pătimaşe cu totul din inimă, ca să nu o mai momească pe ea, apare semnul iertării păcatelor de mai înainte. Căci până ce sufletul se mişcă cu patimă, se arată şi stăpânirea păcatului în el.

ˇ Patimile trupeşti şi materiale se micşorează şi se vestejesc prin suferinţele trupului. Iar cele sufleteşti şi nevăzute se ating prin smerita cugetare, prin blândeţe şi dragoste.

ˇ Unii au întrebat cu nedumerire: oare gândul stârneşte patima, sau patima gândul? Şi între ei, unii zic că aceea, alţii că acesta. Eu zic că din patimi se stârnesc gândurile. Căci dacă n-ar fi fost patimile în suflet, nu l-ar fi tulburat gândurile lor.

ˇ Pe cei ce petrec în lume şi sunt aproape de materiile patimilor, dracii îi războiesc şi-i luptă cu războiul lucrurilor. Iar pe cei din pustie, pentru raritatea lucrurilor, îi supără cu gândurile, dar e cu mult mai cumplit războiul al doilea, ca cel dintâi. Căci războiul prin lucruri are trebuinţă de vreme, de loc şi de iscusinţă. Dar cel al minţii este uşor de oprit. Ajutor împotriva acestei lupte netrupeşti ni s-a dat rugăciunea curată, din care pricină s-a şi rânduit să se facă neîncetat. Ea întăreşte mintea pentru luptă, ca una care poate să se săvârşească fără trup.

ˇ Arătând omorârea desăvârşită a patimilor, dumnezeiescul Apostol zice: Iar cei ce sunt ai lui Hristos, trupul şi-au răstignit împreună cu patimile şi cu poftele lui. Căci când omorâm patimile şi stingem poftele şi supunem cugetul trupesc Duhului, atunci luăm crucea şi urmăm lui Hristos. Fiindcă retragerea nu e nimic altceva decât omorârea patimilor şi arătarea vieţii celei ascunse în Hristos.

ˇ Îngerii, fiind slujitori ai dragostei şi ai păcii, se bucură de pocăinţa noastră şi de sporirea în virtute. De aceea se sârguiesc să ne umple de vederi duhovniceşti şi ne-ajută la tot ce e bun. Dimpotrivă, dracii, fiind pricinuitorii mâniei şi ai răutăţii, se bucură de scăderea virtuţii şi se străduiesc să ne abată sufletele spre năluciri urâte.

ˇ Credinţa este un bun lăuntric. Ea naşte în noi frica lui Dumnezeu. Iar frica lui Dumnezeu ne învaţă păzirea poruncilor, care se numeşte făptuire. Iar din făptuire odrăsleşte cinstita nepătimire. Iar rodul nepătimirii este iubirea, care e plinirea tuturor poruncilor, strângându-le ţi ţinându-le pe toate.

ˇ Precum simţirea trupului, când e sănătoasă, simte boala care îl stăpâneşte, iar cel nu o simte boleşte de nesimţire, aşa şi mintea, câtă vreme are nevătămată lucrarea sa, cunoaşte puterile sale şi ştie unde îi vin patimile cu mai multă silnicie şi spre acea parte îşi îndreaptă lupta cu tărie. Dar e trist când îşi cheltuieşte zilele în nesimţire, asemănându-se celui ce luptă noaptea şi nu vede gândurile vrăjmaşilor.

ˇ S-a scris că vinul înveseleşte inima omului. Dar tu, care ai făgăduit să te tânguieşti şi să plângi, ocoleşte această veselie şi te vei veseli de daruri duhovniceşti. Căci înveselindu-te de vin, vei convieţui cu gânduri de ruşine şi vei ajunge în multe supărări.

ˇ Ia seama să nu petreci sărbătorile în băuturi de vin, ci în înnoirea minţii şi curăţia sufletului. Căci umplându-ţi pântecele şi îmbătându-te de vin mai degrabă vei mânia pe înainte stătătorul sărbătorii.

ˇ Am auzit de la bătrâni încercaţi în făptuire că gândurile rele se nasc din frumuseţea hainelor, din săturarea stomacului şi din întâlniri vătămătoare.

ˇ De locuieşti cu un Părinte duhovnicesc şi ai simţit folosul de la el, nimeni să nu te despartă de dragostea lui şi împreună locuirea cu el. Să nu-l judeci în ceva, să nu-l vorbeşti de rău dacă eşti mustrat sau lovit, să nu dai ascultare vreunuia care-l defaimă, să nu te însoţeşti cu cel ce-l batjocoreşte, ca să nu se mânie Domnul asupra ta şi să te şteargă din cartea celor vii.

ˇ Să nu fii judecătorul faptelor Părintelui tău, ci împlinitorul poruncilor lui. Căci dracii au năravul să-ţi arate lipsurile lui, ca să-ţi astupe urechile de la cuvintele lui şi aşa să te scoată din luptă ca pe un ostaş slab şi fricos, sau să te fure prin gânduri de necredinţă şi să te facă neputincios pentru orice virtutea.

ˇ Cel ce nu ascultă de poruncile Părinţilor calcă cele mai însemnate datorii ale făgăduinţei. Iar cel ce a luat în braţe ascultarea, junghiindu-şi voia sa cu sabia smeritei cugetări, împlineşte, după puterea sa, cele ce le-a făgăduit lui Hristos în faţa multor martori.

ˇ Luând seamă, am cunoscut şi am învăţat limpede că vrăjmaşii vieţii noastre, dracii, pizmuiesc foarte tare pe cei ce se nevoiesc în ascultarea Părinţilor, scrâşnind din dinţi împotriva lor şi născocind tot felul de uneltiri. Ce nu fac şi ce nu le furişează în minte, ca să-i desfacă din braţele pământeşti? Le dă prilejuri aşa zise binecuvântate, stârnesc întăriri, ridică ură împotriva Părintelui, înfăţişează sfaturile lui ca săgeţi ascuţite. Ce, zic, din om liber te-ai făcut rob şi încă rob al unui despot fără milă? Până când te vei lăsa ros de jugul robiei şi nu vei vedea lumina judecăţii? Apoi te împing la primiri de oaspeţi, la cercetări de bolnavi şi la îngrijirea de cei săraci. Pe urmă laudă peste măsură nevoinţa liniştirii şi a singurătăţii celei mai de pe urmă şi seamănă tot felul de neghină rea în inima ostaşului evlaviei, numai ca să-l scoată din turma duhovnicească şi să-l tragă de la limanul neînviforat, spre a-l arunca în vârtejul pierzător de suflet al mării înfuriate. La urmă, luându-l ca pe un rob în stăpânirea lor îl, folosesc după voile lor cele rele.

ˇ Dar ţie, celui ce eşti în ascultarea Părintelui, să nu-ţi scape nebăgată în seamă viclenia vrăjmaşilor şi a potrivnicilor. Nu uita nici de făgăduinţa ce ai dat-o lui Dumnezeu. Să nu te laşi biruit de ocări, să nu te înfricoşezi de mustrări, de batjocuri şi de luare în râs, să nu te supui gândurilor rele, care umflă lucrurile, să nu fugi de asprimea părintească şi să nu necinsteşti jugul blând al smereniei prin îndrăzneala plăcerii de sine şi a încăpăţânării. Ci punându-ţi la inimă cuvântul Domnului, că: Cel ce va răbda până la sfârşit acela se va mântui, poartă cu răbdare lupta ce-ţi este dată ţie, privind la Iisus, căpetenia şi desăvârşitorul credinţei noastre.

ˇ Credinţa dreaptă şi lăuntrică naşte frica de Dumnezeu. Iar frica de Dumnezeu ne învaţă păzirea poruncilor. Căci frica Lui, zise, naşte păzirea poruncilor. Din păzirea poruncilor, se naşte virtutea cu fapta, care e începutul virtuţii contemplative. Iar roada acestora e nepătimirea. Din nepătimire apoi se naşte în noi dragostea. Iar despre dragoste zice învăţăcelul iubit: Dumnezeu este dragoste şi cine rămâne în dragoste rămâne în Dumnezeu şi Dumnezeu în el.

ˇ Cel ce te-ai lepădat de grijile vieţii şi ai îmbrăcat lupta nevoinţei, să nu pofteşti a avea bogăţie spre a împărţi săracilor. Căci şi aceasta este o amăgire a celui rău, care ne împinge la slava deşartă, ca să încurce mintea în tot felul de ocupaţii. Chiar dacă ai numai pâine şi apă, poţi să îţi câştigi cu ele plata iubirii de străini. Iar de nu ai nici aceasta, ci primeşti pe străin numai cu gândul bun şi-i dai cuvânt de mângâiere, de asemenea poţi să-ţi câştigi plata iubirii de străini. Ai pentru aceasta ca pildă pe văduva, pentru mărturiseşte Domnul în Evanghelie şi care a întrecut prin cei doi bănuţi gândul şi puterea bogaţilor.

ˇ Acestea au spus pentru cei ce se îndeletnicesc cu liniştirea (isihia). Iar cei ce se află sub ascultarea Părintelui un lucru numai să aibă în minte: să nu cadă întru nimic din porunca părintească. Făcând dimpotrivă, cei ce vor cădea din această poruncă şi petrecere vor fi nevrednici de orice virtute şi petrecere duhovnicească.

ˇ Ca prieteni trebuie să ai, iubitorule de Hristos, pe cei ce-ţi sunt de folos şi să-ţi ajută la vieţuirea ta. Bărbaţi paşnici, zice, să-ţi fie prietenii tăi, fraţi duhovniceşti şi Părinţi sfinţi; despre care şi Domnul nostru a zis: Mama mea şi fraţii mei aceştia sunt, care fac voia Tatălui meu celui din ceruri.

ˇ Să nu pofteşti mâncări felurite şi de mult preţ şi desfătări aducătoare de moarte. Căci cea dedată desfătărilor, zice, a murit fiind încă vie. Dacă e cu putinţă, fugi chiar de săturarea cu cele uşor de găsit. Căci s-a scris: Nu vă amăgiţi cu săturarea stomacului.

ˇ Petrecerea deasă afară de chilia ta să o lepezi, dacă ţi-ai ales să te linişteşti. Căci este foarte păgubitoare, ia harul, întunecă judecata, vestejeşte dorul. De aceea s-a zis: Rătăcirea poftei schimbă mintea cea fără răutate. Prin urmare taie legăturile cu cei mulţi (afecţiunile faţă de cele multe) ca să nu se împrăştie mintea şi să nu-ţi tulburi putinţa (modul liniştirii).

ˇ Şezând în chilia ta, să nu faci lucrul tău fără judecată şi plin de lene. Căci cel ce călătoreşte fără ţintă se va osteni în deşert. Ci ţine-te de lucrarea cea bună: adună-ţi mintea, ţine mereu înaintea ochilor ceasul din urmă al morţii, adu-ţi aminte de deşertăciunea lumii, cât de înşelătoare, de neputincioasă şi fără de preţ este, cugetă la înfricoşată dare de seamă, cum au să înfăţişeze duşmănoşii purtători de catastife faptele noastre, cuvintele, gândurile pe care ei ni le-au strecurat în minte, iar noi le-am primit. Adu-ţi aminte şi de muncile iadului şi cum stau acolo închise sufletele, aminteşte-ţi şi de aceea mare şi înfricoşată zi, adică de învierea cea de obşte şi de înfăţişarea înaintea lui Dumnezeu, de cea din urmă hotărâre a Judecătorului care nu greşeşte. Gândeşte-te la osânda care va pune stăpânire pe păcătoşi, la ruşinea, la mustrarea cunoştinţei, la scoaterea afară de la Dumnezeu şi la aruncarea în focul cel veşnic, la viermele care nu moare, la întunericul cel neluminat, unde este plângerea şi scrâşnirea dinţilor. La acestea şi la toate celelalte chinuri gândindu-te, să nu lipseşti a-ţi uda obrajii, haina, locul unde şezi cu şiroaie de lacrimi, căci cu asemenea gânduri am văzut pe mulţi dobândind mare mulţime de lacrimi şi curăţindu-şi în chip minunat toate puterile sufletului.

ˇ Dar gândeşte-te şi la bunătăţile care aşteaptă pe cei drepţi: la înfăţişarea de-a dreapta lui Hristos, la glasul Stăpânului, care-i binecuvântă, la moştenirea Împărăţiei Cerurilor, la darul cel mai presus de minte, la lumina aceea a tot dulce, la bucuria care nu are sfârşit şi nu e întreruptă de întristare, la locaşurile acelea cereşti, la petrecerea cu Îngerii şi la toate celelalte bunătăţi făgăduite celor ce se tem de Domnul.

ˇ Aceste gânduri să stea la masă cu tine, să doarmă cu tine şi să se scoale cu tine. Ia seama să nu le uiţi pe acestea niciodată, ci oriunde ai fi să nu-ţi desfaci mintea de amintirea lor, ca să fugă gândurile rele. Şi vei fi plin de mângâiere dumnezeiască. Iar sufletul care nu e îngrădit de aceste gânduri nu poate dobândi liniştea. Căci izvorul care nu are apă, în zadar poartă acest nume.

ˇ Pentru cei ce caută liniştirea, s-a legiuit această rânduială: post, cât e cu putinţă, priveghere, culcare pe jos şi toate celelalte rele pătimiri, pentru odihna ce va să vie. Căci nu sunt vrednice pătimirile vremii de acum, faţă de slava ce ni se va descoperi nouă. Dar mai ales rugăciunea curată, să zic aproape neîntreruptă şi neîntreruptă. Căci aceasta este zid sigur, liman liniştit, paznică a virtuţilor, omorâre a patimilor, întărire a sufletului, curăţire a minţii, odihnă a celor osteniţi, mângâiere a celor ce plâng. Rugăciunea este vorbire cu Dumnezeu, vedere a celor nevăzute, încredinţare despre cele dorite, petrecere a îngerilor, îndemn la virtuţi, ipostas al celor nădăjduite. Prinde-te cu toată puterea de această împărăteasă a virtuţilor, o, nevoitorule! Roagă-te cu frică şi cu cutremur, cu minte trează şi veghetoare, ca să fie primită de Domnul rugăciunea ta. Căci: Ochii Domnului, zace, peste cei drepţi şi urechile Lui la cererea lor.

ˇ S-a zis de cineva dintre cei vechi cu multă dreptate şi foarte nimerit, că cei dintâi dintre dracii care ni se împotrivesc cu război sunt cei cărora li s-au încredinţat dorinţele lăcomiei pântecelui, cei ce ne pun în minte iubirea de argint şi cei ce ne îmbie spre slava deşartă. Iar toţi ceilalţi vin pe urma acestora, luând în primire pe cei răniţi de ei.

ˇ Mai uşor este a curăţa un suflet necurat decât a reduce la sănătate un suflet odată curăţit şi iarăşi rănit. Căci celor ce s-au lepădat de curând de tulburarea lumii, în orice greşeli ar fi căzut, le e mai uşor să ajungă la nepătimire. Dar celor ce au gustat din cuvintele bune ale lui Dumnezeu şi au umblat pe calea mântuirii, dar apoi iarăşi s-au întors la păcat, anevoie le este să dobândească nepătimirea, pe de o parte pentru reaua deprindere şi pentru urâta obişnuinţă, pe de alta pentru că darul întristării sare mereu înaintea ochilor şi le aduce în faţă idolul păcatului. Dar sufletul sârguincios şi iubitor de osteneală izbândeşte uşor şi în acest lucru greu de izbândit, cu împreună lucrarea harului dumnezeiesc. Căci acesta ne iubeşte cu îndelungă răbdare, ne cheamă la pocăinţă, iar pe cei ce se întorc îi primeşte cu mila negrăită a îndurărilor, cum am învăţat din Evanghelie prin parabola fiului risipitor.

ˇ Nimeni dintre noi nu e în stare să biruiască cu de la sine putere uneltirile şi meşteşugurile celui viclean, ci cu puterea nebiruită a lui Hristos. Deci în zadar s-au amăgit cei ce se mândresc, lăudându-se că au desfiinţat păcatul prin nevoinţele săvârşite de ei şi prin voia lor liberă. Acesta nu poate fi desfiinţat decât prin harul lui Dumnezeu, ca unul ce a şi fost omorât prin taina de pe cruce. De aceea şi luminătorul Bisericii, Ioan Gură de Aur, zice că: nu ajunge râvna omului, dacă nu se bucură şi de revărsarea ajutorului de sus, dar iarăşi că nu câştigăm nimic din revărsarea harului de sus, dacă nu este râvnă. Acestea amândouă le arată Iuda şi Petru. Cel dintâi bucurându-se de mult ajutor, n-a folosit nimic, fiindcă n-a adus cele ale sale. Iar Petru, cu toate că a râvnit, fiindcă nu s-a bucurat de nici un ajutor, a căzut. Din acestea două se ţese virtutea. De aceea vă rog, zice, nici să nu dormiţi aruncând totul asupra lui Dumnezeu, nici sârguindu-vă să nu socotiţi că dobândiţi totul prin ostenelile voastre.

ˇ Careva dintre cei vechi a spus un cuvânt foarte înţelept şi lesne de priceput despre gânduri, zicând: Judecă gândurile în divanul inimii, dacă sunt ale noastre, sau ale potrivnicilor. Şi pe cele ale noastre şi bune aşează-le în cămara cea mai dinăuntru a sufletului, păzindu-le închise în vistieria cea nejefuită. Iar cele protivnice alungă-le, pedepsindu-le cu loviturile cugetării raţionale, nedându-le nici loc nici sălaş în cuprinsul sufletului tău, sau mai bine zis, junghie-le desăvârşit cu sabia rugăciunii şi a cugetării dumnezeieşti, ca prin omorârea tâlharilor să se înfricoşeze căpetenia tâlharilor. Căci cel ce cercetează cu de-amănuntul gândurile, acela şi iubeşte cu adevărat poruncile.

ˇ Vrăjmaşul vieţii noastre, diavolul, micşorează păcatele noastre prin multe gânduri, şi adeseori le acoperă cu uitarea, ca micşorându-le ostenelile să nu ne mai gândim la plânsul pentru greşeli. Noi însă, fraţilor, să nu uităm de greşelile noastre, chiar dacă ni se pare prin pocăinţă ni s-au iertat. Ci să ne amintim necontenit de păcate şi să nu încetăm a plânge pentru ele; ca să câştigăm smerenia ca soţie bună şi să scăpăm de cursele slavei deşarte şi ale mândriei.

ˇ Cel ce a împreunat făptuirea cu cunoştinţa este un plugar vrednic de laudă, care îşi udă locşorul sufletului din două izvoare foarte limpezi. Căci cunoştinţa înaripează fiinţa tânără prin contemplarea celor mai înalte, iar făptuirea omoară mădularele cele de pe pământ: desfrânarea, necurăţia, patima, pofta cea rea. Iar fiind omorâte acestea, odrăslesc frumos florile virtuţilor, rodind roadele Duhului: dragostea, bucuria, pacea, îndelunga răbdare, bunătatea, credinţa, blândeţea, înfrânarea. Şi atunci acest înţelept plugar, după ce şi-a răstignit trupul său împreună cu patimile şi cu poftele lui, va zice împreună cu patimile şi cu poftele lui, va zice împreună cu propovăduitorul de Dumnezeu purtător: Nu mai trăieşte în mine Hristos; ceea ce trăiesc, trăiesc prin credinţă, prin aceea a Fiului lui Dumnezeu, care m-a iubit pe mine şi s-a dat pe Sine pentru mine.

ˇ Să nu uiţi nici aceea, iubitorule de Hristos, că patima, aflând în tine un locşor şi înrădăcinându-se ca deprindere, aduce cu sine în acelaşi ocol şi altele. Chiar dacă patimile se împotrivesc între olaltă şi făcătorii lor, dracii, la fel, dar toţi caută în unire pierzania noastră.

ˇ Cel ce-şi vestejeşte floarea trupului prin nevoinţă (asceză) şi taie toată voia lui, acela poartă semnele lui Hristos în trupul său cel muritor.

ˇ Alungă departe de la tine duhul vorbăriei. Căci în el zac patimi foarte cumplite. De aici vine minciuna, îndrăzneala, glumele proaste, neruşinarea, vorbele nebuneşti şi, scurt grăind, din vorbă multă nu va lipsi păcatul; iar bărbatul tăcut este scaun al simţirii. Ba vom da şi socoteală pentru orice cuvânt deşert, cum a zis Domnul. Aşadar tăcerea e foarte trebuincioasă şi folositoare.

ˇ Ni s-a poruncit, ca pe cei ce ne defaimă şi ne ocărăsc, sau ne necăjesc în oricare alt chip, să nu-i defăimăm şi supărăm la rândul nostru, ci mai degrabă să-i vorbim de bine şi să-i binecuvântăm. Căci câtă vreme trăim în pace cu oamenii ne luptăm cu dracii; iar câtă vreme ţinem minte răul şi ne luptăm cu fraţii, petrecem în pace cu dracii, pe care am învăţat să-i urâm cu o ură desăvârşită şi să avem către ei război neîncetat.

ˇ Fereşte-te de a vătăma pe aproapele cu o limbă vicleană, ca să nu fii vătămat de ucigaşul. Căci am auzit pe Proorocul care strigă: Pe bărbatul sângeros şi viclean îl urăşte Domnul; şi va pierde Domnul toate buzele viclene, toată limba ce spune vorbe mari. De asemenea fereşte-te de a osândi greşeala fratelui tău, ca să nu cazi din bunătate şi dragoste. Căci cel ce nu are bunătate şi dragoste pentru fratele nu a cunoscut pe Dumnezeu. Fiindcă Dumnezeu iubire este, cum strigă Ioan, fiul tunetului, şi ucenicul iubit al lui Hristos. Dacă Hristos, zice, Mântuitorul tuturor şi-a pus sufletul Său pentru noi, datori suntem şi noi să ne punem sufletele pentru fraţii noştri.

ˇ Patriarhul, împlinind lucrarea iubirii de străini, şedea înaintea cortului, poftind pe cei ce treceau; şi întindea masa tuturor, necredincioşilor şi barbarilor, fără să deosebească. De aceea s-a învrednicit şi de acea minunată masă, ospătând pe Îngeri şi pe Stăpânul tuturor. Deci şi noi să grijim de iubirea de străini cu multă sârguinţă şi râvnă, ca să primim nu numai pe Îngeri, ci şi pe Dumnezeu. Căci zice Domnul: Întrucât aţi făcut unuia dintre aceşti prea mici, mie aţi făcut. Deci se cuvine să facem bine tuturor, dar mai ales celor ce nu pot să întoarcă.

ˇ Să ne silim de-a ajunge să cârmuim simţurile prin raţiune şi mai ales să nu îngăduim ca ochii, urechile şi limba să privească, să asculte şi să grăiască în chip pătimaş, ci spre câştigul nostru. Căci nimic nu alunecă mai uşor spre păcat ca aceste mădulare, dacă nu sunt stăpânite de raţiune; şi nimic nu ajută mai mult la mântuire ca ele, dacă le cârmuieşte şi le duce raţiunea spre cele ce trebuie şi spre cele ce vrea ea. Dacă acestea nu lucrează cu rânduială, atunci şi mirosul se moleşeşte şi pipăitul se întinde cutezător şi un roi întreg de patimi se adaugă. Dar ţinute în rânduială de raţiune, se iveşte pace multă şi linişte statornică de pretutindeni.

ˇ Precum mirul de mult preţ, chiar închis în vas, răspândeşte în aer buna sa mireasmă şi umple de ea nu numai pe cei ce stau aproape, ci şi pe cei dimprejur, aşa şi buna mireasmă a sufletului virtuos şi iubitor de Dumnezeu, răspândindu-se prin toate simţurile trupului, arată privitorilor virtutea aşezată înăuntru. Căci cine văzând limbă care nu grăieşte nimic fără rânduială şi nepotrivit, ci tot ce-i bun şi folositor ascultătorilor, ochi înfrânaţi, ureche ce nu primeşte nimic din cântările şi cuvintele necuvenite, picioare care umblă necuviincios şi faţă care nu se strâmbă de râs, ci mai degrabă e gata de lacrimi şi de plâns, nu va cunoaşte că înăuntru se află şi multă bună mireasmă a virtuţilor? De aceea şi Mântuitorul zice: Aşa să lumineze lumina voastră înaintea oamenilor, ca să vază faptele voastre cele bune şi să mărească pe Tatăl vostru cel din ceruri.

ˇ Calea pe care Hristos şi Dumnezeul nostru a numit-o în Evanghelie strâmtă, pe aceasta iarăşi a numit-o jug blând şi sarcină uşoară. Cum se vor număra aceste două împreună, odată ce par a fi potrivnice? Pentru fire, această cale este desigur aspră şi cu suiş, dar pentru intenţia şi nădejdile bune ale celor ce o bătătoresc, este vrednică de dorit şi de iubit şi pricinuieşte mai degrabă plăcere decât greutate sufletelor iubitoare de virtute. De aceea, cineva poate vedea pe cei ce şi-au ales calea strâmtă şi necăjicioasă, că umblă pe ea cu mai multă râvnă decât ar umbla pe una largă şi lată. Auzi-l pe fericitul Luca spunând că, după ce au fost bătuţi, Apostolii au plecat de la faţa sinedriului bucurându-se, cu toate că nu aceasta e firea loviturilor, căci nu obişnuiesc să aducă plăcere şi bucurie, ci durere şi suferinţă. Iar dacă loviturile au născut plăcere pentru Hristos, de ce să ne mirăm dacă şi celelalte pătimiri şi chinuri ale trupului au acelaşi efect din pricina lui Hristos.

ˇ Dintre cunoştinţele de aici, una este după fire, iar alta mai presus de fire. A doua se va limpezi din cea dintâi. Cunoştinţă după fire numim deci pe toată aceea pe care o poate câştiga sufletul prin cercetare şi căutare, folosindu-se de părticelele şi puterile firii: despre zidire şi despre cauza zidirii, atâta cât poate înţelege sufletul legat de materie. Căci s-a spus în Cuvântul despre simţire şi închipuirea minţii, că lucrarea minţii s-a tocit prin unirea şi amestecarea cu trupul şi de aceea nu poate ajunge în atingerea cu formele inteligibile, ci are trebuinţă, pentru a le cugeta, de închipuire, care are o fire idolească, de despărţire materială şi de grosime. Prin urmare e trebuinţă de forme pe măsura minţii din trup, ca să le poată sesiza pe acestea. Deci mintea fiind astfel, orice cunoştinţă ar primi prin metoda ei naturală, o numim naturală. Iar cunoştinţă mai presus de fire este aceea care se iveşte în minte într-un chip mai presus de metoda şi de puterea ei, adică atunci când cele cugetate întrec (depăşesc, transcendent) măsura (analogia) minţii împreunată cu trupul, fiind cunoştinţa care se potriveşte minţii fără trup. Aceasta vine numai de la Dumnezeu, când află o astfel de minte bine curăţită de toată împătimirea materială şi stăpânită de dragostea dumnezeiască. Dar nu numai cunoştinţa se împarte aşa, ci şi virtutea. Căci alta este virtutea care nu întrece firea şi care se numeşte, pe drept cuvânt, şi naturală, şi alta cea lucrată numai de Primul Bine, care e mai presus de puterea şi starea naturală şi care trebuie numită, cu dreptate, supranaturală. Deci astfel împărţindu-se acestea, cunoştinţa şi virtutea naturală le are poate şi cel neiluminat. Dar pe cele supranaturale, nicidecum. Căci cum le-ar avea, nefiind părtaş de cauza care le produce? Iar cel iluminat le poate avea pe amândouă. Mai bine zis virtutea supranaturală n-o dobândeşte nicidecum, dacă n-a dobândit mai întâi pe cea naturală. Dar nimic nu-l împiedică să câştige cunoştinţa supranaturală, fără cea naturală. Numai trebuie ştiut că precum simţire şi închipuire au şi necuvântătoarele, dar are şi omul aceste puteri, însă cu mult mai bune şi mai înalte, la fel despre virtuţile şi cunoştinţele naturale se poate spune că le au amândoi, dar cu mult mai bune le are pe acestea cel iluminat, decât cel neiluminat.

ˇ Cunoştinţa numită naturală, care se ocupă cu virtuţile şi cu cele contrare, e şi îndoită. Una e simplă, când cel ce filosofează despre aceste dispoziţii nu are experienţa lor: aceasta se întâmplă când e îndoielnică. Iar alta e cu lucrul şi aşa zicând însufleţită, când cunoştinţa ăstor fel de dispoziţii e întărită prin experienţă; aceasta e limpede şi sigură, necunoscând nicidecum îndoiala şi nesiguranţa. Acestea aşa fiind, patru sunt lucrurile care împiedică mintea să dobândească virtutea. Unul e obişnuinţa deprinderilor contrare, care s-a zis că încearcă să o convingă prin obiceiul îndelungat să tindă spre cele pământeşti. Altul e lucrarea simţurilor, care trage mintea cu sine spre frumuseţile sensibile. Al treilea e tocirea lucrării mintale, pe care o suferă din pricina împletirii cu trupul. Căci nu stă lucrul mintal în faţa minţii ca lucrul văzut în faţa vederii sau, scurt vorbind, ca lucrul sensibil în faţa simţirii; vorbesc de mintea sufletului care e în trup, fiindcă minţile nemateriale ating mai efectiv cele mintale, ca vederea cele văzute. Ci precum vederea slăbită a celor ce pot să vadă nu vede chipurile limpezi, nici clare, ci mai degrabă tulburi şi neclare, la fel şi mintea din noi priveşte cele inteligibile. Ba nu le poate nici dori. Căci după măsura cunoştinţei e şi măsura dorinţei. În acelaşi timp e trasă spre frumuseţile sensibile, care i se par mai clare. Căci e necesar să se umple de o frumuseţe ce i se arată, fie ea adevărată sau nu. Pe lângă aceasta e ispita dracilor necuraţi şi de oameni urâtori. Nu se poate spune câte curse întind şi aceştia pe drumul sufletelor, în multe chipuri şi moduri, prin simţuri, prin cuvânt, ba aşa zicând prin toate lucrurile, încât dacă n-ar fi Cel ce a luat oaia rătăcită pe umerii Săi, ca să-i facă pe cei ce privesc spre El mai înalţi printr-o nesfârşită purtare de grijă, n-ar putea scăpa nicidecum nici un suflet.

ˇ Al doilea, care socotesc că pricinuieşte şi pe cel dintâi, e hrănirea necontenită a sufletului prin ştiinţă. Iar prin ştiinţă înţeleg atât pe cea a lucrurilor sensibile, cât şi pe a celor inteligibile, fie privit în ele înşile, fie în raport cu primul principiu, ca fiind din el şi spre el, cât şi contemplarea cauzei lucrurilor din cele din jurul ei, atât cât e cu putinţă. Căci cercetarea firii lucrurilor ajută foarte mult la curăţire. Ea izbăveşte de afecţiunea pătimaşă faţă de ele şi înalţă la principiul tuturor, îngăduind să se vadă din cele frumoase şi minunate şi mari. Cel mai frumos, cel mai minunat şi cel mai mare, mai bine zis Cel mai presus de frumuseţe, de minunăţie şi de mărime. Cugetarea învârtindu-se în jurul lor, e cu putinţă să nu dorească pe Cel cu adevărat bun? Căci dacă e dusă spre ceea ce-i străin, cu atât mai mult spre ceea ce e familiar ei, iar îndrăcindu-se sufletul de acestea, în care din cele de jos ar răbda să zăbovească? Şi în care din cele ce obişnuiesc să o tragă de la Cel iubit? Oare nu se va sătura şi de viaţa în trup, ca de una ce-l împiedică de la cele frumoase? Căci deşi s-a zis că mintea din materie vede neclar frumuseţea inteligibilă, dar bunurile inteligibile sunt de aşa fel şi aşa de mari, încât şi numai o licărire scurtă a lor şi o arătare neclară a acelui noian de frumuseţe poate convinge mintea să se ridice poate toate cele neinteligibile şi să se întindă numai spre acelea şi să nu mai sufere să se despartă de desfătarea aceea, chiar dacă ar ajunge în lucruri de întristare.

ˇ Dar nici lucrul care ne stăpâneşte mai mult, adică grijile, nu convine raţiunii. Căci pentru ce s-ar îngriji cel ce nu e împătimit şi nici tinde spre nimic din cele de aici? Fiindcă nourul grijilor se naşte din tămâia patimilor cele mai generale, adică a iubirii de plăcere, a iubirii de argint şi a slavei deşarte. Aşa că cel ce e liber de aceasta e străin şi de grijă.

ˇ Dar nici chibzuinţa, care e încredinţată că nu e altceva despre înţelepciunea şi care e cel mai puternic mijloc dintre cele ce aduc spre cele de sus, nu lipseşte din cele spuse. Căci în ştiinţa virtuţilor se cuprinde şi discernământul exact al binelui şi al contrariului lui, pentru care e trebuinţă de chibzuinţă. Iar modurile întrebuinţării şi ale luptei ne învaţă experienţa şi lupta cu trupul. Iar raţiunea fricii nu lipseşte din raţiune. Căci cu cât e mai mare dragostea, cu atât creşte şi frica. Fiindcă cu cât e mai mare nădejdea binelui, cu atât muşcă mai mult pe cei răniţi de el, decât zeci de mii de ameninţări. Pe cât de mare e fericirea când e ajuns, pe atât de mare e frica de a nu-l înţelege, care e cea mai mare nenorocire.

ˇ Este un fel de cerc veşnic ce începe de la acelaşi loc şi iarăşi în acelaşi loc sfârşeşte. Căci cât înţelege cineva atâta doreşte; şi cât doreşte atâta primeşte, atâta foloseşte iarăşi pentru a-şi întări înţelegerea. Şi iarăşi începe mişcarea nemişcată sau nemişcarea mişcată. Deci sfârşitul e astfel, pe cât putem noi pricepe. Iar cum trebuie să mergem spre acest sfârşit, trebuie să băgăm de seamă. Pentru sufletele raţionale, care sunt fiinţe cugetătoare şi puţin mai prejos decât minţile Îngerilor, viaţa de aici este o luptă, viaţa în trup o nevoinţă impusă. Iar răsplata este starea pomenită, care e în acelaşi timp un dar al bunătăţii dumnezeieşti şi o răsplată a dreptăţii. Este răsplata dreptăţii, fiindcă bunurile acestea ni se arată ca dobândite prin sudoarea noastră. Iar, fiindcă puterea darului nesfârşit întrece orice osteneală şi fiindcă însuşi faptul de-a putea binele şi de a-l face este un dar al Lui.

ˇ Care este lupta de aici? Sufletul raţionat a fost înjugat cu un trup animalic, care-şi are fiinţa din pământ şi atârnă spre cele de jos. Şi a fost împleticit cu el astfel încât din acestea două, din suflet şi din trup, care-şi sunt cu totul contrare, să se facă unul, neurmând de aici nici o schimbare sau amestecare a părţilor, ci din cele două, care rămân după firea lor, făcându-se un ipostas în două firi depline. Şi aşa omul, această vieţuitoare amestecată (mixtă), având o fire îndoită, fiecare fire îşi lucrează în parte cele ale sale. Astfel propriu trupului este să dorească cele asemenea. Căci toate făpturile au dragoste firească spre cele asemenea, dăinuirea lor fiind, se zice, ajutată de unirea cu cel asemenea. Propriu lui mai este să se împărtăşească de gustarea lui prin simţire, iar fiind greoi, îi place odihna. Acestea sunt potrivite şi plăcute firii animalice. Iar sufletului raţional, ca fiinţă cugetătoare, îi sunt fireşti şi dorite cele inteligibile şi gustarea din ele, după modul său. Dar înainte şi mai presus de toate îi este înrădăcinată în chip firesc dragostea către Dumnezeu. El vrea să se bucure de gustarea Lui şi a celorlalte bunuri inteligibile, dar nu poate face această fără piedică. Primul om poate să cunoască şi să se bucure neîmpiedicat de gustarea celor inteligibile prin minte, precum a celor sensibile prin simţire (percepţie simţuală), dar era dator să nu se îndeletnicească cu cele de mai jos, ci cu cele mai de sus. În el era puterea pentru amândouă, fie să fie împreună cu cele inteligibile, prin minte, fie cu cele sensibile prin simţire. Şi nu zic că Adam nu trebuia să se folosească de simţire, căci nu în zadar era îmbrăcat în trup, ci că nu trebuia să se desfăteze cu cele sensibile, ci, privind prin simţire frumuseţea făpturilor, trebuia să se înalţe spre cauza lor şi să se desfăteze de El cu uimire. Având două căi pentru a se minuna de Făcător, nu trebuia să se lipsească de cele sensibile şi să se minuneze de ele şi nu de Făcător, păstrând frumuseţea cea inteligibilă. Dar Adam aşa a făcut. Folosindu-se rău de simţire, s-a minunat de frumuseţea sensibilă, părându-i fructul frumos la vedere şi bun la mâncare. Şi aşa gustând din el, a părăsit gustarea celor inteligibile. De aceea dreptul Judecător, judecându-l nevrednic de Sine, L-a lipsit pe el de cele pe care însuşi le-a dispreţuit, adică contemplarea lui Dumnezeu şi a celor ce sunt şi a pus întuneric care să-L ascundă de El şi fiinţele nemateriale. Căci nu trebuiau lăsate cele sfinte celor întinaţi. Ci i-a îngăduit gustarea celor de care s-a îndrăgit, lăsându-l să trăiască prin simţire şi prin mici urme ale minţii. Din această pricină s-a făcut lupta noastră faţă de cele de aici mai grea. Căci precum s-a zis, nu ne stă în putere să gustăm din cele inteligibile, ca din cele sensibile prin simţire, măcar că prin botez suntem ajutaţi foarte mult, fiind curăţiţi şi înălţaţi.

ˇ Aceasta trebuie făcut. Dar cum o putem face, trebuie să chibzuim bine. S-a spus că trupul doreşte să se desfăteze de cele ale sale prin simţire, lucru care e contrar intenţiei sufletului. Şi cu cât mai mult se întăreşte, cu atât mai mult le doreşte. Deci aceasta s-a dat în grija sufletului, ca să pună frâu tuturor simţirilor, ca să nu ne desfătăm, cum s-a zis, de cele supuse simţurilor. Iar fiindcă trupul întărindu-se se porneşte şi mai mult e greu de înfrânat, s-a dat în grija sufletului mortificarea lui prin post, priveghere, stare în picioare, culcare pe jos, neîmbăiere şi prin toată cealaltă rea pătimire, ca vestejind puterea lui să-l aibă uşor de strunit şi ascultător spre faptele sale cugetătoare. La această stare trebuie să se ajungă. Dar fiindcă acestea sunt uşor de dorit, dar greu de făcut şi multe sunt greşelile faptelor, căci oricât ar fi de atent cineva, simţirea îl fură adeseori, s-a iscodit şi un al treilea leac: rugăciunea şi lacrimile. Rugăciunea este mulţumirea pentru bunurile primite şi cererea iertării greşelilor şi a puterii care împuterniceşte pentru viitor, întrucât fără ajutorul dumnezeiesc, cum s-a spus şi mai înainte, n-ar putea face sufletul nimic. Ea mai este unirea cu Cel dorit şi împărtăşirea de El şi învoirea deplină a întregi puteri a voinţei cu El. Iar partea cea mai însemnată a ţintei urmărite era să înduplece voinţa, să vrea aceasta cât se poate de mult. Iar lacrimile au multă putere. Ele câştigă îndurarea stăpânului pentru greşelile noastre şi spală petele ce n-au venit din plăcerea simţurilor. De asemenea întraripează dorul spre cele de sus. Aşa stau acestea.

ˇ Căci stăpânit de neştiinţă sufletul nu pricepe cum trebuie firea lucrurilor, de unde a venit fiecare şi unde se întoarce. Şi dispreţuindu-şi scopul său se întoarce spre cele pământeşti. Căci sufletul nu se doreşte după binele văzut. Iar dacă e stăpânit de vreo obişnuinţă, el poate să biruiască şi obişnuinţa. Deci când nu era încă obişnuinţa, a fost amăgit de neştiinţă. Drept aceea trebuie să năzuiască spre cele dintâi şi să cugete drept despre făpturi, pe urmă să-şi înaripeze voinţa spre primul bine şi să dispreţuiască toate cele de faţă, cunoscând marea lor deşertăciune. Căci ce ajutor ne dau ele pentru sfârşitul (scopul) nostru? Şi ca să rezum totul pe scurt, un singur lucru are de făcut sufletul raţional în trup: să se dorească după scopul său propriu. Iar fiindcă lucrarea voinţei fără înţelegere rămâne nemişcată, avem datoria să lucrăm cu mintea. Deci fie că a cugeta este pentru a voi, fie că atât pentru sine cât şi pentru a voi, ceea ce pare mai adevărat, căci fericirea, căreia viaţa nevoitorului de aici îi este nu numai pricinuitoare, ci şi chip, are amândouă lucrările: cugetarea şi dorirea (dacă amândouă sunt acolo la fel, sau una din el e mai de căpetenie, n-au decât să filosofeze cei ce vreau), fapt e că pentru vremea de acum ne mişcăm prin amândouă lucrările, dintre care una o numim contemplaţie, iar pe alta făptuire. Şi este cu neputinţă să se afle una din ele fără cealaltă pe culmile acestor lucrări. Pe treptele cele mai de jos însă şi după acelea, se poate. Iar toate piedicile acestor lucrări, sau acelea care caută spre cele contrare, le numim păcate. Precum toate cele ce ajută sau izbăvesc de piedici, le numim virtuţi. Iar fapte săvârşite prin virtuţi le numim izbânzi, precum ale celor potrivnice, căderi şi greşeli. Iar ceea ce modelează fiecare lucrare, fie spre mai rău, fie spre mai bine, este ţinta cea mai din vârf pe care o ştim că este o lucrare compusă din cugetare şi voire.

Teognost

ˇ Cel ce a dobândit supunerea mintală (inteligibilă) şi şi-a supus trupul duhului nu mai are trebuinţă de supunere omenească, căci aceasta se supune Cuvântului şi legii lui Dumnezeu, ca un supus recunoscător. Dar noi, cei întru care se află lupta şi războiul împotriva sufletului, trebuie să ne supunem şi să avem o căpetenie de oaste şi un cârmaci, care să ne cârmuiască cu ştiinţă şi să ne înarmeze cât mai bine, ca nu cumva să fim biruiţi de vrăjmaşii inteligibili şi să fim înghiţiţi de patimi, din neiscusinţă (din lipsa de experienţă).

ˇ Când nu mai eşti supărat de nici o patimă şi dorul după Dumnezeu sporeşte în inima ta şi când socotim moartea ca un somn, nu te mai temi de ea, ci mai degrabă doreşti dezlegarea, atunci ai câştigat precum trebuie arvuna mântuirii şi porţi înăuntru Împărăţia Cerurilor, bucurându-te cu o bucurie negrăită.

Despre preoţie  I 

ˇ Nimic nu este mai de trebuinţă şi mai de folos decât cuvântul drept şi decât cunoştinţa. Căci de aici vine frica lui Dumnezeu şi dorul după El. Iar din acestea, cea dintâi curăţeşte prin evlavie şi sfială, iar celălalt desăvârşeşte prin deprinderea luminătoare şi din dreapta socoteală şi face mintea să călătorească pe culmi, prin înalta suire şi vedere. Dar fără frică este nu neputinţă minţii să ajungă la dragostea dumnezeiască şi prin ea să zboare spre cele nădăjduite şi să se odihnească în ele.

ˇ Deci vino şi ascultă-mă pe mine, cel ce doreşti aprins şi fără şovăire mântuirea. Aleargă până ce vei primi, căutând cu încordare, cerând neîncetat şi bătând cu răbdare, până ce vei dobândi, împlântând ca temelie neclintită credinţa tare şi smerenia. Atunci vei primi ceea ce doreşti, nu când vei primi numai iertarea păcatelor, ci când nu te vei mai speria, nici nu te vei mai teme de răscoala vreunei patimi, despărţindu-te fără frică şi cu îndrăznire de trup.

ˇ Când iese sufletul din trup, vrăjmaşul vine asupra lui cu obrăznicie, luptându-se şi osândindu-l şi făcându-se un pârâş amarnic şi înfricoşat pentru greşeli. Dar sufletul iubitor de Dumnezeu, chiar dacă a fost mai-nainte rănit adeseori de multe păcate, nu se înspăimântă de repezirile şi de ameninţările aceluia, ci mai vârtos se întăreşte întru Domnul şi zboară cu bucurie, încurajat de sfintele Puteri care îl călăuzesc şi îngrămădit de lumina credinţei, strigând cu multă îndrăzneală vicleanului: Ce este ţie şi nouă, fugarule din cer şi slugă vicleană? Nu tu ai stăpânirea peste noi, căci Hristos Fiul lui Dumnezeu are stăpânirea peste noi şi peste toţi. Lui I-am păcătuit, Lui îi vom răspunde, având zălog al milostivirii Lui faţă de noi şi al mântuirii Lui faţă de noi şi al mântuirii noastre, cinstita Lui cruce. Iar tu fugi departe de noi, pierzătorule. Căci nimic nu este ţie şi slugilor lui Hristos. Zicând aceasta sufletul cu îndrăzneală, diavolul întoarce spatele tânguindu-se cu glas mare, neputând să tea împotriva numelui lui Hristos. Iar sufletul aflându-se deasupra, zboară asupra vrăjmaşului, pălmuindu-l ca pasărea numită Oxypteryx (repede zburătoare) pe corb. După aceasta e dus cu veselie de Sfinţii Îngeri la locurile potrivite lui, potrivit cu starea lui.

ˇ Chiar dacă ai îndeplini toată făptuirea, să nu te încrezi în tine, socotind că ai ajuns la nepătimire, şi să nu petreci în lume fără grijă; ca nu cumva, încărcându-te cu întipăriri de patimi de aici, să-ţi fie grea retragerea din ea. Ci călăuzindu-te pururi de frică, ai grijă de firea ta schimbăcioasă şi nestatornică. Depărtează-te cu înţelepciune de pricinile patimilor. Căci nepătimirea statornicită la culme nu se află decât în cei ce au ajuns la dragoste desăvârşită şi prin complementare neîntreruptă s-au ridicat deasupra celor supuse simţurilor şi au depăşit trupul smereniei. De aceştia nu se mai atinge văpaia patimilor, căci a fost tăiată de glasul Domnului, pentru faptul că aceştia s-au preschimbat întru nestricăciune.

ˇ Nu pofti nepătimirea înainte de vreme, ca să nu păţeşti ceea ce a păţit cel dintâi zidit, împărtăşindu-se fără vreme de pomul cunoştinţei. Ci lucrând cu răbdare prin înfrânare cuprinzătoare şi prin cerere stăruitoare şi păzind dispreţuire de sine şi prin smerenie desăvârşită cele înfăptuite, aşteaptă după acestea, la vreme bine rânduită, darul nepătimirii, ca pe un liman de odihnă, după multă furtună şi tulburare. Căci nu este nedrept Dumnezeu, ca să nu le deschidă, când trebuie, uşa nepătimirii, celor ce au umblat drept.

ˇ Luptă-te să iei arvuna mântuirii în chip ascuns înlăuntrul inimii tale, cu o încredinţare neîndoielnică, ca să nu afli în vremea ieşirii tulburare şi spaimă neaşteptată. Şi atunci ai luat, când nu mai ai inima osândindu-te pentru lipsuri şi conştiinţa înţepându-te pentru supărări; când s-a domesticit sălbăticia patimilor fiară în tine, cu harul lui Dumnezeu; când îşi izvorăsc lacrimile de mângâiere şi mintea se roagă curat şi neîmprăştiat; şi când primeşti cu bucurie şi cu inima pregătită moartea cea înfricoşată, de care fug mulţi.

ˇ Cuvintele vieţii veşnice, pe care le-a mărturisit verhovnicul apostolilor că le are Dumnezeu Cuvântul, sunt raţiunile celor făcute de El, pe care cel ce le primeşte tainic de la El, ca un neîntinat, a dobândit încă de aici, deodată cu ele, viaţa veşnică şi arvuna Duhului şi nădejdea neruşinată a mântuirii. Dar nu se învredniceşte de aceasta cel ce preţuieşte mai mult trupul decât sufletul şi e împătimit şi legat de cele pământeşti.

ˇ Cuvântător nu este cel ce are putinţa cuvântului vorbit, căci aceasta o are tot omul, ci cel ce prin puterea raţiunii caută să afle urmele lui Dumnezeu. Dar ceea ce este fiinţa Celui mai presus de fiinţa nu va afla nicidecum. Căci acesta este un lucru cu neputinţă întregii firi. Ci Îl va cunoaşte din înţelepciunea ziditoare a lucrurilor, din purtarea de grijă, din îndrumarea, ţinerea la un loc, cârmuirea şi susţinerea lor. Prin acestea se află şi oarecum se vede minunatul meşter, în chipul în care zidarul se vede din lucrul mâinilor sale.

ˇ Credinţa şi nădejdea nu sunt nişte lucruri simple şi întâmplătoare. Ci credinţa are nevoie de un suflet tare, iar nădejdea de o socotinţă şi de o inimă dreaptă. Căci cum va crede cineva cu uşurinţă în cele ce nu se văd, fără har? Şi cum va nădăjdui în lucrurile viitoare neînvederate, de nu va avea prin curăţie vreo experienţă a darurilor Domnului, prin care primeşte adeverirea acelora, ca a unora ce sunt de faţă? Deci pentru amândouă este nevoie de virtute, dar şi de înrâurirea şi de ajutorul lui Dumnezeu, pe care dacă nu le avem, în zadar ne ostenim.

ˇ Mântuindu%te în dar, mulţumeşte Mântuitorului Dumnezeu. Iar de vrei să aduci şi daruri, adu-l din sufletul tău văduvit, cu recunoştinţă, cei doi bănuţi, adică smerenia şi dragostea. Şi ştiu bine că le va primi pe acestea mai mult decât mulţimea virtuţilor aruncate de mulţi în vistieria mântuirii. Făcând aşa, chiar de vei avea trebuinţă ca Lazăr de înviere, după ce ai fost omorât de patimi, trimite-le pe acestea, ca pe nişte surori bune, ca mijlocitoare către El şi vei dobândi fără îndoială ceea ce cauţi.

ˇ Nu vom fi pedepsiţi şi osândiţi în veacul ce va să vie pentru că am păcătuit, o dată ce am primit o fire nestatornică şi schimbăcioasă. Ci fiindcă, păcătuind, nu ne-am pocăit, nici nu ne-am întors de la calea cea rea spre Domnul, după ce-am primit putere şi vreme pentru pocăinţă, ca să arătăm şi mai mult că dumnezeirea e bună şi nu, dimpotrivă, pătimaşă, ca una ce pedepseşte şi se mânie. Dar el pedepseşte păcatul şi nu pe noi. Căci El este în afară de orice patimă şi pedeapsă, deşi se zice că se conformează faptelor şi dispoziţiilor noastre, întorcând fiecăruia după valoarea celor făcute în viaţă.

Despre preoţie  II 

ˇ Dacă nu poţi să te desfaci de deprinderea pătimaşă a curgerii de sămânţă, din pricina obişnuinţei îndelungate, cum cutezi, nenorocitule, să te apropii de cele pe care nici Îngerii nu le ating? Deci sau tremură şi stai departe de aici înainte de slujbă dumnezeiască şi aşa vei câştiga îndurarea lui Dumnezeu, sau aşteaptă-te să cazi cu urgie, ca un nesimţit şi ca un îndreptat, în mâinile Dumnezeului celui viu, care nu te va cruţa cu iubire de oameni, ci te va pedepsi fără milă, fiindcă ai cutezat cu neruşinare să intri la nunta împărătească cu sufletul şi cu haina întinată, deşi nu eşti vrednic nici măcar de intrare, dar încă de aşezare.

ˇ Am cunoscut un preot care îndrăznea să săvârşească cele dumnezeieşti cu nevrednicie, ca unul ce căzuse în patima curviei. Acesta căzu mai întâi într-o boală grea şi de nevindecat, şi se apropia de moarte. După ce făcu totul pentru tămăduirea bolii, dar nu folosi nimic, ci boala se întindea şi mai tare, veni la conştiinţa că are să moară din pricină că a slujit cele sfinte cu nevrednicie. Drept aceea oprindu-se îndată cu jurământ de la sfânta Liturghie, a urmat degrabă şi tămăduirea, încât nici urmă de boală n-a mai rămas în el.

ˇ Mântuirea se câştigă prin umilinţă şi virtute, nu prin slăvita preoţie, care cere o vieţuire întocmai cu a Îngerilor. Deci fă-te nepătimitor ca Îngerii, petrecând afară de lume şi de trup cu cugetul, şi aşa păşeşte pe această scară cerească, sau recunoscându-ţi neputinţa ta, teme-te de înălţime, ca de una ce pricinuieşte mare cădere celor ce sunt în stare să rămână pe ea, şi alege vieţuirea iubită de mulţi, care apropie de Dumnezeu nu mai puţin ca aceea. Căci întru aceasta, chiar dacă ţi s-ar întâmpla să cazi, uşoară îţi va fi iarăşi ridicarea prin căinţă, cu mila şi cu harul lui Dumnezeu.

ˇ Nefiind înaintea ochilor tăi frica lui Dumnezeu, socoteşti că e un lucru simplu să săvârşeşti cele sfinte cu nevrednicie, amăgit de iubirea de sine şi închipuindu-ţi pe Dumnezeu bun. Aceasta au pătimit-o şi Datan şi Aviron odinioară, până ce i-a înghiţit pământul. Temându-te de aceasta şi înfricoşându-te Cel de care trebuie să-ţi fie frică, cugetă la măreţia lucrului şi sau săvârşeşte cu vrednicie şi curăţie, ca să nu zic întocmai ca un Înger, lucrul dumnezeieştii preoţii, sau opreşte-te, ca un om chibzuit, de la slujba înfricoşată, ca nu cumva, dispreţuind aceasta şi nesocotindu-ţi conştiinţa care te mustră, să zici cu durere atunci când vei fi osândit, şi când toate se vor judeca şi îndrepta: Frica de care m-am temut a venit peste mine, şi aceea ce mă va înfricoşa mi s-a întâmplat mie.

ˇ Îţi spun un cuvânt străin, şi nu te minuna: Chiar dacă nu ai dobândit nepătimirea, pentru obişnuinţele care poate te stăpânesc, dacă te afli în vremea ieşiri în adâncul smereniei, dacă te afli în vremea ieşirii în adâncul smereniei, te vei înălţa, nu mai puţin ca cel fără patimă, mai presus de nouri. Căci deşi comoara celor nepătimitori s-a adunat în toate virtuţile, piatra preţioasă a smereniei e mai de preţ decât toate. Ea nu prilejuieşte numai împăcare de la Dumnezeu celui ce o are, ci şi intrare împreună cu cei aleşi în locaşurile de nuntă ale Împărăţiei Sale.

ˇ Primind ispăşire de păcate de la Dumnezeu, slăveşte pe Cel ce nu ţine minte răul şi nu se răzbună, asigurându-te dinspre greşelile cu voia, din toată puterea. Căci deşi este ispăşire şi pentru ele, până la moarte, prin pocăinţa de fiecare zi, dar te arăţi nemulţumitor, dacă păcătuieşti cu uşurinţă întru cunoştinţă. Alungând câinele deznădejdii cu piatra bunei nădăjduiri şi cerând totdeauna cu îndrăznire şi cu stăruinţă, ţi se vor ierta multe păcate, ca îndatorat, să iubeşti şi tu mult în veacul ce va să vie, pe Cel împreună pătimitor şi prea bun.

ˇ Fiind purtător de trup, nu încerca să iscodeşti cum sunt cele inteligibile, chiar dacă partea mintală a sufletului tinde spre acelea prin curăţie. Căci până ce partea netrupească, legată de suflare şi de sânge, nu se va desface de grosime şi nu va fi în cele inteligibile, nu va putea cugeta şi înţelege cum trebuie acelea. Prin urmare, pregătindu-te să ieşi din materie, ca dintr-un al doilea pântece întunecat al mamei, către cele nemateriale şi luminoase, bucură-te slăvind pe Binefăcătorul care ne trece prin moarte spre cele nădăjduite. Şi veghează pururi pentru dracii necinstitori care dau târcoale în jurul nostru şi uneltesc împotriva cinstei noastre şi păzesc cu viclenie călcâiul nostru, adică săvârşirea vieţii. Tremură până la ieşire, necunoscându-ţi viitorul şi neavându-l sigur, ca unul ce eşti zidit schimbăcios şi nestatornic, din pricina voii slobode.

ˇ Când vrăjmaşul simte că sufletul nostru a ajuns la mari măsuri ale virtuţii, ne întâmpină cu ispite sălbatice şi înfricoşate. Această stare ne-o cunoaşte el din cuvintele rugăciunii şi din ridicarea mai presus de perechea materială: trupul şi simţurile. Şi atunci cu atâta pizmă ne ispiteşte urâtorul de oameni, încât ne face să ne scârbim chiar şi de viaţă. Dar nu ştie, deşertul, câtor bunătăţi ni se face pricinuitor, făcându-ne în chipul acesta cereşti prin răbdare şi împletind mai strălucite cununile noastre.

ˇ Nu este altă luptă mai mare decât a neprihănirii şi a fecioriei. Chiar şi Îngerii se minunează de cel ce cinsteşte nenuntirea, care se încununează nu mai puţin ca Mucenicii. Căci cel ce, legat fiind cu trupul şi cu sângele, se străduieşte să imite necontenit viaţa nematerială a celor netrupeşti, prin curăţie, de câte osteneli şi sudori nu are trebuinţă? Atât de mare şi de înaltă este cu adevărat această virtute, încât puţin lipseşte ca să-i pară cu neputinţă, ca fiind mai presus de fire, dacă nu ar ajuta Dumnezeu de sus, întărind neputinţa firii şi proptind putreziciunea ei şi uşurând-o în oarecare chip, ca să se ridice de la pământ, prin dragoste de Dumnezeu şi prin nădejdea bunătăţilor celor gătite ei.

ˇ Trupul umplut de must prin multa băutură şi prin mult somn e mare piedică spre neprihănire. Iar neprihănirea adevărată rămâne nemişcată şi în faţa nălucirilor din somn. Căci alergarea minţii către ele este o dovadă că poartă încă în adânc boala patimii. Iar dacă se învredniceşte prin har să vorbească cu Dumnezeu în somn fără de trup, înseamnă că patimile s-au liniştit şi ea rămâne neatinsă şi paşnic treaz al sufletului şi al trupului, ca un câine care veghează asupra lupilor ce stau la pândă, nelăsându-se înşelat de ei.

ˇ Îţi spun un cuvânt străin şi să nu te minunezi. Este între Dumnezeu şi suflet o taină, ce se săvârşeşte într-ascuns. Dar este a măsurilor celor mai înalte, a curăţiei, a dragostei şi a credinţei desăvârşite. Când omul, împăcat la culme, se uneşte cu Dumnezeu prin apropiere deplină, în rugăciune şi vederea neîncetată (căci prin acestea Ilie încuie cerul cu secetă şi arde cu foc ceresc jertfa, iar Moise taie marea şi biruieşte prin întinderea mâinilor pe Amalec, şi Iona se mântuieşte din chit şi din adânc, fiindcă sila aduce pe Dumnezeu cel prea iubitor de oameni, ori unde vrea), învrednicindu-se de El, măcar că este în trup, a covârşit măsura stricăciunii care-l supune morţii, aşteptând moartea ca pe un somn obişnuit, care-l transportă dulce spre cele nădăjduite.

Ilie Edicul

ˇ Făptuirea, care necinsteşte jugul raţiunii, e ca o vacă ce rătăceşte încoace şi încolo în jurul în jurul celor nefolositoare. Iar raţiunea, care leapădă veşmintele cinstite ale făptuirii, nu e cu buna cuviinţă, chiar dacă se preface la părere că e aşa.

ˇ Nu ajunge sufletului, spre desăvârşita izbăvire din păcat, reaua pătimire de bunăvoie, de nu se va desface de el prin focul celei fără de voie.

ˇ Căci sufletul, asemenea unei săbii, de nu va trece prin foc şi prin apă, adică prin osteneli de bunăvoie, nu se va păstra nevătămat de loviturile celor ce vin asupra lui.

ˇ Precum pricinile mai generale ale ispitelor de bunăvoie sunt trei: sănătatea, bogăţia şi renumele, aşa şi ale celor fără de voie sunt trei: pagubele, batjocurile şi bolile. Unora le sunt acestea spre zidire, iar altora spre surpare.

ˇ Cel ce urăşte răul se mişcă rar şi fără stăruinţa în el. Dar cel ce e lipit de pricinile lui, mai des şi mai cu stăruinţă.

ˇ Simţirea şi conştiinţa să se însoţească cu cuvântul rostit, pentru ca Cuvântul dumnezeiesc care a zis că se va afla în mijlocul lor, să nu fie ruşinat de obrăznicia sau lipsa de măsură a celor spuse sau făcute.

ˇ Cel ce nu-şi vatămă sufletul prin fapt, încă nu şi-l păstrează neîntinat şi prin cuvinte. Nici cel ce-l păzeşte de acestea nu e sigur că nu l-a întinat prin gânduri. Căci păcătuirea este întreită.

ˇ Dracii războiesc sufletul mai ales prin gânduri, nu prin lucruri. Căci lucrurile în ele însele sunt necesare. Şi pricina lucrurilor este auzul şi vederea. Însă al gândurilor obişnuinţa şi dracii.

ˇ Păcatul sufletului se întinde în trei ramuri: în fapte, în cuvinte şi în gânduri. Iar bunul nepăcătuirii în şase. Căci trebuie să păzim fără greşeală cele cinci simţuri şi cuvântul rostit. Cel ce nu păcătuieşte în acestea e bărbat desăvârşit, în stare să-şi înfrâneze şi mădularele trupului.

ˇ Partea neraţională a sufletului se împarte în şase, adică în cele cinci simţuri şi în cuvântul rostit. Acesta, când e nepătimaş, se împarte împreună cu cel pătimaş în chip neîmpărţit. Dar când se află pătimaş, primeşte întipărirea păcatului aceluia.

ˇ Nici trupul nu se poate curăţa fără post şi priveghere; nici sufletul, fără milă şi adevăr. Dar nici mintea fără vorbire cu Dumnezeu şi fără vederea Lui. Acestea sunt perechile cele mai însemnate în aceste lucruri.

ˇ Sufletul împrejmuit de virtuţile pomenite îşi are cetăţuia sa, care este răbdarea, neclătinată de ispite. Întru răbdarea voastră veţi dobândi sufletele voastre, zice Scriptura. Dar dacă lucrurile stau astfel, se clatină în tremurături de spaimă, chiar la zgomotele de departe, întocmai ca o cetate fără ziduri.

ˇ Nu toţi câţi sunt prudenţi în ale cuvântului sunt şi în ale gândului. Nici toţi câţi sunt în ale gândului se vor afla şi în ale simţirii din afară. Căci deşi pe toţi îi are birnici simţirea, dar nu toţi îi plătesc la fel birul. Din simplitate cei mai mulţi nu ştiu să o cinstească aşa cum cerea ea.

ˇ Vremea şi măsura sunt comesenii tăcerii cu bun rost. Iar materia ospăţului este adevărul. Venind la vremea lui asupra sufletului călătorit, tatăl minciunii nu găseşte nimic din cele ce caută.

ˇ Milostiv cu adevărat nu e cel ce dă de bunăvoie cele de prisos, ci cel ce lasă cele de trebuinţă neapărată celor ce le răpesc.

ˇ Sănătatea i se pare sufletului că este în afară, iar boala se ascunde în adâncul simţirii. Deci dacă trebuie ca boala să fie scoasă afară prin secera mustrărilor, iar sănătatea să fie adusă înăuntru prin înnoirea minţii, este nebun cel ce leapădă mustrările şi nu se ruşinează să zacă totdeauna în bolniţa nesimţirii.

ˇ Nu te întărâta împotriva celui ce te operează fără voie, ci căutând la izbăvirea de durere, plânge-te pe tine şi fereşte-l pe cel ce ţi s-a făcut pricina acestui folos, prin iconomia lui Dumnezeu.

ˇ Să nu nesocoteşti boala ta, ca să nu ţi se facă şi mai cumplită, ci prin leacurile şi mai aspre ale ostenelii izbăveşte-te de ea, tu ce porţi grijă de sănătatea sufletului.

ˇ Nu te feri dinaintea celui ce te loveşte când trebuie, ci apropie-te de el şi-ţi va arăta cât e de mare răul ce se ascunde de simţirea ta, şi vei mânca mâncarea dulce a sănătăţii, după ce ai mistuit pe cea neplăcută a amărăciunii.

ˇ Pe cât simţi durerile, pe atât să te bucuri de cel ce ţi le scoate la iveală prin mustrări. Căci el ţi se face pricină de curăţire desăvârşită, fără de care mintea nu poate petrece în locul curat al rugăciunii.

ˇ Cel mustrat trebuie sau să tacă, sau să apere cu blândeţe în faţa celui ce-l învinuieşte; nu ca să-şi susţină cel mustrat ale sale, ci ca să ridice poate pe cel ce s-a poticnit, mustrând din neştiinţă.

ˇ Cel ce se pocăieşte în faţa celui ce s-a supărat pe dreptate, înainte de a fi chemat pe acela, nu se păgubeşte cu nimic din ceea ce i se cuvine în urma pocăinţei. Iar cel ce se pocăieşte după ce e chemat pierde jumătate din câştig. Câştigă tot ce s-a rânduit cel ce niciodată nu iese din tovărăşie pentru întristarea ce i se face. Dar i se adaugă şi plată pe deasupra celui ce îşi ia, în toate, greşeala asupra sa.

ˇ Nici cel trufaş la cugetare nu-şi cunoaşte scăderile, nici cel smerit la cugetare bunătăţile (virtuţile) sale. Pe cel dintâi îl înşeală o neştiinţă rea; pe cel de al doilea una plăcută lui Dumnezeu.

ˇ Cel mândru nu vrea să se măsoare în cele bune cu cei deopotrivă în cinste. Iar în cele dimpotrivă, comparându-se cu cei ce îl întrec, scăderea lui şi-o socoteşte suportabilă.

ˇ Cel ce se teme să nu se vadă străin de cei ce vor şedea în cămara de nuntă, trebuie sau să împlinească toate poruncile lui Dumnezeu, sau să se ţină cu toată puterea de una, de smerita cugetare.

ˇ Pe lângă reaua pătimire de bunăvoie, trebuie primită şi cea fără voie, adică cea de la draci, din pagubele suferite şi din boli. Căci cel ce nu le primeşte pe acestea, ci se scârbeşte de ele, e asemenea celui ce vrea să-şi mănânce pâinea nu şi cu sare, ci numai cu miere. Acesta nu are totdeauna plăcerea ca tovarăşă, dar e totdeauna vecin cu săturarea (cu plictiseala).

ˇ Cel ce spală haina ruptă a aproapelui cu cuvinte dumnezeieşti, sau o coase prin daruri, arată ca unul care, stăpân fiind, îmbracă înfăţişare de slugă. Dar să ia seamă cel ce face aceasta, ca nu cumva, nefăcând-o ca o slugă, să-şi piardă, deodată cu plata sa, şi cinstea puterii de stăpân care i se cuvine, pentru slavă deşartă.

ˇ Precum credinţa este temelia celor nădăjduite; aşa este chibzuinţa temelia sufletului; iar smerenia, a virtuţii. Dar e de mirat cum cele desăvârşite prin ele însele se fac nedesăvârşite fără cele întâmplătoare (fără accidente).

ˇ Domnul, zice, va păzi intrarea ta şi ieşirea ta, adică a mâncărilor şi a cuvintelor prin înfrânare. Căci cel ce e cu înfrânare la intrarea şi ieşirea mâncărilor şi a cuvintelor, scapă de pofta ochilor şi-şi îmblânzeşte mânia care vine din lipsa răsuflării. Căci înainte de toate acestea trebuie să aibă grijă şi să se sârguiască în tot chipul nevoitorul. Fiindcă prin ele se împuterniceşte viaţa lucrătoare şi prin el se întăreşte cea contemplativă.

ˇ Unii cu multă grijă de intrarea mâncărilor, dar se poartă cu nepăsare faţă de ieşirea cuvintelor. Unii ca aceştia nu ştiu să scoată mânia din inimă şi pofta din trup, cum zice Eclesiastul, prin ceea ce obişnuieşte Duhul înnoitor să zidească inima curată.

ˇ Curăţă-ţi rărunchii cu focul nesăturării de mâncări şi probează-ţi inima cu înfrânarea de la cuvinte; şi vei avea în slujba celor bune atât pofta cât şi iuţimea.

ˇ Plăcerea celor de sub pântece scade în cei ce se nevoiesc, trupul pierzându-şi vigoarea, dar mai rămâne cea a gâtlejului, în cel ce n-a ajuns să o pedepsească precum se cuvine. Trebuie să te sileşti, aşadar, să înlături necinstea urmărilor, stingând pricina, ca nu cumva aflându-te acolo străin de virtutea înfrânării, să fii acoperit de ruşine.

ˇ Ascetul trebuie să ştie când şi nu ce mâncări trebuie să-şi hrănească trupul ca duşman; când să-l mângâie ca prieten; şi când să-l îngrijească ca bolnav; ca nu cumva, prin nebăgare de seamă, cele ale duşmanului să le socotească ale prietenului, iar cele ale prietenului să le pună în seama duşmanului, iar ale acestuia iarăşi să le socotească ale bolnavului. Căci la vremea ispitei, îl va război fiecare, după ce a dat sminteală fiecăruia.

ˇ Când cel ce hrăneşte socoteşte mai de preţ decât desfătarea, harul lacrimilor venind la el începe să-l mângâie şi să-l facă să uite de orice altă plăcere, ca una ce e copleşită de plăcerea neasemănat mai mare a acestora.

ˇ Rugăciunea şi tăcerea sunt virtuţi care atârnă de noi, prin puterea noastră. Iar postul şi privegherea sunt virtuţi care nu atârnă de noi, ci, de cele mai multe ori, de temperamentul trupului. Deci nevoitorul trebuie să se îndeletnicească cu ceea ce-i este mai uşor.

ˇ Nu te lăsa legat de ceea ce e mic şi nu vei robi la ceea ce e mare. Căci răul mai mare nu ia fiinţă înaintea celui mic.

ˇ Căutând la cele mari, vei fi temut de cele mai mici. Dar vei fi dispreţuit de acestea, de nu te vei gândi la acelea.

ˇ Nu vei putea ajunge la virtuţile mai mari, de nu vei atinge vârful celor ce-ţi stau în putere.

ˇ Nu vei tăia patimile care te războiesc, de nu vei lăsa mai întâi nelucrat pământul din care se hrănesc.

ˇ Unii se sârguiesc să cureţe numai materia trupului, iar alţii şi pe a sufletului. Cei dintâi au dobândit putere numai împotriva păcatului cu fapta; ceilalţi şi împotriva patimii. Împotriva poftei, însă, foarte puţini.

ˇ Materia rea a trupului este împătimirea (libidinozitatea); a sufletului dulcea pătimire (voluptatea); iar a minţii aplecarea spre patimă. Pe cea dintâi o caracterizează pipăitul; pe-a doua, celelalte simţuri; iar pe cea din urmă, dispoziţia contrară.

ˇ Voluptosul este aproape de libidinos; iar cel aplecat spre pătimire aproape de voluptos. Dar nepătimaşul e departe de toţi aceştia.

ˇ Libidinos e cel în care puterea păcatului e mai tare ca raţiunea, chiar dacă deocamdată nu păcătuieşte; voluptos cel în care lucrarea păcatului e mai slabă ca raţiunea, chiar dacă păcătuieşte înăuntru. Iar aplecat spre patimă e cel ce e lipit mai mult prin libertate decât prin robie de mijloace. Iar nepătimaş e cel ce nu cunoaşte peste tot deosebirea acestora.

ˇ Libidinozitatea se pierde din suflet prin post şi rugăciune; voluptatea prin priveghere şi tăcere; aplecarea spre patimă prin liniştire şi atenţie. Iar nepătimirea se naşte din pomenirea lui Dumnezeu.

ˇ Cine se va vedea pe sine dezbrăcat de păcat, înainte de moartea cea de obşte a trupului? Şi cine s-a cunoscut pe sine şi firea sa, cum este, înainte de dezbrăcarea viitoare?

ˇ Mintea pătimaşă nu toate intra înăuntrul porţii înguste a rugăciunii, înainte de a părăsi grijile pricinuite de pofte, ci se va frământa mereu cu durere pe lângă pridvoarele aceleia.

ˇ Rugăciunea, împuternicită de lacrimi, scoate afară din suflet toate gândurile care o duşmănesc; dar le aduce iarăşi împrăştierea minţii, împuternicită de uşurătatea faţă de lege. Cel ce a izgonit-o pe aceasta a izgonit şi răul atoatepricinuitor al cutezanţei (la vorbă).

ˇ Dumnezeiescul Apostol ne îndeamnă să răbdăm în credinţă, să ne bucurăm în nădejde şi să stăruim în rugăciune, ca să rămână în noi bunul bucuriei. Dacă e aşa, cel ce nu rabdă nu e credincios; cel ce nu se bucură nu e cu bună nădejde, căci a lepădat pricina bucuriei, rugăciunea, nestăruind în ea.

ˇ Dacă mintea, petrecând de la început în gânduri lumeşti, a câştigat atâta dragoste de ele, câtă prietenie n-ar dobândi faţă de rugăciune, petrecând necontenit în ea? Căci în cele ce zăboveşte, zice, în acelea şi obişnuinţa a se lărgi.

ˇ Mărturia minţii iubitoare de Dumnezeu este rugăciunea de-un singur gând; a gândului chibzuit este cuvântul la vreme; iar a simţirii eliberate gustul de un singur fel. Prin acestea trei se zice că se întăresc cele ale sufletului.

ˇ Cel ce se roagă gândindu-se la văduva care a mişcat judecata împotriva asupritorului crud nu va slăbi niciodată din pricina întârzierii bunătăţilor făgăduite.

ˇ Nu va rămâne rugăciunea în cel ce zăboveşte la cele gândite înăuntru şi la cele grăite în afară. Dar tot ea se va întoarce la cel ce le taie pe cele mai multe.

ˇ De nu vor străbate cuvintele rugăciunii la adâncurile sufletului, nu vor fi lăsate lacrimile să se rostogolească pe obrajii feţei.

ˇ Spicele vor răsări plugarului, dacă seminţele n-au fost aruncate la suprafaţa pământului (la vedere). Iar monahului îi vor izvorî lacrimile, dacă pătrunde cu osteneală cuvintele rugăciunii.

ˇ Cel ce se îndeletniceşte cu cunoştinţa (gnosticul) trebuie să ştie că mintea se află uneori în ţara înţelesurilor, alteori în cea a gândurilor şi alteori în cea a simţirii. Iar când e în aceasta, se află fie în cele cu rost, fie mai degrabă în cele fără rost.

ˇ Neaflându-se mintea în înţelesuri, nu se află în înţelesuri. Dar aflându-se în simţire, este cu toate.

ˇ Prin înţeles, mintea străbate spre cele inteligibile; prin gând, raţiunea, spre cele raţionale; iar prin închipuire, simţirea, spre cele ce sunt de făptuit.

ˇ Altceva este înţelesul lucrului, altceva raţiunea lui şi altceva ceea ce cade sub simţire. Cel dintâi este fiinţa; a doua accidentul; iar cea din urmă deosebirea obiectului.

ˇ Nu vei putea face sufletul să fie numai cu gândurile din jurul său, chiar dacă îţi vei sili trupul să petreacă în singurătate, cugetând pururi numai la ticăloşia lui. Căci numai cu vremea, din mila lui Dumnezeu, vei putea să te întorci la cinstea dintâi a obârşiei tale de neam bun (la demnitatea dintâi a nobleţei tale).

ˇ Cel ce se ocupă cu făptuirea poate uşor să-şi supună mintea rugăciunii, iar contemplativul rugăciunea minţii: cel dintâi retrăgându-şi simţirea de la chipurile văzute, iar celălalt mutându-şi sufletul la raţiunile ascunse în chipuri. Cel dintâi îşi convinge mintea să uite de raţiunile trupurilor, iar celălalt să cugete la cele netrupeşti. Iar netrupeşti sunt raţiunile trupurilor, însuşirile şi fiinţele lor.

ˇ Când îţi vei dezrobi mintea din plăcerea (voluptatea) trupurilor, banilor şi mâncărilor, orice vei face ţi se va socoti dar curat, adus lui Dumnezeu; şi ţi se va da în schimb să-ţi deschizi ochii inimii tale şi să poţi strivi clar raţiunile lui Dumnezeu, scrise în ea, care vor fi socotite, de gâtlejul tău inteligibil, mai presus de miere şi de ceară, prin dulceaţa dată de ele.

ˇ Nimic nu e mai înfricoşat ca gândul morţii şi nimic mai minunat ca pomenirea lui Dumnezeu. Căci cea dintâi aduce întristarea mântuitoare; iar cealaltă dăruieşte veselie. Adusu-mi-am aminte de Dumnezeu, zice Proorocul, şi m-am înveselit. Iar Înţeleptul zice: Adu-ţi aminte de cele din urmă şi nu vei păcătui. Dar e cu neputinţă să o dobândească cineva pe cea de-a doua, până n-a încercat apăsarea celui dintâi.

ˇ Până ce n-a văzut mintea cu faţa descoperită slava lui Dumnezeu, nu poate sufletul să spună întru simţirea sa: Iar eu mă voi bucura întru Domnul, mă voi desfăta întru mântuirea Lui. Căci zace acoperământul iubirii de sine peste inima lui, spre a nu i se descoperi temeliile lumii, care sunt raţiunile făpturilor. Iar acest acoperământ nu-l va putea ridica fără osteneli de bunăvoie şi fără de voie.

ˇ Conducătorul norodului lui Israel nu poate vedea pământul făgăduinţei, care este nepătimirea, după fuga din Egipt, care este păcatul cu lucrul, nici după trecerea mării, adică a robiei prin poftă şi afecţiune, ci numai după petrecerea în pustie, aşezată între faptele şi mişcările păcatului, trimiţând înainte pururi sa văzătoare şi cercetătoare.

ˇ Virtuţile mai cuprinzătoare ale sufletului fiind trei: postul, rugăciunea şi tăcerea, cel ce vrea să se desfacă (puţin) de rugăciune trebuie să se odihnească într-o oarecare contemplaţie naturală; cel ce vrea să se desfacă de tăcere într-o convorbire morală; iar cel ce posteşte într-a doua mâncare dăruită.

ˇ Raiul nepătimirii, ascuns în noi, este icoana raiului viitor, care va primi pe cei drepţi. Dar nu se vor afla afară de acela toţi câţi n-au putut să ajungă înlăuntrul acestuia.

ˇ Albina, dorindu-se după livezi, îşi adună de-acolo materia mierii; iar sufletul, scrutând veacurile, îşi adună de acolo dulceaţa variată în cugetare.

ˇ În viaţa singuratică, răsar gânduri simple; în viaţa în doi gânduri amestecate; iar de sufletul mult subţiat, gândurile s-au depărtat şi vin la el numai minţi goale de trupuri, care îi arată, descoperindu-i, raţiunile Providenţei şi ale Judecăţii, ca nişte temelii ale pământului.

ˇ În viaţa în doi, bărbatul şi femeia nu pot să vadă simplu, căci aceasta se va afla numai în viaţa singuratică, în care, pentru asemănarea în Hristos nu se va cunoaşte deosebirea între bărbat şi femeie.

ˇ Gândurile nu sunt ale părţii neraţionale ale sufletului (căci nu este gând în dobitoace), nici ale celei mintale (fiindcă nu e nici în Îngeri). Ci fiind roade ale părţii raţionale şi folosindu-se de închipuire ca de o scară, se urcă spre minte de la simţire, vestindu-i aceleia cele ale acesteia, şi se coboară spre simţire de la minte, punându-i acesteia înainte cele ale minţii.

ˇ Când păcatul se primejduieşte ca o corabie de puhoiul lacrimilor, gândurile rele se ivesc ca unele ce ies din adânc şi încearcă să-i sară în ajutor.

ˇ Gândurile se adună în preajma sufletului, potrivit cu starea de faţă a lui, fie ca nişte tâlhari de mare ce vor să-l scufunde, fie ca nişte vâslaşi ce vor să-i ajute văzându-l primejduit. Cei dintâi îl atrag la largul gândurilor necuvenite, întorcând cârma, împing corabia la limanuri liniştite.

ˇ Gândul slavei deşarte, fiind al şaptelea, sufletul care doreşte să-l lepede ca pe cel din urmă, de nu va dezbrăca şi pe cele dinaintea lui, nu va putea să îmbrace pe al optulea, care este după ele şi pe care dumnezeiescul Apostol îl numeşte locuinţă cerească. Cu aceasta se pot îmbrăca prin suspine numai cei ce s-au dezbrăcat pentru ea de cele materiale.

ˇ De rugăciunea desăvârşită se pot apropia gândurile îngereşti; de cea mijlocie cele duhovniceşti; iar de cea începătoare cele raţional-naturale.

ˇ Făptuirea stă în a face simplu cele bune, ci şi în a le face cum trebuie, săvârşitorul hotărând de la sine vremea şi măsura pentru cele ce trebuie făcute.

ˇ Contemplativul, având firea în armonie cu hotărârea voii, săvârşeşte plutirea fără osteneală, ca dus de curgerea apei. Iar cel ce se îndeletniceşte cu făptuirea, având afecţiunea firii potrivnică hotărârii voii, suferă mare vârtej de gânduri şi puţin lipseşte să ajungă la deznădejde, din pricina poverii.

ˇ Rugăciunea împreunată cu contemplaţia duhovnicească este pământul făgăduinţei, în care curge, ca un lapte şi ca o miere, cunoştinţa raţiunilor Providenţei şi Judecăţii lui Dumnezeu. Iar cea împreunată cu vreo contemplaţie naturală este Egiptul, în care se iveşte, în cei ce se roagă, amintirea poftelor mai groase. În sfârşit, rugăciunea simplă este mana din pustie, care, pentru nefelurimea ei, celor ce nu rabdă, le închide din pricina poftei bunătăţilor făgăduite; iar celor ce stăruie pe lângă această hrană îngustată le pricinuieşte o gustare mai înaltă, care dăinuieşte.

ˇ Precum mânzul nu suferă primăvara să stea la iesle şi să mănânce cele de acolo, aşa nici mintea tânără nu poate răbda mult îngustimea rugăciunii, ci se bucură mai bine, ca şi acela, să iasă la largul contemplaţiei naturale, care se află în psalmodie şi în cetire.

ˇ Precum nu toţi cei ce ajung la convorbirea cu împăratul pot să stea la masă cu el, aşa nici cei ce ajung la întâlnirea cu rugăciunea nu se vor bucura toţi de contemplaţia din ea.

ˇ Rugăciunea fără străpungerea inimii e socotită de minte aşa cum e socotită de gâtlej mâncarea fără sare.

ˇ Se zice că asinul sălbatic râde de gloata oraşului; iar rinocerul nu poate fi legat de nimeni. Tot aşa mintea care împărăţeşte peste fire şi peste raţiunile firii râde de deşertăciunea gândurilor când se roagă, şi nu poate fi luată în stăpânire de nimic din cele supuse simţurilor.

ˇ Cel ce clatină băţul împotriva câinilor îi întărâtă împotriva sa. La fel îi întărâtă pe draci cel ce se sileşte să se roage curat.

ˇ Cel ce se nevoieşte trebuie să-şi strângă simţirea la un singur fel de hrană; iar mintea la rugăciunea de la un singur gând. Făcându-se astfel neatârnată de patimi, va ajunge acolo, ca să fie răpită la Domnul, în vremea rugăciunii.

ˇ Cei stăpâniţi de patima plăcerii, fiind pământeşti, când se roagă au gândurile ca nişte broaşte, care îi fură. Cei cu patimile mai domolite au contemplaţiile ca nişte privighetori, care îi distrează prin zborul lor de pe-o creangă pe alta, adică de la o contemplaţie la alta. Iar cei nepătimitori au parte de tăcere şi de linişte multă dinspre gânduri, în vremea rugăciunii.

ˇ Precum ostaşul slobozit de la război se descarcă de povara armelor, aşa făptuitorul se descarcă de gânduri, venind la contemplaţie. Căci nici acela nu are trebuinţă de arme decât în război, şi nici acesta nu are trebuinţă de gânduri decât dacă se coboară la cele ce cad sub simţuri.

ˇ Făptuitorii privesc trupurile pentru a cunoaşte locul lor; iar contemplativii pentru a cunoaşte firea lor. Dar numai cei ce se îndeletnicesc cu cunoaşterea (gnosticii) privesc raţiunile amândurora.

ˇ În raţiunile trupurile se cunosc cele netrupeşti; iar în cele netrupeşti se cunoaşte Cuvântul (Raţiunea) cel mai presus de fiinţă, spre care se grăbeşte orice suflet strădalnic să fie slobozit.

ˇ Cel ce aşteaptă ca să fie mâine chemat la împăratul, ce altă grijă va avea, decât să cugete la cuvintele care pot să fie pe placul aceluia? De aceasta grijindu-se sufletul, nu se va înfăţişa nepregătit la judecata de acolo.

ˇ Nu este aşa de greu să fie oprit cursul râului ca să nu curgă în jos, cât e de greu celui ce se roagă să înfrâneze când vrea năvala minţii, ca să nu se împrăştie în cele văzute, ci să se adune spre cele de sus şi înrudite, măcar că acest lucru e potrivit cu firea, pe când celălalt e potrivnic firii.

ˇ Cel ce nu se roagă cu luare aminte, ci împrăştiat, socoteşte psalmul barbar, dar e şi el barbar pentru psalm; şi amândoi sunt socotiţi de draci nebuni.

ˇ Nu toţi cei ce nu iubesc pe aproapele îl pot şi urî; nici cei ce nu-l urăsc îl pot şi iubi. Şi altceva este a pizmui sporul aceluia, şi altceva a-i împiedica sporirea. Dar cea mai de pe urmă treaptă a păcatului stă în a nu fi numai muşcat de darurile aceluia, ci în a şi cleveti însuşirile lui bune, că n-ar fi aşa.

ˇ Mai întâi sufletul îşi închipuie răul, pe urmă îl pofteşte, apoi se pătrunde de plăcere sau de întristare, pe urmă îl vede cu simţurile şi apoi intră în atingere văzută sau nevăzută cu el. Toate acestea sunt întovărăşite de gânduri, afară de prima mişcare, care dacă nu e primită, tot răul de după ea va rămâne nelucrat.

ˇ Cei ce s-au apropiat de nepătimire sunt clintiţi numai de năluciri; cei cu patimile domolite de pofte; cei stăpâniţi de voluptate de afecţiuni. În simţirea răului se află cei ce abuzează de cele trebuincioase, dar cu întristare; iar ćn atingere cu el cei ce se însoţesc cu el fără întristare.

ˇ Plăcerea se sălăşluieşte în toate mădularele trupului. Dar nu tuturor se arată la fel de tulburătoare. Ci unele se tulbură mai mult de partea poftitoare a sufletului, altele de mânie şi iarăşi altele de cele care ţin de cugetare. Cele dintâi sunt tulburate de lăcomia pântecelui, cele de-al doilea de furie, iar cele de-al treilea de viclenie, pricina tuturor patimilor.

ˇ Cei ce resping atacurile nu lasă să intre gândurile la via raţională ca nişte fiare şi să facă pagubă în roadele ei. Iar cei ce se însoţesc fără să se îndulcească cu ele, le lasă simplu să intre, dar să nu se atingă nicidecum de roadele ei. Cei ce vorbesc dulce cu patimile prin gânduri, dar nu vin la încuviinţare, se aseamănă cu cei ce lasă fiara să intre înlăuntrul ţarinii şi a îngrăditurii, dar nu-i îngăduie să se sature din strugurii viei. Dar pe urmă o găsesc şi mai tare decât puterea lor, ajungând adeseori la încuviinţarea patimilor.

ˇ Cel ce mai are lipsă de îngrijirea îngrăditurii prin înfrânare încă n-a ajuns la simplitate. Căci cel desăvârşit, zice, nu se înfrânează (ci cel ce se luptă încă). El se aseamănă cu cel ce are vie, sau ţarină, nu în mijlocul multor altor vii şi locuri, ci undeva într-un colţ. De aceea are lipsă de multă pază şi trezvie. Dar via celui ce a ajuns la simplitate nu poate fi atinsă din nici io parte, întocmai ca a unui împărat sau a altui stăpânitor înfricoşat, care face să se cutremure hoţii şi trecătorii chiar şi numai la auzul lui.

ˇ Mulţi urcă pe crucea relei pătimiri, dar puţini primesc piroanele ei. Căci mulţi se supun ostenelilor şi necazurilor celor de bunăvoie, dar celor ce vin fără voie nu se supun decât cei ce au murit cu desăvârşire lumii acesteia şi odihnei din ea.

ˇ Cel ce respinge şi nu primeşte lauda oamenilor şi odihna trupului s-a dezbrăcat şi de ultima haină a slavei deşarte. Aceasta s-a învrednicit să se îmbrace încă de aici în strălucirea locuinţei din cer, căutată cu multe suspine.

ˇ Dacă gustul e stăpânit de plăceri, e cu neputinţă să nu-l urmeze şi celelalte simţuri, chiar dacă cele de sub pântece ale celor mai reci par să fie liniştite, ca şi ale celor îmbătrâniţi, care nu mai primesc înfocarea, din istoveală. Dar stearpa care preacurveşte nu va fi socotită neprihănită, prin aceea că nu naşte. Ci zicem că e neprihănit acela care nu pătimeşte înăuntru şi nu se rostogoleşte din pricina vederii.

ˇ Partea poftitoare a sufletului se vădeşte cum este, în mâncări, în înfăţişări şi în glas, în pornirile cu voia, sau altfel în gust, în vedere şi în auz, după cum se foloseşte bine sau rău de ele, sau se află la mijloc între acestea două.

ˇ Cei ce ne îndeamnă să ne învoim cu plăcerile gâtlejului, până ce suntem nedespărţiţi, face ceva asemănător cu cei ce ne poruncesc să zgâriem rănile aproape de vindecare, sau să scărpinăm bubele pentru plăcerea ce ne-o fac, sau să mâncăm bucate care sporesc căldurile, sau să surpăm îngrăditura viei şi să lăsăm să intre, ca o fiară, cugetul trupului, care să strice gândurile cele bune ca pe nişte struguri. Acestora nu trebuie să le dăm ascultare, nici să nu ne plecăm la linguşirile fără rost ale oamenilor şi ale patimilor. Ci mai degrabă să întărim îngrăditura înfrânării până nu vor înceta fiarele, adică patimile trupeşti, să urle, sau gândurile deşarte să coboare ca nişte păsări şi să vatăme via, adică sufletul călăuzit de vederile cele în Hristos Iisus Domnul nostru, Căruia fie slava, în vecii vecilor, Amin.

Petru Damaschin

ˇ După cunoştinţă, e alegerea omului, iar aceasta este începutul mântuirii. Ea constă în aceea că omul părăseşte voile şi cugetările sale şi împlineşte cugetările şi voile lui Dumnezeu. Şi de va putea să le facă acestea, nu se va afla în toată zidirea lucru sau îndeletnicire sau loc să-l poată împiedica să se facă aşa cum a voit Dumnezeu la început să fie, după chipul şi asemănarea Lui şi, prin străduinţă, Dumnezeu după har, nepătimitor, drept, bun şi înţelept, fie în bogăţie, fie în sărăcie, fie în feciorie, fie în căsătorie, fie la conducere şi întru libertate, fie întru supunere şi robie, şi, simplu vorbind, în orice vreme, loc şi lucru.

Apoi locurile şi ocupaţiile se deosebesc între ele, şi omul trebuie să cunoască deosebirile lor, fie prin smerita cugetare dată de Dumnezeu, fie prin întrebarea celor ce au darurile deosebirii. Căci fără aceasta, nu sunt bune cele ce se fac, chiar dacă necunoscînd acestea ni se pare că sunt bune. Dar prin deosebire, aflând despre puterea sa spre ce lucrare vrea să păşească începe a bineplăcea lui Dumnezeu. Dar cum s-a spus, în toate trebuie să tăgăduiască voile sale, ca să ajungă la scopul lui Dumnezeu, sau să îmbrăţişeze îndeletnicirea pe care o vrea Dumnezeu. Iar de nu face aşa, nu poate să se mântuiască prin nimic. Pentru că din neascultarea lui Adam, crescând toţi pătimaşi prin obişnuirea cu patimile, nu voim binele cu bucurie, nici nu îmbrăţişăm voia lui Dumnezeu, ci iubim mai vârtos patimile şi răutăţile, iar cele bune nu le voim deloc, decât siliţi de frica muncilor. Şi numai cei nu primesc cuvântul cu credinţă tare şi cu hotărâre. Iar ceilalţi nici aşa nu le voim; ci neluînd în seamă necazurile vieţii şi muncile viitoare, slujim patimilor cu tot sufletul. Dar unii nesimţind nici amărăciunea acestora săvârşesc siliţi şi fără voie ostenelile virtuţilor. După Sfântul Grigore de Nisa şi Sfântul Maxim Mărturisitorul, gustarea din pomul cunoştinţei binelui şi răului a adus omului o considerare a răului ca bine, o masacrare a răului în bine. Fenomenul acesta se produce uneori ca voia omului, ispitită de plăcere. Dar el înseamnă adeseori şi o neputinţă a noastră de a deosebi între bine şi rău. Starea aceasta devenită permanentă şi extremă e proprie demonilor. Astfel discriminarea între bine şi rău este semnul ieşirii din păcat şi ea e un dar al lui Dumnezeu. Dar ea e condiţionată de hotărârea noastră de a trăi după voia lui Dumnezeu. E condiţionată de un act de voinţă, de o orientare nouă, totală.

Pentru că nu toţi primim binefacerile la el. ci unii primind focul Domnului sau cuvântul Lui, prin lucrare, se fac la inimă mai moi ca ceara, iar alţii prin nelucrare ne arătăm mai întăriţi ca lutul şi cu totul împietriţi. Şi dacă nu-l primim la fel, nu sileşte pe cineva dintre noi. Ci, precum soarele trimite razele peste tot şi luminează toată lumea şi cel ce vrea să-l vadă nu e silit de el, şi nimeni nu e cauza lipsirii de lumină, dacă Dumnezeu însuşi a făcut soarele şi ochiul, decât omul care are stăpânirea (peste ochi), aşa şi aici, Dumnezeu trimite tuturor razele cunoştinţei, iar după cunoştinţă a dat şi credinţa ca ochi. Iar cel ce vrea să primească prin credinţă cunoştinţa sigură, păzeşte prin fapte amintirea ei. Şi acestuia îi dă Dumnezeu mare râvnă, cunoştinţă şi putere. Căci prin cunoştinţa naturală se naşte râvna, în cel ce o alege pe ea şi din râvnă puterea de a lucra; şi prin lucrare se păstrează amintirea; şi din amintire se naşte o mai mare lucrare; şi din aceasta o mai mare cunoştinţă; şi din aceasta, numită cuminţenie, se naşte înfrânarea patimilor şi răbdarea întâmplărilor dureroase; iar din acestea petrecerea cea după Dumnezeu şi cunoştinţa darurilor lui Dumnezeu şi a greşelilor proprii; şi din acestea recunoştinţa, prin care se naşte frica de Dumnezeu, din care vine păzirea poruncilor, adică plânsul, blândeţea, smerita cugetare; din aceasta se naşte puterea de a deosebi; şi din aceasta străvederea sau puterea de a putea prevedea greşelile viitoare şi de a le înlătura din vreme, prin curăţenia minţii, datorită experienţei şi amintirii celor de mai înainte, şi a celor prezente, şi a celor săvârşite din nebăgare de seamă; şi din acestea nădejdea; iar din acestea neîmpătimirea şi dragostea nesăvîrşită.

Dar fiindcă s-a vorbit despre cunoştinţa virtuţilor, vom vorbi şi despre patimi. Cunoştinţa vine ca soarele şi nebunul îşi închide cu voie ochii sau libera alegere, prin puţină credinţă, sau lene, şi îndată trimite cunoştinţa în cămara uitării, prin nelucrarea care vine din trândăvie. Căci din neînţelepciune vine trândăvia, din aceasta nelucrare, şi prin aceasta uitarea. Iar din uitare vine iubirea de sine, sau iubirea voilor şi iubire de slavă. Din acestea se naşte iubirea de argint, rădăcina tuturor relelor, şi prin ea vine împrăştierea în cele ale vieţii, din care se naşte totala necunoştinţă a darurilor lui Dumnezeu şi a păcatelor proprii. Iar din aceasta sălăşluirea celorlalte patimi, adică ale cele opt căpetenii ale lor: a lăcomiei pântecelui, din care vine curvia; din acestea iubirea de argint, din care se naşte mânia, când cineva nu dobândeşte lucrul dorit, sau nu-şi împlineşte voia sa; din ea vine întristarea, prin care se naşte nepăsarea; apoi slava deşartă din care vine mândria. Din acestea opt vine toată răutatea, patima şi sufletul, prin care cel care e covârşit de ele ajunge la deznădejde, la pierzanie totală, la căderea de la Dumnezeu şi la asemănarea cu dracii, precum s-a mai spus.

Fiecare stă la mijlocul acestor două căi, adică a dreptăţii şi a păcatului; şi-şi alege pe care o vrea şi pe aceasta înaintează. Şi primindu-l pe el această cale şi pe cei ce-l călăuzesc pe ea, fie îngeri, fie oameni ai lui Dumnezeu, fie draci şi oameni răi, îl duc până la capătul ei, chiar dacă nu vrea. Cei buni îl duc la şi la împărăţia cerurilor; iar cei păcătoşi, la diavolul şi la munca veşnică. Şi nimeni nu este pricinuitorul pierzaniei sale, decât voia sa.

Cel care vrea să facă binele, să ceară prin rugăciune de la Dumnezeu şi îndată i se dă lui cunoştinţa şi putere, ca să se arate că harul i se trimite cu dreptate de la Dumnezeu. Căci ni s-ar putea dărui şi fără rugăciune, ca şi după rugăciune. Dar precum nu are laudă cel ce primeşte aerul ca să trăiască, ştiind că fără el nu poate trăi, ci mai vârtos e dator să mulţumească Celui ce l-a făcut şi i-a dat nările prin care-l primeşte, şi sănătatea, ca să-l primească, aşa şi noi suntem datori mai vârtos să mulţumim lui Dumnezeu că a făcut şi rugăciunea şi cunoştinţa, şi puterea şi virtuţile şi pe noi şi toate cele din jurul nostru, după har. Ba nu numai atât, ci nu încetează să caute orice mijloc ca să biruiască răutatea noastră, a vrăjmaşilor şi a dracilor. Căci şi diavolul, pierzând cunoştinţa lui Dumnezeu prin nerecunoştinţă şi mândrie, a ajuns cu necesitate neştiutor. De aceea nu poate şti de la sine ce să facă, ci vede pe Dumnezeu ce face ca să ne mântuiască şi din acestea învaţă viclenia şi se sileşte să facă cele asemănătoare spre pierzania noastră. Deoarece urăşte pe Dumnezeu şi nu poate să se războiască cu El, se războieşte cu noi, care suntem după chipul Lui, închipuindu-şi că prin acestea înfrânge pe Dumnezeu.

Şi iarăşi, văzând pe Hristos că se coboară pentru bunătatea cea mai deplină la sfinţii ucenici şi la cuvioşii Părinţi, arătându-se fie prin Sine, fie prin îngeri, fie pe altă cale negrăită, precum a zis, a început şi diavolul să arate unora amăgiri multe spre pierzanie. De aceea au scris Părinţii înzestraţi cu darul deosebirii, că nu trebuie primite unele ca acestea. Căci acela se sileşte să amăgească şi în privinţa aceasta, fie prin niscai chipuri, fie prin altă amăgire, în vremea somnului, sau în chip sensibil. Iar de primim aceasta, facem mintea ca, din închipuirea proprie şi din neştiinţa cea mai de pe urmă, să-şi zugrăvească niscai figuri sau culori, ca să creadă că este vreo arătare a lui Dumnezeu sau vreun înger. Ba adeseori arată în vis, sau în chip sensibil şi draci biruiţi, zice-se, şi încearcă, simplu grăind, orice meşteşugire pentru pierderea noastră, când ascultăm de el. Dar diavolul făcând acestea îşi pierde nădejdea dacă, precum zic Sfinţii Părinţi, în vremea rugăciunii ne facem mintea fără formă, fără chip, fără culoare, neprimind nimic, fie că e lumină, fie foc, fie altceva, ci ne închidem cugetul cu toată puterea numai în cuvintele scrise. Căci cel ce se roagă numai cu gura, se roagă aerului, nu lui Dumnezeu, fiindcă Dumnezeu ia seama la minte nu la gură. Deci oamenii trebuie să se închine lui Dumnezeu în duh şi în adevăr; sau cum s-a spus: Vreau să vorbesc cinci cuvinte cu mintea mea, decât zeci de mii cu limba. Deci, descurajându-se diavolul de toate acestea, ne aduce gând de deznădejde, şoptindu-ne că altele erau vremurile acelea şi alţii oamenii în care a arătat Dumnezeu acele lucruri minunate ca să creadă; că acum nu e vremea în care să trebuiască să ne ostenim în felul acesta. Iată, creştini suntem cu toţii şi purtăm botezul. Cel ce a crezut, zice, şi s-a botezat, mîntui-se-va. Deci ce ne mai trebuie?

Şi cum vom păzi poruncile Lui, dacă nu vom tăgădui toată voia şi cugetarea noastră? Iar voile şi cugetările de lepădat pot fi socotite acelea care se împotrivesc poruncii lui Dumnezeu. Fiindcă adesea sunt unii care, fie prin constituţie, fie din obişnuinţă iubesc binele în unele lucruri şi urăsc răul. De asemenea sunt unele cugetări bune, având mărturie şi de la dumnezeieştile Scripturi. Dar au lipsă şi ele de o dreaptă socoteală din partea celor încercaţi. Fiindcă fără această dreaptă socoteală nici cele socotite bune nu sunt bune, fie pentru că le împlinim când nu e vremea lor, sau fără trebuinţă, sau fără vrednicie, sau cugetând fără cunoştinţă cele spuse. Căci nu numai în legătură cu Scriptura, ci şi cu oricare întrebare ce se nimereşte, dacă nu sunt cu luare aminte amândoi, şi cel întrebat şi cel ce întreabă, se îndepărtează de înţelesul adevărat şi se aleg cu o pagubă nu mică. De fapt şi eu am păţit adeseori că, întrebând sau fiind întrebat, când am înţeles cum trebuie un cuvânt, m-am mirat pe urmă cum cuvintele sunt la fel, dar înţelesurile sunt departe unul de altul. Aşa şi în toate celelalte, avem lipsă de discernământ, ca să aflăm cum trebuie să facem ca să împlinim voile lui Dumnezeu. Fiindcă El cunoaşte firea noastră întocmai, ca Făcător al tuturor, şi a avut în vedere folosul nostru şi a rânduit nu lucruri străine de firea noastră, ci ele proprii ale ei. Afară de cazul când unii vor să ajungă de bună voie la desăvârşire, urcând spre El mai presus de fire, fie prin feciorie, fie prin neavere, fie prin smerită cugetare. Nu poate fi pusă însă în rând cu aceasta şi recunoştinţa, căci aceasta e firească. Dar smerita cugetare e mai presus de fire, deoarece cel smerit se îndeletniceşte cu toată virtutea şi nefiind dator cu nimic, se face pe sine îndatorat şi mai prejos de toţi. Dar cel recunoscător, fiind dator, îşi mărturiseşte datoria. La fel cel ce face milostenie, miluieşte din cele ce le are şi nu este mai presus de fire, ca acel ce s-a lepădat de avuţie. Nici cel ce petrece în căsnicie, ca cel ce petrece în feciorie. Căci acesta este un dar mai presus de fire. De aceea, unul se mântuieşte dacă, părăsind voile sale, împlineşte pe ale lui Dumnezeu. Iar celălalt va câştiga cununa răbdării şi slava de la Dumnezeu, ca unul ce a părăsit numai cele oprite de legi, ci împreună cu ele, cu ajutorul lui Dumnezeu şi firea sa, iubind pe Dumnezeu din tot sufletul şi imitând după putere nepătimirea Lui.

Căci smerita cugetare este roada cunoştinţei, iar cunoştinţa roada încercărilor. Celui ce se cunoaşte pe sine i se dă cunoştinţa tuturor. Şi cel ce se supune lui Dumnezeu, supune lui toate, când va împărăţi smerenia în mădularele sale. Căci cel ce se cunoaşte pe sine, cum zis Sfinţii Vasile şi Grigore, că este la mijloc între măreţie şi smerenie, ca cel ce are suflet înţelegător şi trup muritor şi pământesc, niciodată nu se înalţă, nici nu deznădăjduieşte, ci ruşinându-se de partea mintală a sufletului, se întoarce de la toate cele de ruşine, iar cunoscându-şi neputinţa sa, fuge de toată îngâmfarea. Cel ce-şi cunoaşte, aşadar, neputinţa sa din multele ispite şi din patimile sufleteşti şi trupeşti, a văzut puterea nesfârşită a lui Dumnezeu, cum izvăbeşte pe cei smeriţi, care strigă către El prin rugăciune stăruitoare din inimă.

Şi altele multe cunoscând, cel ce-şi vede neputinţa sa, rămâne nedoborît. Dar este cu neputinţă să ajungă cineva aici, dacă nu suportă multe ispite sufleteşti şi trupeşti, şi, susţinut de puterea lui Dumnezeu prin răbdare, nu dobândeşte experienţă. Iar unul ca acesta în îndrăzneşte peste tot să facă voia sa, fără să întrebe pe cei iscusiţi, nici să se fixeze într-o cugetare. Fiindcă ce trebuinţă este să vrea să facă sau să cugete ceva, dacă nu o face pentru a trăi trupeşte şi a se mântui sufleteşte? Iar dacă nu cunoaşte cineva care voie şi care cugetare trebuie să o părăsească, să probeze tot lucrul şi toată cugetarea, prin depărtarea şi înfrânarea de la ele, şi să vadă ce nemulţumire îi aduc; şi dacă, împlinindu-se, îi aduc plăcere, iar neîmplinindu-se, durere, să ştie că sunt rele şi că e dator să le dispreţuiască înainte de a zăbovi în jurul lor şi să se ostenească a le birui când simte asaltul lor. Aceasta o zic despre tot lucrul şi tot gândul fără de care putem trăi trupeşte şi bine plăcea lui Dumnezeu.

Fiindcă obişnuinţa învechindu-se capătă putere de fire. Căci fie că e obişnuinţă bună, fie că e rea, timpul o hrăneşte, cum materiile hrănesc focul. De aceea datori suntem să cugetăm şi să facem cu toată puterea binele, ca să vină deprinderea şi obişnuinţa să lucreze de la sine, fără osteneală, cele de toate zilele, precum Părinţii au biruit prin cele mici în cele mari. Căci numai cel ce nu se lasă convins ca să aibă cele peste trebuinţă ale trupului, ci le leapădă pe acestea, ca să meargă pe calea cea strâmbă şi plină de necazuri. Nu va ajunge la iubirea de avere. Căci nu numai avuţia multă arată iubirea de avuţie, ci tot ce ţine cineva cu împătimire sau fără trebuinţă, sau peste trebuinţă.

Rămâne aşadar, să fugim de oameni şi de lucrurile vieţii şi să umblăm în calea împărătească şi să ne liniştim cu unul sau cu doi şi să cugetăm ziua şi noaptea la poruncile lui Hristos şi la toată Scriptura. În felul acesta, mustrat de toate şi de conştiinţă şi de luarea aminte a citirii şi de rugăciune, poate să ajungă cineva la cea dintâi poruncă, adică la frica lui Dumnezeu care se naşte din credinţă şi din meditarea Sfintelor Scripturi. Iar prin frică poate să ajungă la plâns, iar prin acesta la poruncile cărora le-a spus Apostolul credinţă, nădejde şi dragoste. Căci cel ce crede în Domnul se teme de munci; şi cel ce păzeşte poruncile rabdă necazurile; iar cel ce rabdă necazurile, va avea nădejde în Dumnezeu; iar nădejdea desparte mintea de toată împătimirea; iar despărţită de aceasta, va avea dragostea de Dumnezeu. De va vrea cineva să facă acestea, se va mântui.

Iar liniştea (isihia) ca început al curăţiei sufletului, va face pe cel ce o alege, să împlinească fără osteneală toate poruncile. Fugi, zice, taci, linişteşte-te, căci acestea sunt rădăcinile nepătimirii. Sau iarăşi: Fugi de oameni şi te vei mântui. Pentru că întâlnirile nu lasă mintea să-şi vadă nici greşelile sale, nici uneltirile dracilor, ca să se păzească omul pe sine, nici binefacerile şi tot felul de griji ale lui Dumnezeu, ca să dobândească din acestea cunoştinţă de Dumnezeu şi smerenie. De aceea, cel ce vrea să meargă pe un drum scurt la Hristos, adică prin nepătimire şi cunoştinţă şi să ajungă cu bucurie la desăvârşire să nu se abată în alte părţi, adică la dreapta şi la stânga, ci în toată vieţuirea lui să călătorească cu sârguinţă pe calea împărătească.

Nădăjduieşte ca unul ce, neuitînd de iubirea de oameni a lui Dumnezeu, nu-şi pierde nădejdea, orice i s-a întâmpla. Omul duhovnicesc trăieşte continuu în această tensiune, ca pe un drum ce suie printre două prăpăstii: între apăsarea de conştiinţa păcatelor sale şi între încrederea în mila lui Dumnezeu. Trebuie să le îmbine mereu pe amândouă, să nu se predea exclusiv nici uneia din ele; să îmbine mereu temerea cu nădejdea. Aceasta înseamnă a fi mereu viu mereu palpitant, fără a dispera şi fără a adormi.

A doua este postul cu măsură, sau a mânca o dată pe zi şi a nu se sătura. Mâncarea să fie de un singur fel, din bucate modeste, care se găsesc fără bătaie de cap şi pe care nu le pofteşte sufletul, decât dacă nu este altceva. Aceasta, pentru ca omul să biruiască lăcomia pântecelui, nesăturarea şi pofta şi să rămână neîmprăştiat; totodată, ca să nu respingă vreun fel, lepădând în chip rău, cele ce au fost făcute de Dumnezeu bune foarte, nici să înghită toate deodată, fără înfrânare şi cu voluptate, ci mâncând în fiecare zi câte un singur fel de mâncare, să se folosească de toate spre slava lui Dumnezeu, neoprindu-se de la nimic, cum fac blestemaţii de eretici, ca de ceva rău. Iar vinul, după vreme, căci la bătrâneţe, la neputinţă şi la frig e foarte folositor. Dar şi atunci puţin. Iar la tinereţe, la căldură şi la vreme de sănătate, e mai bună apa, dar şi aceasta cât se poate de puţină.

Şi cel ce vrea să înveţe cunoştinţa lui Dumnezeu nu trebuie să se folosească numai de auzire. Pentru că altceva este auzirea şi altceva fapta. Căci precum numai din auzire nu poate ajunge cineva meşteşugar, ci câştigă deprinderea meşteşugului lucrând şi văzând şi multe greşind şi îndreptându-se de cei iscusiţi prin răbdare şi prin tăierea voilor sale şi după vreme îndelungată, aşa cunoştinţa duhovnicească nu se naşte numai din cugetare, ci se dă de Dumnezeu după har celor smeriţi la cuget. Că cel ce citeşte Scripturile pare să le cunoască în parte, nu e de mirare, mai ales dacă e lucrător. Dar unul ca acesta nu are cunoştinţa lui Dumnezeu, ci trebuie să asculte cuvintele celor ce au cunoştinţă. Deci cei ce au scris au avut adeseori cunoştinţă de Dumnezeu, ca şi proorocii, dar el încă nu. Drept aceea şi eu, culegând de asemenea din dumnezeieştile Scripturi, şi neînvrednicindu-mă să aud de la Duhul, am auzit de la cei ce au auzit de la Acela, cum aud unii despre o cetate sau o, de la cei ce le-au văzut pe acestea. Cunoştinţa întreagă nu se primeşte numai din Scriptură, ci şi din predania vie. Cel ce a scris, nu şi-a putut pune în scris niciodată tot ce a cunoscut practicând, tot ce era viu în duhul lui. Acest plus se predă de la el la ucenicul spiritual, ca un adaos la cuvântul scris, şi aşa mai departe. Tradiţia monahală se alcătuieşte din Scriptură şi din Duhul predat prin transmitere, prin învăţătură vie, prin raport personal.

Şi nu e de lipsă ca să aibă cineva un lucru, ca să facă milă. Aceasta e mai degrabă o mare neputinţă. Ci, neavând peste tot ceva cu ce să miluiască, să aibă înduioşare pentru toţi, ca să miluiască, să aibă înduioşare pentru toţi, ca să ajute pe cei ce au trebuinţă din cele ce poate, desfăcut de orice împătimire faţă de lucrurile vieţii, dar având împătimire faţă de lucrurile vieţii, dar având împătimire faţă de oameni. Ba nici nu trebuie să înveţe pentru slava deşartă cel ce nu şi-a arătat mai întâi mila cu lucrul, zicând că foloseşte sufletele celor mai slabi, în vreme ce e cu mult mai slab decât cei pe care crede să-i folosească. Fiindcă tot lucrul îşi cere vremea lui şi o dreaptă socoteală, ca să nu se facă ceva ne la vreme, sau fără trebuinţă. Căci celui slab îi este mai bine fuga de toate şi neaverea e cu mult mai bună decât milostenia. E vorba de râvna care arde pentru mântuirea oamenilor. Toate lucrurile trebuie socotite ca nimic, dar omul nu trebuie socotit ca nimic. Însă omul se salvează ca bunul cel nepreţuit numai în Dumnezeu. A te împătimi de om înseamnă deci a te împătimi pentru a-l face împătimit de Dumnezeu, pentru a-l face să se depăşească necontenit, atras de magnetul desăvârşirii absolute care e Dumnezeu. Arată ce împătimire de om trebuie evitată. Până cauţi prin binele ce-l faci aproapelui, lauda proprie de la acela, visezi în ultimă analiză interesul propriu, nu pe al aceluia. Binele făcut aceluia e aparent şi în fond nu-i foloseşte, ci-l sminteşte până la urmă.

Iar felurite înţelepciunii sunt patru: chibzuinţa, sau cunoştinţa lucrurilor ce trebuie sau nu trebuie făcute şi privegherea minţii (N. Hartmann observă că prudenţa nu e ştiinţă, pătrundere, circumspecţie, care se mulţumeşte să se guste pe ea însăşi într-o înstrăinare de lume. Sensul ei e redat mai bine de latinescul sapientia, care vine de la sapere = a gusta. Sapientia este gustul etic şi anume gustul fin, diferenţiat, cultivat moral, întrucât îndreptat spre plenitudinea vieţii, înseamnă contact cu toate şi atitudine afirmativă, apreciatoare faţă de tot ce e valoros. Este pătrunderea sentimentului de valoare în viaţă, în orice contact cu realitatea, în orice acţiune şi reacţiune.) ; neprihănirea, care stă în păstrarea sănătoasă a cugetului, ca să se poată înfrâna de la orice lucru, cuvânt şi gând ce nu place lui Dumnezeu; bărbăţia, sau tăria şi stăruinţa (rezistenţa) în ostenelile încercărilor celor după Dumnezeu; dreptatea, adică împărţirea care dă tuturor la fel. Aceste patru virtuţi generale se nasc din cele trei puteri ale sufletului, astfel: din cugetare sau minte, două: chibzuinţa şi dreptatea, sau dreapta socoteală; din partea poftitoare, neprihănirea; şi din iuţime, bărbăţia. Şi fiecare stă la mijloc între două patimi potrivnice firii. Chibzuinţa are deasupra prea multa socotire,( Poate să însemne o excesivă chibzuire, care nu e în stare să treacă la faptă, sau o prea mare ticluire care cuprinde şi viclenie.) iar dedesubt nechibzuinţa; neprihănirea are deasupra nesimţirea, iar jos, desfrânarea; bărbăţia, sus cutezanţa nesocotită, jos laşitatea; dreptatea, sus voinţa de a avea prea puţin, iar jos voinţa de a avea prea mult. Cele patru sunt chipul omului ceresc, iar cele opt, ale celui pământesc. Toate acestea le cunoaşte întocmai Dumnezeu, ca şi cele trecute, prezente şi viitoare. Dar numai în parte, cel ce a învăţat prin harul lui Dumnezeu, lucrurile de la El şi s-a învrednicit să fie făcut după chipul şi asemănarea Lui. Căci cine zice că ştie cum trebuie numai din auz, minte. Fiindcă mintea omului nu poate să urce vreodată la cer fără vreun povăţuitor; iar neurcându-se şi nevăzând, nu poate spune ceea ce n-a văzut. Ci dacă aude cineva din Scriptură, numai aceea trebuie să grăiască din auz cu mulţumire şi să mărturisească pe Tatăl Cuvântului, cum a zis marele Vasile. Ca nu cumva, închipuindu-şi că are cunoştinţă, să rămână mai jos decât cel fără cunoştinţă. Căci a te închipui ceva, nu te lăsa să ajungi ceea ce te închipui, zice Sfântul Maxim. („Fiindcă socotinţa că ştii nu te lasă să sporeşti în a şti‟. Închipuirea că ştii, te fixează la gradul la care eşti, totdeauna mai jos decât ceea ce-ţi închipui, căci închipuirea exagerează totdeauna.) Căci este o neştiinţă de laudă, cum zice Gură de Aur. De pildă, când cineva întru cunoştinţă cunoaşte că nu cunoaşte. Şi este o neştiinţă mai jos de orice neştiinţă, când cineva nu cunoaşte că nu cunoaşte. Deci este şi o cunoştinţă cu nume mincinos, când socoteşte cineva că ştie, neştiind nimic, cum zice Apostolul. Este, prin urmare, o cunoştinţă adevărată şi este neştiinţă îndeobşte. Dar mai mare ca toate este cunoştinţa cu lucrul. Fiindcă ce va folosi omul de va avea toată cunoştinţa, mai bine-zis, de o va fi primit de la Dumnezeu în dar, ca Solomon, asemenea căruia nu poate să ajungă altcineva vreodată, dar va merge la muncile veşnice? Ce va folosi, de nu va fi primit din fapte şi din credinţă tare, prin mărturia conştiinţei, asigurarea că este slobozit de muncile viitoare, faptul că nu se osândeşte pe sine, că n-a avut grijă de vreuna din datorii, după puterea lui? Căci, zice Sfântul Ioan Teologul: Dacă inima noastră nu ne osândeşte, avem îndrăznire către Dumnezeu. Dar zice Sfântul Nil: Şi conştiinţa însăşi a ajuns să mintă, slăbită fiind de întunericul patimilor, cum zice şi Scărarul. Căci dacă chiar şi numai răutatea obişnuieşte să întunece mintea, zice marele Vasile, şi închipuirea face orb pe cineva şi nu-l lasă să se facă ceea ce îşi închipuie, ce vom zice, despre cei ce slujesc patimilor, când îşi închipuie că au conştiinţa curată? Mai ales când văd pe Apostolul Pavel, care are în sine pe Hristos, zicând cu lucrul şi cu cuvântul: Că de nimic nu mă ştiu pe mine (să fi păcătuit adică), dar nu în aceasta mă voi îndrepta. Căci din nesimţire multă ne socotim noi cei mulţi că suntem ceva, nefiind nimic. Dar zice Apostolul: Când grăiesc pace, atunci le vine prăpădul, fiindcă n-aveau pace, ci ziceau aceasta, spune Gură de Aur, din multă nesimţire. Iar Iacob, fratele Domnului, zice despre unii ca aceştia că uitându-şi de păcatele lor, s-au uitat de ei înşişi, cei mai mulţi dintre cei mândri, închipuindu-şi că au nepătimire, zice Scărarul. Drept aceea şi eu, tremurând de cei trei uriaşi ai diavolului, despre care a scris Sfântul Marcu Ascetul, adică despre: trândăvie, uitare şi neştiinţă, ca unul ce sunt pururi stăpânit de ei, şi mă tem ca nu cumva uitând de măsura mea, să mă aflu afară din calea cea dreaptă, cum zice Sfântul Isaac, am scris culegerea de faţă. Căci cel ce urăşte mustrarea arată vădit patima mândriei, zice Scărarul, iar cel ce aleargă spre ea, se dezleagă de legătură. Şi Solomon zice: Celui nepriceput ce întreabă de înţelepciune, i se va socoti lui înţelepciune. De aceea am pus la început numele cărţilor şi al sfinţilor, ca să nu trebuiască să spun la fiecare cuvânt al cui este şi aşa să se lungească cuvântul. Căci Sfinţii Părinţi au scris cuvintele dumnezeieştii Scripturi, adeseori cum sunt acolo, ca Grigorie Teologul, cele ale lui Solomon şi ceilalţi. Iar logofătul Simion Metafrastul a zis despre Gură de Aur: Nu e drept să părăsesc cuvintele aceluia şi să zic ale mele, măcar că putea, fiindcă din acelaşi Duh Sfânt au luat toţi. Dar pe unele le numesc ale cui sunt, înfrumuseţându-se cu harul smereniei, căutând mai mult cuvintele Scripturii; pe altele te lasă fără nume, pentru mulţimea lor, ca să nu se lungească cuvântul

De asemenea fără liniştire şi fără tăierea voilor proprii nu poate cineva să înveţe vreun meşteşug după toată ştiinţa şi amănunţimea. De aceea după faptă avem lipsă şi de cunoştinţă, şi în toate, de oprirea cea după Dumnezeu de la toate şi de cercetarea dumnezeieştilor Scripturi, fără de care nimeni nu poate să dobândească vreo virtute. Iar cel ce s-a învrednicit să se liniştească în întregime şi neîncetat a ajuns la bunul cel mai înalt. Iar cel ce nu a cunoscut-o măcar în parte nu ajunge acolo. Dar fericiţi sunt cei ce se liniştesc în întregime, fie ascultând de vreun făptuitor sau isihast, fie liniştindu-se şi ieşind din toate grijile, întru ascultarea de voia dumnezeiască, cu osârdie şi cu sfatul celor încercaţi, în orice îndeletnicire cu cuvintele şi cu înţelesurile. Dar mai ales cei ce vor să ajungă cât mai fără osteneală la nepătimirea şi cunoştinţa duhovnicească, trebuie să aibă odihna cea după Dumnezeu întreagă. Căci El Însuşi a zis prin proorocul: Opriţi-vă de la toate şi cunoaşteţi că Eu sunt Dumnezeu. Iar cei ce suntem oameni în lume şi aşa-zişi monahi, să ne liniştim măcar în parte, ca drepţii de odinioară, spre a ne cerceta ticălosul suflet înainte de moarte şi a-i pricinui îndreptare sau smerenie, în loc de pierzanie desăvârşită, din pricina neştiinţei generale şi a greşelilor din neştiinţă şi ştiinţă. Căci David a fost împărat, dar în fiecare noapte îşi uda aşternutul şi patul cu lacrimi. La simţirea lui Dumnezeu, zice Iov, mi s-au încreţit perii capului, şi cele următoare. Drept aceea şi noi, ca şi cei din lume, să ne oprim măcar o parte din zi sau din noapte şi să vedem ce vom răspunde dreptului Judecător în ziua cea înfricoşată a judecăţii? Şi să avem grijă mai ales de acestea, fiind de trebuinţă pentru frica osândei veşnice. Să nu ne îngrijim despre cum vor trăi săracii şi cum se vor îmbogăţi iubitorii de lume, nici să nu ne facem grijă nebuneşte despre lucrurile vieţii, cum zice dumnezeiescul Hrisostom. Fiindcă se cade să lucrăm, dar să nu ne îngrijim şi să ne zorim spre multe, cum a zis Domnul către Marta. Pentru că grija de viaţă nu lasă pe cineva să se îngrijească de sufletul său şi să-l cunoască cum se află, ca cel ce se linişteşte şi ia aminte la sine. Căci se zice în Lege: Ia aminte la tine ( În omilia sau în cuvântul:„Ia aminte de tine însuţi‟, Sfântul Vasile distinge între „noi, cele ale noastre şi cele dimprejurul nostru. Noi suntem sufletul şi mintea, întrucât ne-am făcut după chipul Ziditorului; iar ale noastre, trupul şi simţirile , iar împrejurul nostru sunt banii, meşteşugurile şi celelalte unelte ale vieţii‟.) şi cele următoare. Despre acest loc a scris Vasile cel Mare un cuvânt sfânt şi plin de toată înţelepciunea.

Fără atenţie şi fără privegherea minţii, e cu neputinţă să ne mântuim şi să ne izbăvim de diavol, care umblă răcnind ca un leu pe cine să înghită, cum zice Damaschin. De aceea Domnul zicea adesea către ucenicii Săi: Privegheaţi şi vă rugaţi, căci nu ştiţi  şi celelalte. Prin aceste cuvinte El le vorbea de mai înainte tuturor despre gândul morţii, ca să fie gata spre o apărare bine primită, spre cea din fapte şi din luare-aminte. Fiindcă dracii, cum zice Sfântul Ilarion, sunt netrupeşti şi fără somn, şi toată grija o au să se războiască cu noi şi să ne piardă sufletele, prin cuvânt, lucru şi gând. Iar noi nu suntem aşa. Ci uneori ne îngrijim de desfătare şi de slava trecătoare, alteori de lucrurile vieţii şi totdeauna de alte multe. Şi nu vrem să ne luăm nici măcar o parte din vreme, ca să ne cercetăm viaţa, ca din aceasta mintea să poată dobândi obişnuinţa şi să ia aminte fără încetare la sine însăşi. Solomon zice: Prin mijlocul a multor curse trece. Despre aceasta a scris Gură de Aur, lămurind ce sunt ele, cu multă amănunţime şi cu cea mai deplină-înţelepciune. Iar Domnul, vrând să taie toată grija, ne-a poruncit să dispreţuim chiar şi hrana şi îmbrăcămintea, ca să avem o singură grijă: cum să ne mântuim, ca o căprioară de ploaie şi ca o pasăre din cursă, şi cum să ajungem la agerimea acestei vieţuitoare şi la zborul înalt al păsării, prin lipsa de griji. Şi ceea ce e de mirare, e că Solomon fiind rege a spus acestea. Iar tatăl său a spus şi a făcut la fel. Şi că pe lângă toată luarea-aminte şi multele nevoinţe, aflându-se întru toată înţelepciunea şi virtutea, după atâtea daruri şi după arătarea lui Dumnezeu, au fost biruiţi, vai, de păcat, încât unul s-a tânguit odată de preacurvie şi de ucidere, iar celălalt a căzut în atâtea lucruri înfricoşate. Oare nu este aceasta pricină de multă tremurare şi de frică celor ce au minte, cum zice Scărarul şi Filimon Ascetul? Cum ne vom înfricoşa şi nu vom fugi aşadar de împrăştierea vieţii, pentru neputinţa noastră, cei ce nu suntem nimic, ci suntem nesimţitori ca nişte dobitoace? Şi cel puţin de mi-aş păzi, nenorocitul de mine, firea, ca dobitoacele. Dar mai bun este câinele ca mine, şi cele următoare.

Dacă, deci, vrem să ne vedem pe noi înşine în ce stare purtătoare de moarte suntem, să fugim de voile noastre şi de lucrurile vieţii, şi prin fuga de toate să îmbrăţişăm cu stăruinţă liniştea cea fericită după Dumnezeu, căutându-ne fiecare sufletul în meditarea dumnezeieştilor Scripturi, fie prin supunere desăvârşită a sufletului şi a trupului, fie prin liniştire, petrecerea prea lăudată a îngerilor. Mai ales să o facă acestea cei ce sunt încă pătimaşi şi neînfrânaţi întru poftele lor mici şi mari. Şezi, zice, în chilia ta şi aceasta te va învăţa pe tine toate. Şi iarăşi: Liniştirea este începutul curăţirii sufletului, cum zice marele Vasile. Iar Solomon zice că Dumnezeu a dat o împrăştiere rea fiilor oamenilor, ca să se împrăştie în cele deşarte, ca nu cumva din lenea pătimaşă şi dobitocească să se abată spre cele mai rele. Dar cel ce s-a izbăvit prin harul lui Dumnezeu de amândouă prăpăstiile şi s-a învrednicit să se facă monah, pe cât e cu putinţă, ca o icoană a lui Dumnezeu cel singur, prin faptă şi cuvânt, cum zice marele Dionisie, cum nu va fi dator să fie liniştit pururi şi să fie atent cu mintea la orice faptă şi să cugete (mediteze) neîntrerupt la Dumnezeu potrivit cu starea la care a ajuns? Căci aşa zic sfinţii Părinţi, Efrem şi ceilalţi, către începători. Unul să aibă psalmul pe buze, altul stihuri; şi alţii să fie atenţi cu mintea la psalmi şi la tropare. Aşa să facă cei ce nu s-au învrednicit încă să ajungă la vreo contemplaţie sau cunoştinţă, ca să nu se afle careva, cu totul în afară de orice cugetare, fie că lucrează, fie că e la vreun drum, fie că stă culcat, înainte de a adormi. Ci deodată cu împlinirea canonului rânduit, trebuie să-şi închidă mintea într-o cugetare (meditaţie) ca nu cumva găsindu-l vrăjmaşul fără pomenirea lui Dumnezeu, să-i strecoare grozăviile lui. Acestea s-au zis către toţi. Iar când cineva prin multe nevoinţe, adică prin multe virtuţi trupeşti şi sufleteşti, a putut să se înalţe prin harul lui Hristos la vreo lucrare duhovnicească, adică mintală, ca să-şi plângă sufletul său, trebuie să păzească, cum zice Scărarul, ca pe lumina ochiului, cugetarea care poartă lacrimile dureroase, până ce se retrage cu bun rost, adică din pricina înălţării, focul şi apa. Focul este durerea inimii şi credinţa fierbinte, iar apa sunt lacrimile. Dar nu tuturor s-au dat acestea, zice marele Atanasie, ci celor ce s-au învrednicit să vadă lucrurile înfricoşate dinainte de moarte şi de după moarte, prin pomenirea neîncetată a lor în linişte. Cum zice Isaia: Urechea celui ce se linişteşte aude lucruri neobişnuite. Şi iarăşi: Liniştiţi-vă şi cunoaşteţi. Căci numai aceasta obişnuieşte să nască cunoştinţa lui Dumnezeu, putând cel mai mult să ajute şi celor foarte pătimaşi şi mai slabi, prin vieţuirea neîmprăştiată, prin fuga de oameni şi de întâlnirile care întunecă mintea şi de grijile nu numai cele ale vieţii, ci şi cele fără însemnătate şi care se par nepăcătoase. Cum zice Scărarul: Un mic fir de păr tulbură ochiul  şi celelalte. Iar Sfântul Isaac: Să nu socoteşti că iubirea de argint stă numai în a avea aur sau argint, ci orice lucru de care se lipseşte gândul. Şi Domnul zice: Unde este comoara voastră, acolo va fi şi inima voastră, fie în lucrurile şi cugetările dumnezeieşti, fie în cele pământeşti. De aceea tuturor li se cade să fie fără griji şi să se liniştească după Dumnezeu; fie în parte, ca cei din lume, cum s-a zis, ca să vină pe încetul la înţelepciune şi la cunoştinţa duhovnicească, fie în întregime, ca cei ce pot să se oprească de la toate, ca să aibă toată grija să placă lui Dumnezeu. Şi Dumnezeu va vedea hotărârea lor şi le va dărui odihna duhovnicească şi îi va face să ajungă să mediteze (să cugete) la prima vedere (contemplaţie), spre a dobândi frângerea negrăită a sufletului şi a se face săraci cu duhul. Apoi îi va înălţa pe începutul la celelalte vederi, învrednicindu-i de păzirea fericirilor, până ce vor ajunge la pacea gândurilor, care este locul lui Dumnezeu, cum zice Sfântul Nil, luând cuvântul din Psaltire: Şi s-a făcut în pace locul Lui.

Iar vederile duhovniceşti, precum socotesc, sunt opt. Şapte din ele sunt ale veacului acestuia, iar a opta este lucrarea veacului viitor, cum zice Sfântul Isaac. („Şase zile le petrecem cu lucrarea vieţii acesteia, prin plinirea poruncilor; a şaptea o petrecem toată în mormânt şi a opta ieşind din mormânt‟) Cea dintâi este cunoştinţa necazurilor şi a ispitelor vieţii acesteia, cum zice Sfântul Dorotei, şi ea se întristează de toată paguba, pe care a pătimit-o firea omenească de la păcat. A doua este cunoaşterea greşelilor noastre şi a binefacerilor lui Dumnezeu, cum zic Scărarul, Isaac şi mulţi alţii dintre Părinţi. A treia este cunoştinţa lucrurilor înfricoşate dinainte de moarte şi după moarte, cum se scrie în dumnezeieştile Scripturi. A patra, înţelegerea petrecerii Domnului nostru Iisus în lumea aceasta şi a lucrurilor şi cuvintelor ucenicilor Lui, ale celorlalţi sfinţi Mucenici şi ale cuvioşilor Părinţi. A cincea este cunoştinţa firii şi a prefacerii lucrurilor, precum zic sfinţii Părinţi Grigorie şi Damaschin. A şasea este contemplarea celor ce sunt, adică cunoştinţa şi înţelegerea făpturilor sensibile ale lui Dumnezeu. A şaptea este înţelegerea făpturilor sensibile ale lui Dumnezeu. A opta este cunoştinţa despre Dumnezeu, aşa-numita teologie. ( Iar cuviosul Nicodim Aghioritul vorbeşte, de şase dulceţi duhovniceşti, pe care le gustă mintea ieşită din robia patimilor: 1. lucrarea dumnezeieştilor porunci, 2. câştigarea faptelor bune, 3. cuvintele dumnezeieştilor Scripturi, 4. cuvintele zidirilor, 5. cuvintele iconomiei celei în trup a Domnului şi 6. privirea celor ce sunt ale lui Dumnezeu.) Acestea sunt deci cele opt vederi. Cele dintâi trei se cuvin celui ce este încă făptuitor, ca prin multe şi amare lacrimi, să-şi poată curăţa sufletul său de toate patimile, şi să primească apoi prin har pe celelalte. Iar celelalte cinci se cuvin celui contemplativ (văzător) sau cunoscător, pentru că păzeşte bine şi împlineşte neîncetat faptele trupeşti şi morale, sau sufleteşti, prin care se învredniceşte de simţirea vădită şi înţelegătoare a acestora. Căci din cea diftâi făptuitorul primeşte începutul cunoaşterii şi cu cât se îngrijeşte mai mult de lucrare şi meditează înţelesurile date lui, cu atât sporeşte mai mult în ele, până ce ajunge la deprinderea lor şi aşa se iveşte de la sine în minte cealaltă cunoştinţă. Apoi la fel, celelalte.

Iată prima cunoştinţă, prin care se dau celui ce vrea celelalte. Aşadar cel ce s-a învrednicit să ajungă la aceasta, e dator să facă aşa: să şadă către răsărit, ca odinioară Adam, şi să cugete aşa: Şezut-a Adam atunci şi a plâns înaintea raiului desfătării, bătându-şi faţa cu mâinile şi zicând: Milostive, miluieşte-mă pe mine cel căzut. Asemenea şi celălalt icos: Văzând Adam pe îngerul care îl împingea şi închidea uşa dumnezeieştii grădini, a suspinat tare grăind: Milostive, miluieşte-mă pe mine cel căzut. Apoi, înţelegând cele petrecute, începe astfel tânguirea, suspinând din tot sufletul. Clătinându-şi capul, zice cu durere din inimă: Vai mie, păcătosului, ce am pătimit! Vai, ce eram şi ce-am ajuns! Vai, ce-am pierdut şi ce-am aflat! În locul raiului, lumea aceasta stricăcioasă; în locul lui Dumnezeu şi a petrecerii cu îngerii, pe diavolul şi dracii necuraţi; în locul odihnei, osteneală; în locul desfătării şi al bucuriei, necazul şi întristarea lumii; în locul păcii şi al veseliei fără sfârşit, frica şi lacrimile dureroase; în locul virtuţilor şi al dreptăţii, nedreptăţile şi păcatele; în locul înţelepciunii şi al sălăşluirii la Dumnezeu, neştiinţa şi izgonirea; în locul lipsei de grijă şi al slobozeniei, viaţa cea înecată de griji şi robia cea mai rea. Vai mie, vai mie! Cum am fost zidit împărat şi mă făcui rob patimilor, dintr-o nebunie. Vai mie, ticălosul, cum în locul vieţii, mi-am atras moartea prin neascultare! Of, of, vai mie, vai mie, ce-am pătimit nenorocitul de mine, prin lipsa de sfat. Ce voi face? Într-o parte sunt războaie, într-alta tulburări, aici boala şi dincolo ispita. Aici sunt primejdii, dincolo scufundări în valuri. Aici temeri, dincolo întristări; aici patimi, dincolo păcate; aici amărăciuni, dincolo strâmtorări. Vai mie, păcătosul, ce voi face? Unde voi fugi? Din toate părţile sunt strâmtorat, cum zice Susana. Ce să cer, nu ştiu. De voi cere viaţă, mă tem de ispitele vieţii, de schimbările şi de întâmplările ei. Văd îngerul, pe satan, cel ce răsărea ca un luceafăr de dimineaţă, ajuns şi numit diavol; pe omul cel dintâi, izgonit; pe Cain, ucigaş de frate; pe Hanaan, blestemat; pe sodomiţi, arşi cu foc; pe Esau, căzut; pe israeliteni, urgisiţi; pe Ghiezi şi pe Iuda Apostolul, căzuţi, fiindcă boleau de iubirea de argint; pe marele proroc şi împărat, plângând pentru două păcate; pe Solomon, cel cu atâta înţelepciune, căzut; pe cel dintre cei şapte diaconi şi pe cel dintre cei patruzeci de Mucenici, căzuţi, cum zice marele Vasile: Bucurându-se începătorul răului, a răpit dintre cei doisprezece, pe ticălosul Iuda; din Eden pe om; şi din cei patruzeci, pe cel căzut. Pe acesta, plângându-l acelaşi, zice iarăşi: Deşert la minte şi vrednic de plâns, a pierdut vieţile amândouă; căci prin foc s-a topit şi la focul nestins s-a dus. De asemenea văd pe mulţi alţii, cărora nu este număr, căzuţi; nu numai dintre cei credincioşi, ci şi mulţi dintre Părinţi, şi după multe sudori. Dar ce sunt eu, cel mai rău, mai nesimţit şi mai neputincios decât toţi? Ce voi zice despre mine, odată ce Avram zice despre sine că e pământ şi cenuşă; David, câine mort şi de soi prost, în Israil; Solomon, copil mic ce nu cunoaşte dreapta şi stânga. De asemenea, cei trei tineri zic: Ruşine şi ocară ne-am făcut; Isaia proorocul: O, ticălosul de mine; proorocul Avacum: Şi eu sunt mai tânăr; Apostolul: Sunt cei dintâi dintre păcătoşi. Iar ceilalţi toţi zic că nu sunt nimic. Deci ce voi face? Unde mă voi ascunde de multele mele răutăţi? Ce voi ajunge, eu care nu sunt nimic şi care sunt mai rău decât ceea ce nu este? Căci ceea ce nu este, nu a păcătuit şi nici nu a primit binefaceri ca mine. Vai mie, cum voi străbate cealaltă vreme a vieţii mele? Sau cum voi fugi de cursele diavolului? Căci dracii sunt fără somn şi netrupeşti, iar moartea e aproape şi eu neputincios. Doamne, ajută-mi; nu lăsa zidirea Ta să se piardă, că Tu îmi porţi grijă mie, păcătosului. Arată-mi, Doamne, calea pe care voi merge, căci spre Tine am ridicat sufletul meu. Nu mă părăsi, Doamne, Dumnezeul meu, nu sta departe de mine. Vino aproape în ajutorul meu, Doamne al mântuirii mele. Şi aşa se zdrobeşte sufletul prin cuvinte ca acestea, dacă mai are puţină simţire. Iar stăruind el mai mult în acestea şi obişnuindu-se cu frica de Dumnezeu, începe mintea a cugeta şi a înţelege cuvintele celei de a doua vederi, care sunt acestea.

Afară de aceea de câte ori harul îi străpunge inima, trebuie să aibă şi mai mult mintea în lacrimile de pocăinţă, chiar dacă a încetat gura de a cânta şi cugetarea ar fi luată în robia cea bună, cum zice Sfântul Isaac. Căci atunci este vremea culesului, nu în vremea săditului. De aceea trebuie să rămână în asemenea gânduri, ca şi mai mult să se străpungă şi să-şi dea rodul, adică lacrimile cele după Dumnezeu. Străpungîndu-ţi-se inima până la lacrimi printr-u cuvânt, zice Scărarul, rămâi la el. Fiindcă toată lucrarea trupească, adică postul, privegherea, psalmodierea şi citirea, liniştirea şi celelalte, se fac pentru a se curăţa mintea. Iar mintea fără plâns nu se poate curăţa, ca să se unească cu Dumnezeu în rugăciunea curată, care o răpeşte din toate înţelesurile şi o face fără chip şi fără formă.

Aşadar când cineva a ajuns la înţelesuri bune trebuie să ia aminte cu osârdie, ca să rămână în el asemenea vederi, ca nu cumva, din lenevire sau din lipsă de grijă, sau din înălţare, să fie părăsit de har, cum zice Sfântul Isaac: De cresc în sufletul omului înţelesurile cele după Dumnezeu, care-l duc la o mai mare străpungere şi umilinţă, e dator să mulţumească pururi şi să mărturisească lui Dumnezeu acest dar, fiindcă s-a învrednicit să cunoască unele ca acestea, socotindu-se pe sine că este nevrednic. Iar de încetează acelea şi se întunecă iarăşi înţelegerea şi leapădă temerea şi plânsul, trebuie să se întristeze mult şi să se smerească pe sine cu lucrul şi cu cuvântul, fiindcă l-a părăsit harul, ca să-şi cunoască neputinţa sa, să dobândească smerenie şi să se îngrijească de îndreptare. Căci zice marele Vasile: Dacă nu s-ar fi lenevit omul dinspre plânsul după Dumnezeu, nu i-ar lipsi lacrimile atunci când ar vrea. De aceea suntem datori să cunoaştem pururi neputinţa noastră şi harul lui Dumnezeu şi să nu deznădăjduim orice ni s-ar întâmpla, nici să îndrăznim că suntem ceva. Ci mai vârtos să nădăjduim pururi la Dumnezeu cu smerenie. Şi acestea se cuvin celui ce caută lacrimi multe cu lucrul şi cu cuvântul, fiindcă Sfânta Scriptură-a învrednicit de atâta har şi n-a păzit cunoştinţa lui Dumnezeu din pricina lenevirii sau a mândriei de mai înainte, de acum sau din viitor, precum s-a zis. Iar celui ce a părăsit de bunăvoie aceste daruri, adică plânsul, lacrimile şi înţelesurile cele luminate, ce altceva i se cade decât numai să-l compătimim? Fiindcă nu are lumea un mai mare nebun ca acesta, care se învredniceşte de cele ale firii, prin care avea să ajungă la cele mai presus de fire, adică la lacrimile înţelegerii şi ale dragostei, însă prin oarecare lucruri de nimic sau prin gânduri străine şi voiri proprii, se întoarce la neştiinţa dobitoacelor, ca un câine la vărsătura sa. Cu toate acestea, dacă vrea iarăşi şi se va îndeletnici cu citirea după Dumnezeu a dumnezeieştilor Scripturi cu luare-aminte şi cu grija morţii, şi-şi va păzi mintea cât va putea de gândurile deşarte în rugăciune, poate afla ceva ce a pierdut. Mai ales dacă nu se supără niciodată împotriva cuiva, chiar dacă pătimeşte adeseori cele mai mari rele de la acela, şi nu lasă pe nimeni să se supere împotriva sa, ci cu toată puterea îl slujeşte pe acela cu lucrul şi cu cuvântul. Atunci mintea i se veseleşte şi mai vârtos, izbăvită de tulburarea mâniei. Iar el capătă iscusinţă ca să nu mai uite niciodată de sufletul său, temându-se ca nu cumva să fie părăsit iarăşi. Astfel rămâne necăzut din frică, având pururi lacrimile pocăinţei şi ale plânsului, până ce se va sui la cele ale dragostei şi ale bucuriei, de la care se va înălţa la pacea gândurilor, cu harul lui Hristos.

Căci zice Domnul: Cel ce se smereşte pe sine, înălţa-se-va. Despre aceasta mărturiseşte şi Petru, care a părăsit mrejele, şi a primit cheile cerului; asemenea şi ceilalţi Apostoli, dintre care fiecare, părăsind cele puţine pe care le avea, a luat toată lumea în stăpânire, în veacul de acum, iar în cel viitor cele pe care ochiul nu le-a văzut şi urechea nu le-a auzit şi la inima omului nu s-au suit. Şi nu numai Apostolilor li s-au întâmplat acestea, ci tuturor cele ce au voit să li se întâmple până astăzi.

Căci Hristos s-a ascuns în Evanghelie şi cel ce vrea să-L afle pe El, trebuie să vândă mai întâi toate averile sale şi să cumpere Evanghelia, ca nu numai să-L poată afla pe El din citire, ci să-L şi primească în sine, prin urmarea vieţuirii Lui în lume. Fiindcă cel ce caută pe Hristos, zice Sfântul Maxim, nu trebuie să-l caute pe El în afară, ci în sine însuşi, adică să se facă cu trupul şi cu sufletul nepăcătos ca Hristos, după cât e cu putinţă omului şi să păzească mărturia conştiinţei cu toată puterea, ca să împărătească peste toată voia sa şi să o biruiască prin dispreţuirea ei, chiar dacă e sărac şi fără slavă, din punct de vedere al lumii. Pentru că ce folos are cel care pare că e împărat, dar e stăpânit de mânie şi de poftă în veacul acesta, iar în cel viitor va afla munca veşnică, dacă nu va voi să păzească poruncile dumnezeieşti? Dar o, ce nebunie! Cum nu vrem să luăm, prin unele lucruri mici şi vremelnice, bunătăţile mare şi veşnice, ci lepădăm bunătăţile şi dorim cele potrivnice. Şi ce este mai neînsemnat decât un pahar cu apă rece, sau decât dăruirea unei bucăţi de pâine, sau decât lepădarea voii, sau a unui mic gând, prin care ni se dă Împărăţia cerurilor din harul celui ce a spus: Iată Împărăţia cerurilor înăuntrul vostru este. Căci nu este departe, zice Damaschin, nici afară, ci înăuntru. Voieşte numai să biruieşti asupra patimilor şi iată o ai în tine însuţi, numai pentru că vieţuieşti în chip plăcut lui Dumnezeu. Iar de nu vrei, nu ai nimic. Fiindcă Împărăţia lui Dumnezeu, spun Părinţii, este vieţuirea plăcută lui Dumnezeu.

Iar gândul îngeresc este completarea nepătimaşă a lucrurilor, sau cunoştinţa adevărată, care este mijlocie între amândouă prăpăstiile, păzind mintea şi deosebind ţinta cea dreaptă de cele şase curse ale diavolului, care o înconjoară, adică de cea de sus şi de cea de jos, de cea de-a dreapta şi de cea de-a stânga, de cea dinăuntru şi de afară de ţinta dreaptă. Aceasta este cunoştinţa adevărată care stăruie ca un centru în mijlocul celor şase curse. Ea se învaţă de la îngerii pământeni, care s-au omorât pe ei lumii, ca să li se facă mintea nepătimaşă, spre a vedea lucrurile cum trebuie. Cel ce are cunoştinţa aceasta, nu se urcă deasupra ţintei drepte, prin semeţie, socotind că înţelege ceva din proprie înţelepciune; nici nu se coboară jos prin neştiinţă, fiindcă n-a putut să ajungă desăvârşirea; nici nu se abate la dreapta, prin lepădarea şi ura lucrurilor; nici la stânga, prin iubire nesocotită sau împătimire; nici, iarăşi, înăuntru de la ţinta dreaptă, prin neştiinţă şi lenevire peste tot; nici în afară, prin multă ocupaţie şi prin sârguinţă nesocotită din nepăsare sau răutate. (Dreapta socoteală constă în a găsi înţelesul central al lucrurilor şi în a te păstra cu tărie în el, nelăsându-te ispitit de nici o atracţie unilaterală.) Ci primeşte cunoştinţa cu răbdare, cu smerită cugetare şi cu bună nădejde, din credinţă tare, pentru ca, cunoscând ceva din parte, să fie înălţat spre dragostea dumnezeiască, iar pentru necunoaşterea întru cunoştinţă, să dobândească smerita cugetare, şi prin nădejdea şi credinţa statornică să ajungă la ţinta lucrului căutat. Acele nici nu urăşte ceva cu totul ca rău, nici nu iubeşte fără judecată, ci-l priveşte pe om spre a se minuna, cum mintea lui este icoană nehotărnicită a lui Dumnezeu cel nevăzut, deşi deocamdată e hotărnicită de trup, cum zice marele Vasile; şi cum ajunge până la hotarele oricărui trup, ca şi Dumnezeu, Care poartă grija de lume. Căci mintea se preface după forma fiecărui lucru şi se colorează după chipul lucrului cunoscut de ea. Iar când se învredniceşte să ajungă în Dumnezeu, Cel fără chip şi înfăţişare, se face şi ea fără chip şi fără formă. Apoi se minunează cum poate să păstreze orice idee şi cum ideile din urmă nu pot vătăma pe cele din urmă, ci cugetarea le ţine pe toate, ca pe o comoară, fără uitare; şi când vrea mintea, descoperă prin grai cele gândite, nu numai pe cele proaspete, ci şi pe cele adunate în vistierie de demult. De asemenea se minunează cum, iarăşi, cuvintele ieşind mereu, mintea rămâne aceeaşi, fără scădere.

Şi simplu grăind, cel luminat privind frumuseţea fiecărui lucru şi întrebuinţarea lui, fără patimă, iubeşte pe Făcător. Acela ia seama la toate cele sensibile, la făpturile de sus şi de jos, adică la cer, la soare, la lună, la stele, la nori, la ploi, la zăpadă, la grindină, minunându-se cum îngheaţă apa în atâta arşiţă, apoi la tunete, la fulgere, la vânturi şi la aer, la schimbarea acestora, la ani, la anotimpuri, la zile, la nopţi, la ceasuri, la minute, la pământ, la mare, la vieţuitoarele fără număr, la dobitoacele cele cu patru picioare, la fiare şi târâtoare, la neamurile multe ale păsărilor, la izvoare, la râuri, la nesfârşitele feluri ale pomilor şi buruienilor, la cele blânde şi la cele sălbatice. Căci în toate vede rânduiala, buna aşezare, mărimile, frumuseţile, întocmirea, legătura, armonia, folosul, conglăsuirea, felurimea, desfătarea, starea, mişcarea, culorile, formele, chipurile, întoarcerea la aceleaşi, rămânerea în cele stricăcioase. Şi luând aminte simplu la toate făpturile cele sensibile, se uimeşte minunându-se de Ziditor, cum din cele ce nu sunt, numai cu porunca, a adus la fiinţă cele patru elemente (stihii) şi cum, prin înţelepciunea lui Dumnezeu, cele ce-şi sunt potrivnice nu se păgubesc una pe alta; de asemenea, cum din acestea a făcut toate pentru noi. Şi încă acestea sunt mici pe lângă coborârea lui Hristos, cum zice Teologul, şi pe lângă bunătăţile viitoare. Deci cunoscând bunătatea lui Dumnezeu cea ascunsă în făpturi, şi înţelepciunea, puterea şi purtarea Lui de grijă, cum Însuşi a zis către Iov, să privim pe urmă la cea din arte, din cuvinte şi din litere, cum prin puţină cerneală neînsufleţită, ne-a descoperit nouă taine aşa de mari prin Sfintele Scripturi. Şi e într-adevăr lucru minunat, că Sfinţii Prooroci şi Apostoli au ajuns de-abia după multă osteneală şi dragoste către Dumnezeu la aceste bunătăţi, iar noi le aflăm numai prin citire. Căci Scripturile ne grăiesc în chipul cel mai minunat, de parc-ar fi cuvântătoare.

S-a zis despre Sfântul Filimon, şi să avem mintea cu totul răpită la înţelesuri. Căci aşa se cuvine să fie purtarea celor sârguincioşi: să aibă mintea când la contemplarea celor sensibile, când la cunoaşterea celor inteligibile şi la ceea ce e fără chip; şi iarăşi, când la vreun înţeles al Scripturii, când la rugăciunea curată. Iar trupul, când la citire, când la lacrimi pentru sine însuşi sau pentru altcineva din compătimirea cea după Dumnezeu, când la lucru spre ajutorul vreunuia care e neputincios sufleteşte sau trupeşte. Astfel va face totdeauna lucrurile sfinţilor Îngeri, neîngrijindu-se câtuşi de puţin de slava de ceva din ale lumii acesteia. Iar Dumnezeu, care l-a ales pe el şi l-a rânduit pentru convorbirea cu Sine şi i-a dăruit lui petrecerea aceasta şi lipsa de griji, va avea El însuşi grijă de acela şi-l va hrăni, sufleteşte şi trupeşte. Aruncă, zice, grija ta asupra Domnului şi El însuşi te va hrăni. Şi cu cât îşi pune cineva mai mult nădejdea într-Însul în toate cele ale sufletului şi ale trupului său, cu atât Îl află pe Acela mai mult purtând grijă faţă de el, încât se socoteşte pe sine mai jos decât toată zidirea, din pricina multelor daruri ale lui Dumnezeu, arătate şi nearătate, sufleteşti şi trupeşti. Căci fiind cu multe dator, nu se poate mândri câtuşi de puţin din ruşine, cu ceva în faţa binefacerilor lui Dumnezeu. Şi cu cât Îi mulţumeşte mai mult lui Dumnezeu şi se nevoieşte să se silească de sine spre dragostea Lui, cu atât Dumnezeu se apropie mai mult de el prin darurile Sale şi doreşte să-l odihnească şi să-l facă să preţuiască liniştirea şi neaverea mai presus decât toate împărăţiile pământului, afară de răsplata veacului viitor. Căci sfinţii Mucenici sufereau dureri fiind munciţi de vrăjmaşi, dar dorul împărăţiei şi dragostei lui Dumnezeu biruia durerile, şi însuşi faptul de a primi putere să biruiască vrăjmaşii, îl socoteau o mare mângâiere şi îndatorire, că s-au învrednicit să sufere moarte pentru Hristos. Prin aceasta adeseori ajungeau nesimţitori. De asemenea şi Sfinţii Părinţi, silindu-se mult la început prin nevoinţe de tot felul şi prin războaiele ce li se făceau de către duhurile răutăţii, biruiau prin dorul şi nădejdea nepătimirii. Fiindcă după multă osteneală, cel fără patimă ajunge fără grijă, ca unul ce a biruit patimile.

Şi dacă toată ţinta lui este să placă lui Dumnezeu îl va învăţa Dumnezeu Însuşi voia Lui, încunoştiinţându-l fie prin înţelegere, fie prin vreun om sau prin Scriptură. Şi dacă îşi va tăia voile sale pentru Acela, Însuşi Acela îl va face să ajungă cu bucurie negrăită la desăvârşire, cum nu ştie el; iar văzând aceasta se minunează cum începe să izvorască de pretutindeni bucuria şi cunoştinţa, şi cum din tot lucrul găseşte folos. Iar Dumnezeu va împărăţi în el, ca în cel ce nu mai are voie proprie, fiindcă s-a supus voii Lui celei sfinte. Şi se face ca un împărat, încât orice gândeşte se săvârşeşte fără osteneală şi îndată de către Dumnezeu, Cel ce are grijă de dânsul. Aceasta este credinţa de care a grăit Domnul: De veţi avea credinţă şi celelalte. Şi pe această credinţă se zidesc celelalte virtuţi, după Apostol. De aceea vrăjmaşul încearcă orice meşteşug ca să desfacă pe om de isihie (linişte) şi ca să-l facă să cadă în ispită şi să se afle în oarecare fel necredincios, nădăjduind în puterea şi în înţelepciunea sa, fie cu totul, fie în parte. Iar de sici îşi ia vrăjmaşul prilej ca să-l biruiască şi să-l facă rob pe el ticălosul. Dar cel ce a cunoscut acestea, după ce a părăsit toată desfătarea şi odihna lumii, ca pe unele ce nu sunt nimic., se grăbeşte spre lipsa de griji, fie întru ascultare, având pe povăţuitor în locul lui Hristos şi încredinţându-i lui tot gândul, cuvântul şi fapta, ca nimic să nu aibă al său, fie întru linişte, din credinţă tare, fugind de toate. Şi în loc de toate are pe Hristos şi El i se face lui toate, cum zic Gură de Aur şi Damaschin, în veacul de acum şi în cel viitor, hrănindu-l, îmbrăcându-l, mângâindu-l, veselindu-l, odihnindu-l, învăţându-l, luminându-l. Şi simplu grăind, precum a avut grijă de ucenicii Săi, aşa are şi de acesta. Căci măcar că nu are a se osteni ca aceia, dar are credinţă tare din pricina căreia nu-şi face grijă de sine ca ceilalţi oameni. Ci de teama duhurilor, ca Apostolii de frica iudeilor, şade în chilie, aşteptând pe Învăţătorul Său, ca prin vederea cea adevărată, adică prin cunoaşterea făpturilor Lui, să-l ridice duhovniceşte din patimă şi să-i dăruiască pacea, ca Apostolilor, care stăteau cu uşile încuiate, cum zice Sfântul Maxim.

Iar cele scrise mai înainte, la începutul cuvântului, despre cele şapte fapte trupeşti şi morale, trebuie să le păzească pururi, şi nici să nu le micşoreze prin lipsă, nici să le mărească prin prisosire, dacă nu cumva e vreme de război trupesc din pricina căreia tinereţii, sau a vigorii prisositoare din pricina căreia e nevoie de o strădanie prisositoare; sau iarăşi, dacă nu e nevoie din pricina neputinţei, de o mică odihnă. Dar, în cazul din urmă, să nu se facă o dezlegare deplină, căci aceasta poate vătăma şi pe cei nepătimitori, cum zice Sfântul Isaac. Ci odihna să fie după trebuinţă, ca o doctorie a slăbiciunii, ca nu cumva luând-o sufletul ca prilej să slăbească încordarea. Această slăbire a încordării apare când cineva vrea din tot sufletul odihna. Iar odihna obişnuieşte să vatăme mai ales pe cei tineri şi sănătoşi. Sfinţii Părinţi Vasile şi Maxim spun că pentru potolirea foamei şi a setei sunt necesare numai pâinea şi apa, dar pentru sănătatea şi tăria trupului s-au dăruit de Dumnezeu cu iubire de oameni şi celelalte; şi pentru ca nu cumva mâncându-se pururi un singur fel, cel neputincios să ajungă la scârbire, sunt de folos şi aceasta să se mănânce una câte una, cum s-a zis. Căci înfrânarea totală şi neînfrînarea sunt cele care aduc neputinţele. Iar înfrânarea şi schimbarea mâncărurilor de fiecare dată, se fac pricinuitoare ale sănătăţii, ca să se păstreze trupul fără plăceri şi fără boală şi să fie împreună-lucrător spre dobândirea virtuţilor. Acestea sunt pentru cei ce se nevoiesc, precum s-a zis. Dar cei nepătimitori, adeseori nu mănâncă multe zile, uitând de trup, ca Sfântul Sisoe, care după ce mânca cerea să se împărtăşească cu preacuratele Taine, din pricina răpirii către Dumnezeu, sau cum zice Apostolul, spre folosul multora: Ori de ne-am ieşit din minţi, lui Dumnezeu, ori de suntem cu mintea întreagă, vouă; şi cum zice Vasile cel Mare, ca şi alţii oarecare despre unii. Sau când mănâncă multe mâncăruri cu alţii, nu le simt pe acestea, ci se află cu sufletul ca unii ca nu mănâncă nimic. Căci mintea unora ca aceştia nu este în trup, ca să simtă odihna sau osteneala lui. Aceasta se vede la mulţi Părinţi şi sfinţi mucenici, ca şi la sfântul acela de care a scris Sfântul Nil. Acesta era un oarecare bătrân pe care, rugându-se în pustiu cu mintea, cu îngăduinţa lui Dumnezeu, spre folosul lui şi al multor altora, îl luau dracii de mâini şi de picioare şi-l aruncau în sus, şi apoi, ca să nu se vatăme trupul lui când cădea de la atâta înălţime, îl primeau într-o rogojină; şi aceasta o făceau multă vreme, ca să cerce dacă se coboară mintea lui din cer şi n-au putut izbuti aceasta. Când simţea, aşadar, unul ca acesta mâncarea sau băutura sau altceva din cele trupeşti? Iar Sfântul Efrem, după ce a biruit cu harul lui Hristos toate patimile trupeşti şi sufleteşti, ca să nu se afle în afară de războaiele vrăjmaşului şi să fie osândit din pricina aceasta, cum socotea dintr-o smerenie negrăită, cerea să se ia lucrul nepătimirii de la el. Despre acesta a scris Scărarul uimit, că sunt unii dintre cei fără patimi mai nepătimitori, ca Sirul acela, şi celelalte.

Pentru aceea la tot lucrul avem trebuinţă de dreapta socoteală, ca să judecăm potrivit cu vremea toată fapta. Căci dreapta socoteală este o lumină care arată celui ce o are: vremea, fapta, destoinicia, tăria, cunoştinţa, vârsta, puterea, hotărârea slobodă, râvna, zdrobirea, obişnuinţa, neştiinţa, puterea şi tocmirea trupului, sănătatea şi oboseala, modul, locul, purtarea, educaţia, credinţa, starea dinăuntru, scopul, petrecerea, slobozenia, ştiinţa, cuminţenia firească, sârguinţa, privegherea şi cele asemenea. Pe urmă firea lucrurilor, trebuinţa câtimea, felurile lor, scopul lui Dumnezeu aflător în dumnezeieştile Scripturi, înţelesul fiecărui cuvânt, ca de pildă al aceluia din Evanghelia lui Ioan: că au venit elinii, căutând să vadă pe Domnul, şi îndată au zis: Sosit-a ceasul, şi celelalte, ceea ce înseamnă că a sosit vremea de chemare a neamurilor. Căci a început vremea patimilor. Iar aceasta o pune ca semn. Dreapta socoteală lămureşte toate acestea.

Dar nu numai aceasta, ci şi scopul tâlcuirii Părinţilor. Fiindcă nu lucrul care se face este ceea ce se caută, ci prin ce se face, zice Sfântul Nil. Iar cel ce face ceva fără cunoştinţa celor spuse se osteneşte poate mult, dar nu poate izbuti nimic, cum zice marele Antonie şi Sfântul Isaac despre cei ce se nevoiesc în virtuţile trupeşti, dar se lenevesc în lucrarea minţii, cu toate că mai ales aceasta este ceea ce se caută. Pentru că zice Sfântul Maxim: Dă trupului tău lucrarea după putere şi toată nevoinţa ta întoarce-o spre minte. Căci cel ce lucrează trupeşte, zice, uneori e biruit de lăcomia pântecelui, de somnul mult, de împrăştiere şi de vorbărie şi prin acestea îşi întunecă mintea. Iar alteori îşi tulbură înţelegerea prin postul prelungit, prin privegheri şi prin osteneli peste măsură. Dar cel ce are grijă de tine, contemplă, se roagă, cunoaşte pe Dumnezeu şi poate dobândi toată virtutea. Fiindcă omul înţelept se nevoieşte cu pricepere să-şi micşoreze, pe cât se poate, micile trebuinţe ale trupului, ca prin aceasta să ajungă să se îngrijească de puţine, sau să nu aibă grijă de loc, ca să păzească poruncile. Căci zice Domnul: Nu vă îngrijiţi  şi celelalte. Fiindcă în grija de multe, nici pe sine însuşi nu se poate vedea cineva. Cum poate să vadă atunci cursele vrăjmaşului, gătite înainte de vreme? Căci vrăjmaşul nu obişnuieşte totdeauna să facă războiul la arătare, cum zice Domnul. De aceea când vrea să-l arunce pe cineva în cele mari, îl face să nesocotească întâi cele mici şi nearătate: înainte de curvie, privirea deasă şi neînfrînată; înainte de ucidere, mânia uşoară; înainte de întunecarea cugetării, împrăştierea scurtă; şi înainte de aceasta iarăşi, aşa-zisa trebuinţă neapărată a trupului. Pentru aceea Domnul, ştiind mai dinainte toate, ca unul ce este înţelepciunea Tatălui, luând înaintea uneltirilor diavolului, porunceşte oamenilor să taie dinainte de vreme pricinile, ca nu cumva socotind că cele mici sunt fără primejdie, să cadă jalnic în păcatele cele mari şi înfricoşate. Şi zice: S-a zis celor de demult, adică celor din Lege, acestea şi acestea; Iar Eu vă zic vouă. Deci cel ce a învăţat din Sfânta Evanghelie, e dator să ia seama la cele ce le învaţă Mântuitorul şi să le facă, spre a se izbăvi de cursele vrăjmaşului şi să aibă poruncile în mare cinste şi în bună lucrare, căci numai cu multă înţelepciune îşi poate mântui sufletul. Căci poruncile sunt daruri ale lui Dumnezeu. Şi cu adevărat toate darea cea bună şi tot darul desăvârşit de sus este, zice fratele Domnului. Iar Damaschin zice: Pune nouă mijlocitoare neînfruntată pe cea care Te-a născut pe Tine Hristoase şi cu rugăciunile ei, dăruieşte-ne nouă, ca un milostiv, Duh de bunătate, ce se pogoară de la Tatăl Tău.

Căci cel ce a primit darul luării aminte la dumnezeieştile Scripturi, cum zic Părinţii, află tot binele ascuns în toate Scripturile. Căci zice Domnul: Cel învăţat în ale Împărăţiei cerurilor şi celelalte. Sau în liniştea cea după Dumnezeu şi în citirea dumnezeieştilor Scripturi, ştie că altă faţă arată Scriptura celorlalţi oameni, chiar dacă par că o cunosc, şi altă faţă celui ce s-a închinat pe sine rugăciunii neîncetate, sau are gândul tot timpul la Dumnezeu, încât să-l aibă în loc de răsuflare în toate, chiar dacă pentru lume este simplu şi neînvăţat în ştiinţele omeneşti, cum zice marele Vasile. Dumnezeu se arată mai degrabă simplităţii şi smereniei, zice Scărarul, şi nu ostenelilor şi înţelepciunii ajunsă fără folos. Mai degrabă o leapădă Dumnezeu pe aceasta, dacă nu are smerenie. Căci mai bun e cel simplu la cuvânt şi nu la cunoştinţă, după Apostol. Fiindcă cunoştinţa duhovnicească este un dar, iar ştiinţa cuvântului este o învăţătură omenească ca celelalte învăţături ale lumii acesteia, şi nu ajută la mântuirea sufletului. Aceasta se vede de la elini. Iar citirea se face spre a aminti celor ce ştiu cele spuse din cercare şi spre a învăţa pe cei necercaţi. Marele Vasile zice că atunci când Dumnezeu află o inimă curată de toate lucrurile şi învăţăturile lumeşti. Îşi scrie în ea dogmele Sale ca pe o tăbliţă nescrisă. Iar aceasta o spun, ca să nu citească cineva cele ce nu slujesc la a bineplăcea lui Dumnezeu. Dar dacă neştiind aceasta a citit vreodată, să se nevoiască degrabă să şteargă amintirea lor, prin citirea duhovnicească a dumnezeieştilor Scripturi, mai ales a celor ce îl ajută la mântuirea sufletului, după starea la care a ajuns. Dacă este încă făptuitor, să citească vieţile şi cuvintele Părinţilor, iar dacă harul l-a ridicat la cunoştinţa dumnezeiască, să citească toate Scripturile dumnezeieşti. Prin aceasta va putea, după Apostol, să surpe toată înălţarea ce se ridică împotriva cunoaşterii lui Dumnezeu şi să pedepsească toată neascultarea şi nesupunerea, prin făptuire şi prin cunoaşterea adevărată a poruncilor dumnezeieşti şi a dogmelor lui Hristos. În afară de acestea să nu citească nimic. Căci ce trebuinţă este să ia duh necurat în loc de Duh Sfânt? Fiindcă în cuvântul cu care se îndeletniceşte cineva, vrea să aibă duhul acelui cuvânt; şi că lucrul nu i se pare greu, ca celor cercaţi. Să se facă deci citirea cea după Dumnezeu, ca să nu rătăcească mintea, pentru că ea este începutud mântuirii. Căci Solomon zice că vrăjmaşul urăşte sunetul adeveririi. Adică rătăcirea gândului este începutul păcătuirii, cum zice Sfântul Isaac. Iar cel ce vrea să fugă de aceasta cu desăvârşire, se cade să petreacă mult în chilie. Şi dacă este supus trândăviei, să lucreze puţin, ca şi cel nepătimitor şi cunoscător, spre folosul altora şi spre ajutorul celor neputincioşi. Fiindcă aşa făceau şi părinţii cei mari din pogorămînt, asemănându-se cu cei pătimaşi, de dragul cugetării smerite, ca unii ce puteau să aibă pretutindeni pe Dumnezeu în ei, atât când se îndeletniceau cu contemplaţia în Dumnezeu, cât şi în lucrul mâinilor şi în târg, cum zice marele Vasile către cei desăvârşiţi, ca şi în mulţime de norod, ca unii ce sunt totdeauna numai în ei înşişi şi în Dumnezeu. Iar cel ce nu a ajuns încă aici, ci vrea să-şi ia rămas bun de la trândăvie, e dator să lepede de la sine toată vorbirea de prisos şi somnul peste trebuinţă, şi să o lase pe aceasta (privegherea) să-i topească trupul şi sufletul, până ce, săturându-se trândăvia se va depărta, văzându-i răbdarea în gândirea neîncetată cea după Dumnezeu, în citire şi în rugăciunea curată. Căci tot războinicu-l, văzându-se pe sine că poate să izbândească ceva, rămâne războindu-se, iar de nu, se retrage, fie de tot, fie pentru o vreme. De aceea, cel ce vrea să biruiască pe cei ce-l războiesc, e dator să aibă toată răbdarea. Iar cel ce rabdă până la sfârşit, se va mântui. Drept este, zice Apostolul, să dea necaz celor ce ne întristează pe noi, iar nouă celor necăjiţi, uşurare.

Mă minunez de înţelepciunea Făcătorului de bine, cum lucrurile cele mai trebuincioase pot fi aflate uşor de toţi, ca aerul, focul, apa şi pământul. Dar nu numai acestea, ci şi cele care pot să mântuiască sufletul, le-a făcut mai uşor de dobândit decât celelalte lucruri. Iar cele ce-i aduc pietre, mai greu. Astfel, sărăcia mântuieşte mai multe suflete, iar bogăţia se face piedică celor mulţi; şi cea dintâi o poate afla oricine, cealaltă însă nu ne este la îndemână. Pe urmă ocara, smerenia, răbdarea, ascultarea, supunerea, înfrânarea, postul, privegherea, tăierea voii proprii, neputinţa trupească, mulţumirea pentru toate acestea, ispitele, păgubirile, lipsa celor trebuincioase, lipsa celor dulci, golătatea, îndelunga-răbdare, şi, simplu, toate lucrurile care se fac pentru Dumnezeu, sunt fără piedică şi nimeni nu se luptă pentru ele, ci mai degrabă le lasă celor ce le aleg să le aibă, fie că vin asupră-le cu voia sau fără voia lor. Iar celor ce duc spre pieire sunt greu de aflat, ca bogăţia, slava, fala, semeţia, stăpânirea, puterea, neînfrânarea, multa mâncare, somnul mult, împlinirea voii proprii, sănătatea şi tăria trupului, viaţa fără necazuri, câştigurile, împlinirea tuturor poftelor după cele plăcute, hainele şi acoperămintele multe şi de mare preţ şi cele asemenea, pentru care e mare lupta şi anevoie se află şi trecător le e folosul şi mult e necazul şi puţină bucuria. Fiindcă celor ce le au şi celor ce nu le au, dar poftesc să le aibă, le pricinuiesc tot felul de necazuri, cu toate că nu este nici una rea, ci e rea numai folosirea lor cum s-a zis.

Cel ce a luat, prin harul lui Dumnezeu, darul deosebirii din multă smerită cugetare, e dator să păzească acest dar cu toată puterea, ca să nu facă nicidecum ceva fără drept socoteală. Ca nu cumva aflându-se în cunoştinţă, să greşească din neglijenţă şi să-şi pricinuiască sieşi o mai mare osândă. Iar cel ce n-a luat darul acesta, încă e dator să nu aleargă nici în gând sau cuvânt sau lucru fără întrebare, credinţă tare şi rugăciune curată, fără care nu poate să ajungă în chip nemincinos la dreapta socoteală. Căci aceasta se naşte din smerita cugetare. Iar ea naşte în cel ce o are, puterea de a străvedea, cum zice Moise şi Scărarul, încât cel ce o are, prevede uneltirile ascunse ale vrăjmaşului şi retează pricinile lor înainte de vreme, cum zice David: Şi a văzut ochiul meu întru vrăjmaşii mei. Semnele darului deosebirii sunt: a cunoaşte în chip nemincinos cele bune şi cele contrare; pe urmă a şti voia dumnezeiască în toate cele întreprinse. Iar a puterii de a străvedea: a-şi cunoaşte cineva greşelile sale înainte de a porni la faptă, şi cele ce se fac de draci prin furarea atenţiei; apoi şi tainele cele ascunse în dumnezeieştile Scripturi şi în făpturile sensibile. Dar şi maica acestora, smerenia, are un semn, cum s-a zis mai înainte despre ea. Şi ce se cunoaşte din aceasta? Dacă este cineva smerit cu cugetul, trebuie să aibă toată virtutea şi să creadă că este cu adevărat mai prejos decât toată făptura, ca unul ce datorează mai mult. Iar de nu are simţirea aceasta, însăşi aceasta este dovada, că e mai rău decât toată făptura, chiar dacă s-ar părea că are petrecere întocmai ca Îngerii. Fiindcă îngerul adevărat nu a putut să placă Făcătorului fără smerenie, măcar că avea atâtea virtuţi şi înţelepciune. Deci ce are să spună cel ce-şi închipuie că este înger, fără smerenie, care e pricina tuturor bunătăţilor celor sunt şi vor fi? Din ea se naşte darul deosebirii care luminează sfârşiturile şi fără de care sunt întunecoase. Căci ea se şi zice lumină înaintea oricărui cuvânt şi faptă, ca văzând celelalte, să ne minunăm. Dar ne minunăm şi de Dumnezeu, cum în ziua cea dintâi şi doamna celorlalte, a făcut întâi lumina, ca cele ce se vor face după ea, să nu rămână nevăzute, ca şi cum n-ar fi, zice Damaschin. Aşadar lumina, precum s-a zis mai înainte, este darul deosebirii. Iar cel mai trebuincios din toate darurile, este puterea străvederii, născută din ea. Căci ce este mai trebuincios decât a vedea cineva cum vrea să-l fure dracii şi a-şi păzi sufletul cu ajutorul harului. Dar mai trebuincioasă iarăşi decât toate lucrările este curăţia conştiinţei, zice Sfântul Isaac şi sfinţenia trupului, fără de care nimeni nu va vedea pe Domnul, cum zice Apostolul.

Dar nu trebuie să deznădăjduim, dacă nu suntem cum se cuvine să fim. Rău este că ai păcătuit, omule! Dar de ce nedreptăţeşti pe Dumnezeu şi-L socoteşti neputincios din neştiinţă? Oare nu poate să mântuiască sufletul tău Cel ce a făcut pentru tine lumea cea atât de mare, pe care tu o vezi? Iar de zici că mai degrabă şi aceasta îmi este spre osândă, precum şi pogorârea Lui, pocăieşte-te şi-ţi va primi pocăinţa ta, ca şi pe cea a fiului risipitor şi a păcătoasei. Dacă însă nici aceasta nu o poţi şi greşeşti din obişnuinţă, chiar în cele ce nu vrei, ai smerenie ca vameşul, şi-ţi va ajunge ţie spre mântuire. Căci cel ce păcătuieşte fără puterea de a se pocăi, dar nu deznădăjduieşte, neapărat se va socoti pe sine mai prejos decât toată zidirea şi nu va îndrăzni să osândească sau să ocărască pe vreun om, ci mai degrabă se minunează de iubirea de oameni a lui Dumnezeu şi e plin de recunoştinţă faţă de Făcătorul de bine şi poate avea şi alte bunătăţi. Acesta, măcar că se supune diavolului întru a păcătui, dar iarăşi, de frica lui Dumnezeu, nu-l ascultă pe vrăjmaş, care-l împinge să deznădăjduiască şi prin aceasta este parte a lui Dumnezeu, având recunoştinţă, mulţumire, răbdare, frică de Dumnezeu, nejudecând pe alţii, şi prin aceasta nefiind judecat, lucruri care sunt trebuincioase foarte. Sfântul Ioan Gură de Aur zice despre gheenă că ne este binefăcătoare aproape mai mult decât împărăţia cerurilor, fiindcă prin ea mulţi intră în împărăţie, iar prin împărăţie puţini, dar aceasta datorită iubirii de oameni a lui Dumnezeu. Cea dintâi îi alungă cu frica, cea de a doua îi îmbrăţişează, şi prin amândouă ne mântuim cu harul lui Hristos. Căci precum cei războiţi de multe patimi sufleteşti şi trupeşti, dacă le rabdă şi nu renunţă la libertate, din negrijă, nici cu deznădăjduiesc, se încununează, aşa şi cel ce a aflat nepătimirea cu eliberarea şi uşurarea ei, cade degrabă, dacă nu dă pururi mulţumită, prin aceea că nu judecă pe nimeni. Iar dacă îndrăzneşte să facă aceasta, arată că foloseşte cu puterea, bogăţia pentru sine, zice Sfântul Maxim. Şi precum cel încă pătimaş şi nepărtaş de lumina cunoştinţei se află în mare primejdie, dacă are stăpânire peste vreunii, zice Damaschin, aşa şi cel ce a luat nepătimire de la Dumnezeu şi cunoştinţă duhovnicească, dacă nu foloseşte şi alte suflete. Căci nimic altceva nu foloseşte celui neputincios, ca alergarea la linişte, nici celui pătimaş şi fără cunoştinţă, ca supunerea în ea. De asemenea nimic nu e mai bine, ca a-şi cunoaşte cineva neştiinţa şi neputinţa proprie; şi nimic nu e mai rău, ca a nu le cunoaşte pe acestea.

Iar când cineva este bolnav, atunci trebuie să fie cu şi mai multă luare-aminte la mărturia conştiinţei, ca să-şi slobozească sufletul de toată osânda, ca nu cumva ajungându-l sfârşitul vieţii, să se căiască în deşert şi să se tânguiască veşnic. Deci cel ce nu poate să rabde pentru Hristos moartea sensibilă, ca Acela, trebuie să o rabde măcar pe cea duhovnicească, prin libera alegere. Şi va avea despre ea mărturia conştiinţei, prin aceea că nu s-a supus dracilor ce-l războiesc, sau voilor acelora, ci i-a biruit pe el. Căci aşa au făcut şi Sfinţii mucenici şi cuvioşii Părinţi: cei dintâi au mucenicit sensibil, cei de al doilea au răbdat duhovniceşte. Deci cel ce s-a silit puţin, a biruit pe vrăjmaşi, iar cel ce s-a lenevit puţin, s-a întunecat şi s-a pierdut.

Nimic nu obişnuieşte, zice marele Vasile, să întunece cugetarea aşa de mult, ca răutatea; nici să aducă o durere mai năpraznică sufletului, ca gândul morţii; nici să pricinuiască sporirea nevăzută, ca ocărârea de sine şi tăierea voilor proprii; sau pierderea nevăzută, ca părerea de sine şi plăcerea de sine. Nimic nu pricinuieşte depărtarea lui Dumnezeu şi pedepsirea omului credincios cum o face cârtirea; nici nu duce aşa de uşor la păcătuire, ca zăpăceala şi vorba multă. Nu este lucru care să ducă aşa de repede la dobândirea virtuţii, ca singurătatea şi adunarea minţii; nici la recunoştinţă şi mulţumire, ca cugetarea la darurile lui Dumnezeu şi la răutăţile noastre. Nimic nu sporeşte facerile de bine, ca vestirea lor cu laudă; şi nimic nu obişnuieşte să aducă mântuire fără voie, ca ispitele. Nu este calea mai scurtă către nepătimire şi înţelepciunea Duhului cum e calea împărătească, ce se ţine departe în toate, atât de ceea ce e prea mult, cât şi de ceea ce e prea puţin. Şi nu este altă virtute care să poată cuprinde voia dumnezeiască, ca smerita cugetare şi părăsirea oricărui gând şi oricărei voiri proprii.

Şi precum mare prăpastie este necunoaşterea Scripturilor, cum zice Sfântul Epifanie, la fel şi mai mare rău este neascultarea întru cunoştinţă. Mai mare este facerea de bine pe seama unui suflet prin cuvânt sau rugăciune, precum mai mare lucru este când cineva rabdă pe aproapele, ca să nu fie necăjit cel care-l nedreptăţeşte, ci să i se liniştească voia în vremea tulburării sale, cum zice Sfântul Doroftei. Prin aceasta face milă cu sufletul lui, purtându-i povara, şi se roagă pentru el, dorindu-i mântuirea şi orice alt bine trupesc şi sufletesc. Aceasta este răbdarea cea curată a răului, care ne curăţă sufletul şi-l ridică spre Dumnezeu. Fiindcă slujirea omului e mai mare decât orice lucrare şi virtute. Căci nu este ceva mai mare între virtuţi şi mai desăvârşit ca dragostea aproapelui. Iar semnul acesteia e nu numai să ţii un lucru de care are lipsă altul, ci să rabzi moartea pentru el, cu bucurie, după porunca Domnului şi să socoteşti aceasta ca o datorie. Şi pe drept cuvânt. Căci suntem datori să iubim pe aproapele până la moarte, nu numai pentru dreptul firii, ci şi pentru preacinstitul sânge vărsat pentru noi al lui Hristos, care ne-a poruncit aceasta. Nu fii iubitor de tine, zice Sfântul Maxim şi vei fi iubitor de Dumnezeu; nu-ţi fii plăcut ţie, şi vei iubitor de frate.

Cel ce vrea, zice, să afle voia dumnezeiască, trebuie să moară lumii întregi şi voilor sale întru toate. De aceea, nici un lucru îndoielnic nu trebuie să-l facă cineva, sau să-l hotărască ca bun, afară de cazul că nu poate să trăiască sau să se mântuiască fără el. Să întrebe pe cei încercaţi, sau să-şi câştige asigurarea din credinţa cea tare şi din rugăciune, înainte de a fi ajuns la desăvârşita nepătimire, care face mintea nebiruită şi nemişcată în tot drumul bun. În felul acesta încleştarea poate fi mare, dar omul rămâne nevătămat. Căci puterea mea întru neputinţă se desăvârşeşte, zice Domnul. Iar Apostolul: Când sunt slab, atunci sunt tare. Căci a fi cineva nerăzboit, nu e bine. Fiindcă dracii se depărtează adeseori, zice Scărarul, pentru multe pricini, părăsindu-l pe monah, fie pentru a-i întinde curse, fie pentru a-i stârni părerea de sine, sau înălţarea, sau vreun alt rău, cu care se mulţumesc, ştiind că acestea pot să umple locul celorlalte patimi.

Aşadar, toţi creştinii suntem datori să mulţumim lui Dumnezeu, precum s-a zis: Pentru toate mulţumiţi. De la aceasta ajungem la alt cuvânt al Apostolului, care zice: Neîncetat vă rugaţi, adică să avem pomenirea lui Dumnezeu în toată vremea, locul şi lucrul. Pentru că orice ar face cineva, e dator să aibă pomenirea Celui ce a făcut lucrul acela. De pildă, tu cel dintre noi când vezi lumina, nu uita pe Cel ce ţi-a dăruit-o; când vezi cerul şi pământul, marea şi toate cele ce sunt, dă laudă şi slavă Cerului ce le-a făcut; când îmbraci o haină, cunoaşte al cui e darul şi măreşte pe Cel ce poartă grijă de viaţa ta. Şi simplu, orice mişcare să-ţi fie prilej pentru slava lui Dumnezeu şi iată te rogi neîncetat, şi prin aceasta sufletul se bucură totdeauna, după Apostol. Căci pomenirea lui Dumnezeu îl veseleşte pe el, zice Sfântul Doroftei, aducând mărturie cuvântul lui David: Adusu-mi-am aminte de Dumnezeu şi m-am veselit.

Şi nu numai în acestea, dar şi când îl momesc dracii cu vreun gând de mândrie, ca să-l înalţe, să-şi aducă aminte de lucrurile de ruşine, vorbite de el mai înainte, şi va surpa acest gând şi va veni la smerenie. Iar când iarăşi îl momesc cu ceva de ruşine, aducându-şi aminte de acel gând de mândrie, să-l înlăture. Deci să le înlăture unul prin altul, cu ajutorul harului, prin aducere-aminte, ca să nu vină niciodată nici la descurajarea pentru cele de ruşine, nici la nebunie, pentru părerea de sine. Ci când îi vor înălţa vrăjmaşii mintea, să fugă la smerenie, şi când îl vor smeri, să şi-o înalţe prin nădejdea la Dumnezeu, ca niciodată să nu cadă tulburându-se, nici să nu deznădăjduiască înfricoşându-se până la cea mai de pe urmă răsuflare. Aceasta este marea lucrare a monahului, cum zice Patericul. Când vrăjmaşii aduc înainte pe aceasta, el scoate înainte la cealaltă; şi când aceia aduc pe cealaltă, el scoate la arătare pe aceasta, cunoscând că nimic nu rămâne în viaţa aceasta cu totul neschimbat, ci cel ce rabdă până la sfârşit se va mântui.

Dar pe cei drepţi nu-i atinge nici una din cele două primejdii, deoarece iubesc cu bucurie cele ce ni se par nouă neplăcute, şi aflându-se ca un mijloc de câştig, îmbrăţişează încercările şi rămân nerăniţi de ele. Căci nu cel ce a primit o săgeată şi n-a fost rănit obişnuieşte să moară, ci cel ce a primit o rană de moarte de la ea, acela s-a pierdut. Sau a vătămat pe Iov rana, şi nu mai degrabă l-a încununat? Sau i-a înspăimântat pe Apostoli şi pe mucenici vreodată? Se bucurau, zice, că s-au învrednicit să fie batjocoriţi pentru numele Lui. Cu cât e războit biruitorul mai mult, cu cât se încununează mai mult, şi de aceea are multă bucurie când aude glas de trâmbiţă. Unul ca acesta nu se înspăimântă de ea, ca de una ce-i vesteşte moartea, ci mai degrabă se veseleşte ca de una ce-i prezice împărtăşirea cununilor.

Nimic nu obişnuieşte să pregătească mai fără osteneală biruinţa ca buna cu credinţă tare, nici înfrângerea nu obişnuieşte să o aducă ceva atât de uşor ca iubirea de sine şi ca frica din necredinţă. De asemenea, nimic nu călăuzeşte spre bărbăţie, ca sârguinţa şi ca experienţa lucrurilor, nici spre subţirimea gândurilor, ca citirea în linişte. Nimic nu pricinuieşte uitarea ca starea degeaba; nici nu duce aşa de repede la iertarea păcatelor ca neţinerea în minte a răului. Nimic nu pricinuieşte ştergerea greşelilor ca pocăinţa şi tăierea răului; nici sporirea mai grabnică a sufletului ca tăierea voilor şi cugetărilor proprii. Nu e lucru mai bun, ca acela de a te arunca pe tine înaintea lui Dumnezeu ziua şi noaptea, şi a-L ruga să se facă voia Lui întru toate; nici mai rău, ca a iubi libertatea şi rătăcirea sufletului sau a trupului.

De aceea suntem datori să învăţăm cu lucrul virtuţile şi nu numai cu cuvântul, ca prin deprinderea cu ele, să se păzească amintirea binelui. Căci: Nu este, zice Apostolul, Împărăţia lui Dumnezeu în cuvânt, ci în putere. Fiindcă cel ce caută cu lucrul, acela vede paguba şi câştigul în lucrul cu care se îndeletniceşte, zice Sfântul Isaac, şi acela poate da sfat altora, ca unul ce l-a păţit adeseori şi l-a învăţat cu cercarea. Pentru că sunt, zice, lucruri bune la arătare, dar ascund o pagubă destul de însemnată; şi sunt altele rele la arătare, dar cuprind în ele cel mai mare câştig. De aceea nu este, zice, tot omul vrednic de încredere, ca să dea un sfat celor ce-l caută, ci numai acela care a luat de la Dumnezeu darul deosebirii şi a dobândit din stăruirea în nevoinţă, o minte străvăzătoare, cum zice Sfântul Maxim. Iar acesta trebuie să fie cu multă smerenie şi să nu dea sfaturi tuturor, ci numai celor ce le ofer de bunăvoie, şi-l întreabă nesilit, şi învaţă după rânduială. Să facă aşa, pentru că prin smerenie şi prin întrebarea de bunăvoie a celui ce întreabă, să se întipărească cuvântul în sufletul celui ce-l aude, şi să încălzească din credinţă, văzând pe sfătuitor, bun, asemenea sfătuitorului aceluia minunat, pe care L-a numit Isaia Proorocul: Dumnezeu tare, biruitor  şi celelalte, adică asemenea Domnului nostru Iisus Hristos. Căci Acesta a zis către cel ce-l chema: Cine M-a pus pe Mine judecător şi împărţitor peste voi?. Măcar că zice altădată: Toată judecata a dat-o Tatăl, Fiului. Prin aceasta ne-a arătat, ca în toate, şi în privinţa aceasta este calea mântuirii, prin sfânta Lui smerenie. El nu sileşte pe nimeni, ci zice: Dacă vrea cineva să vină după Mine, să se lepede de sine şi să-Mi urmeze Mie; adică să nu-şi facă despre sine nici o grijă, ci precum Eu fac şi rabd moartea sensibilă şi de bunăvoie pentru toţi, aşa şi acela să-Mi urmeze cu lucrul şi cu cuvântul ca Apostolii şi mucenici, iar de nu să rabde măcar moartea voii sale proprii. Iar către bogatul acela zice: De voieşti să fii desăvârşit, mergi, vinde-ţi averile  şi celelalte. Despre acesta zice Sfântul Vasile, că a minţit zicând că a păzit poruncile. Căci dacă le-ar fi păzit, nu ar fi avut averi multe, odată ce Legea spune mai întâi de toate: Să iubeşti pe Domnul Dumnezeul tău din tot sufletul tău. Căci zicând: din tot sufletul tău, nu a lăsat pe cel iubeşte pe Dumnezeu să iubească şi altceva, pentru care întristându-se, să rămână în robia lui. Şi iarăşi zice: Să iubeşti pe aproapele tău, adică pe orice om, ca pe tine însuţi. Dar cum păzeşte această poruncă, dacă în vreme ce mulţi alţii sunt lipsiţi de hrana zilnică, el are averi multe şi aceasta cu împătimire? Căci dacă le-ar avea ca Avraam, Iov şi ceilalţi drepţi, ca averi ale lui Dumnezeu, nu s-ar fi depărtat întristându-se. De asemenea şi Gură de Aur zice: A crezut că cele zise lui de către Domnul sunt adevărate, pentru aceea s-a şi depărtat întristându-se; dar n-a avut putere să le împlinească. Că mulţi sunt cei ce cred cuvintele Scripturilor, dar n-au putere să împlinească cele scrise.

Căci cel ce vrea să îndrume sau să dea vreun sfat cuiva sau să-i aducă aminte de ceva, cum zice Scărarul, e dator mai întâi să se curăţească de patimi, ca să cunoască în chip nemincinos scopul lui Dumnezeu şi starea celui ce cere de la el cuvânt. Fiindcă nu tuturor li se potriveşte acelaşi leac, chiar dacă neputinţa este poate aceeaşi. Pe urmă să se încredinţeze de la cel ce cere sfat, dacă face aceasta din faptul că e supus cu trup şi suflet, sau se roagă de la sine cu căldura credinţei şi caută sfat, fără să-l aducă dascălul la aceasta, sau dimpotrivă îl sileşte fără altă trebuinţă spre a se preface că e dornic să audă un sfat. Să se încredinţeze de aceasta, ca nu cumva să cadă amândoi în minciună şi vorbărie, în vicleşug şi în alte multe. În acest caz, unul e silit de cel ce-l învaţă, zice-se, pe el, să spună lucruri pe care nu le voieşte şi minte cu neruşinare şi se preface că vrea să facă binele. Iar celălalt linguşeşte cu vicleşug pe cel pe care-l învaţă, ca să afle cele ascunse în cugetul lui, punând în mişcare orice meşteşug şi cât mai multă vorbă. Din vorba multă însă, cum zice Solomon, nu lipseşte păcatul. De asemenea şi marele Vasile a scris care sunt păcatele acesteia. Iar acestea s-au zis nu ca să ne oprim de s sfătui pe cei ce vin la noi supuşi şi cu credinţă tare, mai ales când suntem nepătimitori, ci ca să nu învăţăm cu înfumurare, din slavă deşartă, pe cei ce nu vor să asculte cu lucrul şi din credinţă fierbinte, cum o facem când suntem încă pătimaşi. Nici să nu facem aceasta ca nişte stăpâni, ci cum ziceau Părinţii: Fără întrebare de la fraţi, nu trebuie să grăiască cineva, de dragul folosului, ca binele să se facă din hotărâre liberă. Căci Apostolii ne cer să fim nu ca unii ce stăpânesc peste turmă, ci ca unii ce ne facem chip turmei. Iar către Sfântul Timotei zice Apostolul: Trebuie ca mai întâi plugarul să se împărtăşească din roade; prin aceasta cere ca cele ca vrea să le înveţe cineva, să le împlinească întâi el însuşi. Sau iarăşi: Nimeni să nu dispreţuiască tinereţea ta, adică să nu faci nimic ca un tânăr, ci să fii ca un desăvârşit în Hristos. Asemenea şi în Pateric se zice că fără întrebare de la fraţi, nu grăiau Părinţii pentru mântuirea sufletului, ci socoteau această grăire deşartă. Şi pe drept cuvânt. Căci noi ne pomenim dând drumul cuvântului, prin aceea că ne închipuim că avem o cunoştinţă mai presus de alţii. Şi de fapt cu cât suntem mai vinovaţi, cu atât socotim că avem mai multă slobozenie. Pe când sfinţii, cu cât sunt mai aproape de Dumnezeu, cu atât se ţin pe ei mai păcătoşi, zice Sfântul Dorotei. Căci fiind copleşiţi de cunoştinţa despre Dumnezeu, ca unii ce s-au împărtăşit de ea, simt că nu mai ştiu ce să spună.

Dar fiindcă ne-am învrednicit să aflăm de la sfinţi scopul acestei lucruri, să învăţăm şi scopul fiecărei părţi a acestui cuvânt, de la început. Scopul acesta mai întâi să spunem numele cărţilor şi ale sfinţilor, ca să ne aducem aminte totdeauna de cuvintele lor, spre râvnirea vieţii lor, cum zice marele Vasile, şi spre cunoştinţă celor neştiutori, ca cel ce cunoaşte acestea, să-şi aducă aminte, iar cel ce nu le cunoaşte, să vină la cercetarea cărţii care le cuprinde; căci numirea după loc a sfântului şi a cărţii lui serveşte la o mai deasă aducere-aminte. Pe urmă să pomenim prin puţine cuvinte faptele şi învăţăturile fiecăruia, spre a înţelege cele ce urmează din fiecare zicere a dumnezeieştii Scripturi, sau lămurirea şi sfatul cel bun al Învăţătorului. Fiindcă fiecare zice: că nu sunt ale mele cele spuse, ci ale dumnezeieştilor Scripturi. Prin aceasta, cunoscând negrăita iubire de oameni a lui Dumnezeu, ne minunăm cum prin hârtie şi cerneală, ne-a pregătit mântuirea sufletelor noastre şi ne-a dăruit atâtea cărţi şi dascăli ai învăţăturii celei drepte; şi cum eu, neînvăţatul şi trândavul, m-am învrednicit să străbat atâtea cărţi, neavând nici o carte a mea, sau altceva peste tot, şi fiind străin şi lipsit totdeauna şi de aceea petrecând întru toată liniştirea şi lipsa de griji cu toată bucuria trupească. Iar dacă am lăsat unele fără nume, aceasta este din negrija mea, şi ca să nu se lungească cuvântul. Iar întrebările şi dezlegările lucrurilor de obşte s-au arătat pentru cunoştinţă şi pentru mulţumire către Cel ce a dăruit sfinţilor noştri Părinţi cunoştinţa şi pătrunderea, şi prin ei nouă nevrednicilor, precum şi spre mustrarea noastră, a celor neputincioşi şi neştiutori. S-a vorbit şi despre drepţii ce s-au mântuit odinioară întru multă bogăţie şi în mijlocul oamenilor păcătoşi şi necredincioşi, măcar că erau oameni de aceeaşi fire ca şi la noi, care nu vrem să ajungem la măsura desăvârşirii, deşi am luat o mai mare cercare şi cunoştinţă a binelui şi a răului, ca unii ce am învăţat din viaţa lor şi ne-am învrednicit de un mai mare har şi de atâta cunoştinţă a Scripturilor. S-au înfăţişat apoi datoriile noastre ale monahilor, spre a cunoaşte că ne putem mântui pretutindeni, dacă părăsim voile noastre. Fiindcă de nu vom face aşa, nu vom putea avea odihnă, precum nu putem avea cunoştinţa voilor dumnezeieşti şi împlinirea lor.

Iar troparele scrise mai înainte, s-au adus pentru înţelegerea acestora şi a altor scripturi, şi ca îndemn spre străpungerea inimii celor ce au mintea neputincioasă, cum zice Scărarul. Căci cântarea, zice marele Vasile, atrage cugetul omului spre ceea ce vrea, fie spre plâns, fie spre dor, fie spre întristare, fie spre veselie.

De aceea e dator mai întâi ca cineva să dobândească nepătimirea, prin fuga de lucruri şi de oameni nefolositori şi numai după aceea, când o cere vremea, să povăţuiască pe alţii şi să chivernisească lucruri fără osândă şi fără vătămare, în urma deprinderii întru neîmpătimire, odată ce a ajuns la desăvârşita lipsă de patimi; dar numai dacă a primit de la Dumnezeu o chemare, zice Damaschin, ca Moise, Samuil şi ceilalţi prooroci şi sfinţi Apostoli, spre mântuirea celor mulţi. Chiar şi atunci să nu primească uşor, ca Moise, Avacum, Grigorie, Cuvântătorul de Dumnezeu şi alţii, şi cum a zis Sfântul Prohor despre Sfântul Ioan, că nu voia să părăsească liniştea lui scumpă, măcar că avea datoria ca Apostol să propovăduiască, nu să vieţuiască în linişte. Dar nu îmbrăţişa liniştea ca un pătimaş, acest preanepătimitor, să nu fie, ci ca unul ce nu voia să se despartă de preadulcea linişte. Alţii iarăşi, fiind nepătimitori, din smerita cugetare, au fugit în pustiurile cele mai dinăuntru, temându-se de tulburare. De pildă, marele Sisoe, chemat fiind de ucenicul său la odihnă, nu a ascultat, ci a zis: Unde nu sunt oameni, acolo vom merge, măcar că ajunsese la atâta nepătimire încât se făcuse rob al dragostei dumnezeieşti şi ajunse nesimţitor din pricina aceasta, neştiind de mâncase sau nu. Dar simplu grăind, toţi îşi tăiau voile lor întru toată liniştea, încât, fiind încă ucenici, erau rânduiţi unii de învăţătorul lor să înveţe pe alţii, să primească gânduri şi să stăpânească peste alţii, fie prin artilerie, fie prin stăreţie, primind printr-o simţire a minţii pecetea de la Duhul Sfânt, prin pogorârea Lui, asemenea sfinţilor Apostoli şi cei dinainte de ei, Aaron, Melchisedec şi ceilalţi. Dar cel ce încearcă să păşească cu îndrăzneală la o astfel de treaptă, se osândeşte, zice Damaschin. Căci dacă cei ce ocupă cu îndrăzneală, fără firman împărătesc, dregătoriile, au să sufere cea mai mare osândă, cu cât mai mult se vor osândi cei ce cutează să le ocupe pe ale lui Dumnezeu, fără porunca Lui? Şi mai ales dacă îşi închipuie din neştiinţă şi părere de sine, că această îndeletnicire înfricoşătoare este fără osândă, sau socot să o folosească pentru cinstea şi odihna lor şi nu mai degrabă să se apropie de ea ca de adâncul smereniei şi de moartea pentru cei supuşi şi pentru vrăjmaşi, când vremea o cere. Căci aşa au făcut sfinţii Apostoli, învăţându-i pe alţii; şi aceasta, fiind nepătimitori şi înţelepţi în chip covârşitor. Iar dacă nici măcar aceasta nu o cunoaştem, că suntem neputincioşi şi nedestoinici, la ce să mai şi grăim? Căci părerea de sine şi neştiinţa fac orbi pe cei ce nu vor să vadă nicidecum neputinţa şi neştiinţa lor.

Dar sufletul să fie în afară de toată răutatea, mai cu seamă în afară de ţinerea minte a răului, cum zice Domnul, în vremea rugăciunii. De aceea şi marele Vasile, osândind împotrivirea în cuvânt, zice către egumen, să-i dea celui ce se împotriveşte în cuvânt multe metanii, până la o mie. Iar schimbând numărul, a zis: sau o mie, sau una. Aceasta înseamnă: cel ce grăieşte împotrivă e dator să facă o mie de metanii înaintea lui Dumnezeu, sau una către stareţ, zicând: Iartă-mă, Părinte. Şi dezlegare de legături primeşte numai cea una, care este propriu-zis pocăinţa şi tăierea patimii împotrivirii în cuvânt. Nu este împotrivirea în cuvânt, zise Sfântul Isaac, proprie vieţuirii creştinilor. El a preluat cuvântul de la Apostolul care zice: Iar dacă cineva încearcă să se împotrivească în cuvânt, noi nu avem o astfel de obişnuinţă. Şi ca să nu pară cuiva că leapădă numai de la sine pe cel ce se împotriveşte în cuvânt, adaugă: nici Bisericile lui Dumnezeu. Din acestea poate cunoaşte cineva că este în afară de toate Bisericile lui Dumnezeu, şi de Dumnezeu, când se împotriveşte în cuvânt şi are trebuinţă de acea unică şi minunată pocăinţă (metanie), care nefăcându-se, nici cele o mie nu-i folosesc celui ce are o purtare nepocăită. Căci metania (pocăinţa) este tăierea voii rele, zice Gură de Aur, iar aşa-zisele metanii sunt mai degrabă plecări de genunchi, şi arată înfăţişarea de supunere a celui ce cade fără îngâmfare înaintea lui Dumnezeu şi a oamenilor, dacă s-a împotrivit cuiva. Prin ele îşi află loc de apărare, dacă nu se împotriveşte nicidecum în cuvânt, nici nu încearcă să se îndreptăţească pe sine, ca fariseul acela, ci mai degrabă imită pe vameş, socotindu-se pe sine mai rău decât toţi şi nevrednic să caute în sus. Fiindcă dacă ar socoti că face pocăinţă, dar încearcă să se împotrivească în cuvânt celui ce-l judecă pe el, întemeiat sau neîntemeiat, nu este vrednic de iertarea cea după har, ca unul ce caută judecătorie şi dreptăţi şi aşteaptă să ia folos de la harul dreptăţii. Dar această faptă este străină poruncilor Domnului. Şi pe drept cuvânt. Căci unde se duc dezvinovăţiri, se caută dreptatea şi nu iubirea de oameni. Acolo a încetat harul, care îndreptează pe cel care a făcut rău, fără faptele dreptăţii, numai prin recunoaşterea şi răbdarea cu mulţumire a mustrărilor celor ce-l mustră, şi prin suferirea celor ce-l învinovăţesc fără punere de rău la inimă. Numai atunci i se face rugăciune curată şi pocăinţă lucrătoare. Căci cu cât se roagă cineva mai mult pentru cei ce-l bârfesc şi învinovăţesc pe el, cu atât îi înştiinţează Dumnezeu mai mult pe cei ce-l duşmănesc pe el, şi-i dăruieşte lui odihnă prin rugăciunea curată şi stăruitoare.

Deci cel cu mintea sănătoasă leapădă momeala vicleană şi născătoare de rău, ca să taie dintr-odată toate relele ce urmează din ea; iar momeala bună o are totdeauna gata spre lucrare, ca sufletul şi trupul să ajungă la deprinderea virtuţii şi să se izbăvească de patimi, cu harul lui Hristos. Pentru că nu avem peste tot ceva ce n-am primit de la El, nici n-avem ceva ce să-I aducem Lui decât hotărârea noastră cea bună, pe care neluând-o, nu aflăm nici cunoştinţă, nici putere pentru a lucra binele. Şi aceasta o vrea iubirea de oameni a lui Dumnezeu, ca să nu ne osândim ca nişte leneşi. Căci lenea este începutul a tot răul.

Dar şi pentru a lucra binele, zice Patericul, e trebuinţă de dreaptă socoteală. Căci fecioara care a postit şase săptămâni, cugetând pururea şi la legea veche şi la cea nouă, nu a socotit la fel lucrurile grele şi cele uşoare. De aceea, cu toată că trebuia să-şi rodească din atâtea socoteli, nepătimirea, dar nu s-a întâmplat, fiindcă binele nu este bine, dacă nu are ca scop voia dumnezeiască. Căci găsim în dumnezeiasca Scriptură, că adeseori Dumnezeu se supără împotriva cuiva care face un lucru ce pare tuturor bun. Şi iarăşi primeşte pe altul, care pare că face rău. Martor ne este Proorocul acela care cerea unora să lovească. Iar cel ce n-a ascultat, făcând  chipurile-bine, a fost mâncat de fiare. De asemenea Petru, socotind că face ceva bun neprimind să fie spălat, a fost certat. De aici urmează că suntem datori să aflăm şi să facem cu toată puterea voia dumnezeiască, chiar dacă ni s-ar părea că nu e bine. De aceea lucrarea binelui nu se face fără osteneală, ca să nu ne pierdem pe lângă libertate şi lauda pentru silinţă.

Căci zice marele Vasile: Cel ce vrea să aibă întru sine această credinţă mare, nu trebuie să-şi mai facă nicidecum vreo grijă despre viaţa sau despre moartea sa, ci de ar vedea chiar fiară sălbatică, sau ridicări de draci, sau de oameni răi, nu se mai înspăimântă deloc, ca unul ce cunoaşte că sunt făpturi ale unuia şi aceluiaşi Făcător şi împreună roabe cu el şi nu au putere asupra sa, de nu va îngădui Dumnezeu. Numai de El se mai teme, ca de Cel ce are stăpânire, precum a zis Însuşi Domnul: Vă voi arăta vouă de cine să vă temeţi şi a adăugat: Temeţi-vă de Cel ce are putere să arunce şi sufletul şi trupul în gheenă; şi ca să-şi întărească cuvântul, spune: zic vouă: de Acesta să vă temeţi. Şi pe drept cuvânt. Căci dacă ar fi altul care să aibă stăpânire afară de Dumnezeu, ar trebui să ne temem de acela. Dar odată ce Acesta singur este Făcătorul şi Stăpânul celor de sus şi celor de jos, cine este cel ce ne poate face fără El?

De aceea, eu, ticălosul, sunt mai rău ca un necredincios că nu vreau să lucrez ca să aflu credinţa cea mare şi prin ea să vin la temerea de Dumnezeu şi la începutul înţelepciunii Duhului, ci acum calc legea închizând ochii sufletului cu voia, acum vin la desăvârşita neştiinţă, întunecându-mă de o uitare desăvârşit. Pentru aceasta nu cunosc ce foloseşte sufletul meu şi venind la cunoştinţa cea rea, câştig deprinderea păcatului. Ca urmare, chiar dacă aş vrea să mă întorc de unde am căzut, nu pot, pentru că voia se face peretele din mijloc. Căci dacă aş fi avut credinţa, care viind din faptele pocăinţei, aş fi putut să zic: În Dumnezeul meu voi trece zidul, şi nu m-aş fi înfricoşat din îndoială, zicând în mine însumi: Oare cine mă va întâmpina, când mă voi repezi să sar înălţimea zidului? Oare nu cumva e vreo prăpastie acolo? ( Precum voia proprie este peretele din mijloc, aşa credinţa surpă acest perete, pentru că credinţa este voia care vrea să se surpe pe ea însăşi ca voie autonomă. Realităţile spirituale dumnezeieşti se fac vădite în viaţa noastră şi pătrund în noi şi noi înaintăm şi creştem în ele, dacă credem în ele, adică dacă vrem să le socotim reale. Ele nu sunt iluzii, dar depinde de voinţa noastră de a le socoti reale, ca ele să devină reale pentru noi. Spiritul este putere şi dacă nu punem noi la contribuţie efortul spiritual al credinţei, nu putem descoperi şi experia spiritul ca putere. Dar faptul că depinde de voie, de efortul voinţei noastre, manifestat în credinţă, descoperirea realităţilor spirituale face posibilă pentru noi ispita de a le socoti iluzii, autosugestii, precum şi faptul ca ele să se evaporeze îndată ce slăbim efortul credinţei noastre. Ele sunt pentru noi până ce credem în ele, adică până ce vrem să fie şi nu mai sunt pentru noi, când nu mai credem cu tărie, când nu mai vrem să fie. Existând totdeauna ca virtualitate pentru noi, în mod actual există numai când credem şi în măsura în care credem. În acest sens credinţa e vedere, e experienţă. Iar voia noastră opusă credinţei, e un perete care ne desparte de ele.) Nu cumva nu voi putea să-l trec, ci, rostogolindu-mă, mă voi întoarce iarăşi jos, după ce m-am ostenit? Şi alte multe de acestea, pe care cel ce are credinţă că Dumnezeu este aproape şi nu departe, nu le socoteşte niciodată. Acela aleargă drept spre Dumnezeu, Cel ce are toată puterea şi stăpânirea, toată bunătatea şi iubirea de oameni, ca să-l ajungă, nu ca unul ce bate aerul, ci ca unul ce vâsleşte, căutând cele de sus. Lăsând toată voia sa jos, îşi face călătoria spre voia dumnezeiască, până ce va auzi şi el graiuri noi, sau chiar va grăi şi el tainele, cunoscându-le.

Cine sunt eu? Şi ce este fiinţa mea, dacă nu un lucru de scârbă? La început e pământ pe urmă putreziciune, iar mijlocul e plin de toată urâciunea. Iar mai departe: Ce este viaţa mea? Şi câtă este? Un ceas şi apoi moartea. Ce-mi pasă mie de aceasta sau de aceea? Iată degrabă voi muri pentru că viaţa şi moartea o stăpâneşte Hristos. La ce mă îngrijesc eu şi mă gâlcevesc în deşert? N-am trebuinţă decât de puţină pâine. Iar ceea ce-mi prisoseşte, de ce îmi trebuie? Dacă o am pe aceasta, a încetat orice grijă. Iar dacă n-o am, să mă îngrijesc numai de ea, pentru nedesăvârşirea cunoştinţei mele, măcar că este Dumnezeu care poartă grijă.

Zis-a Domnul: Cel ce va răbda până la sfârşit acela se va mântui. Iar răbdarea este îmbinarea tuturor virtuţilor. Căci nici una dintre virtuţi nu stă fără ea. Deoarece tot cel ce se întoarce înapoi nu este vrednic de împărăţia cerurilor. Chiar dacă i se pare cuiva că se împărtăşeşte de toate virtuţile, dacă nu va răbda până la sfârşit şi nu se va izbăvi de cursele diavolului, nu este vrednic să ajungă în împărăţia cerurilor. Fiindcă şi cei ce au luat arvuna au nevoie de răbdare, ca să primească răsplata desăvârşită în veacul viitor. În toată ştiinţa şi cunoştinţa este nevoie de răbdare. Şi pe drept cuvânt. Pentru că nici lucrurile cele sensibile nu se fac fără ea, iar dacă i s-a făcut cuiva vreunul dintre ele, are nevoie de răbdare ca să-i rămână ceea ce i s-a făcut. Şi simplu grăind, tot lucrul înainte de a se face şi odată făcut, prin ea rămâne şi fără de ea nu stă, nici nu se desăvârşeşte. Pentru că dacă este bun, ea îl prilejuieşte şi îl păzeşte; iar dacă este rău, ea dă uşurare şi tărie de suflet şi nu lasă pe cel ispitit să fie strâmtorat de descurajare, care este arvuna gheenei. Ea are puterea să omoare deznădejdea, care omoară sufletul. Ea învaţă sufletul să se mângâie şi să nu slăbească de mulţimea războaielor şi a necazurilor. Pe ea neavând-o Iuda, a găsit moartea cea îndoită, ca un lipsit de experienţa războiului. Pe ea având-o fruntaşul Petru, deşi a căzut, dar ca un cercat în război a biruit pe diavolul care-l doborâse. Pe ea aflând-o monahul acela care a căzut în curvie, a biruit pe cel ce l-a biruit, nesupunându-se gândului deznădejdii care-l împingea să părăsească chilia şi pustiul, ci cu răbdare zicând către gânduri: n-am păcătuit şi iarăşi zic vouă n-am păcătuit. O dumnezeiască înţelepciune şi răbdare a viteazului bărbat! Această fericită virtute l-a desăvârşit pe Iov şi toate bunătăţile lui cele dintâi. Căci numai puţin dacă ar fi slăbit în ea, dreptul ar fi pierdut toate cele dintâi. Dar cel ce cunoştea răbdarea lui, a îngăduit bătaia spre desăvârşirea lui şi spre folosul multora. Deşi cel ce-şi cunoaşte interesul se nevoieşte întâi de toate să o aibă pe aceasta. Căci zice marele Vasile: Să nu porţi război deodată cu toate patimile, că poate slăbind, te vei întoarce la cele dinapoi şi nu te vei afla pregătit pentru Împărăţia Cerurilor. Ci luptă-te cu fiecare din patimi, pe rând, începând de la răbdarea celor ce vin asupră-ţi. Şi pe drept cuvânt. Căci dacă nu o are cineva pe aceasta, niciodată nu va putea sta la războiul cel văzut, ci îşi va pricinui sieşi şi altora fuga şi pierzarea, prin slăbire, după cuvântul care l-a spus Dumnezeul lui Moise: Fricosul să nu iasă la război şi celelalte. Dar în războiul văzut poate să rămână cineva acasă şi să nu iasă la război. Prin aceasta pierde darurile şi cununile, rămânând poate numai cu sărăcia şi cu necinstea. Dar în războiul nevăzut nu se poate afla un singur loc unde să nu fie în război, chiar dacă ar străbate cineva toată creaţia. Şi oriunde ar merge, află război. În pustie, fiare şi draci şi celelalte greutăţi şi spaime; în linişte, draci şi ispite; în mijlocul oamenilor, draci şi oameni care ispitesc. Nu se află loc fără supărare. De aceea fără răbdare nu poate avea odihnă. Iar aceasta vine din frică şi credinţă şi începe de la înţelepciune. Cel ce dreapta judecată cântăreşte lucrurile în minte şi aflându-le strâmbe, cum a zis Suzana, alege pe cele mai bune, ca aceea. Căci a zis această fericită către Dumnezeu: Toate îmi sunt strâmbe. De voi face voia bătrânilor nelegiuiţi, s-a pierdut sufletul meu prin preacurvie; iar de nu voi asculta de ei, mă vor învinovăţi de preacurvie şi ca judecători ai poporului, mă vor osândi la moarte. Ci mai bine îmi este să alerg la Cel atotputernic, chiar dacă îmi stă înainte moartea. O, înţelepciune a fericitei acesteia! Judecând aşa, nu a înşelat-o nădejdea. Ci, după ce s-a adunat poporul şi au şezut judecătorii nelegiuiţi ca să o învinovăţească pe ea şi să o osândească la moarte ca pe o adulteră, pe cea nevinovată, îndată Daniil, de doisprezece ani fiind, s-a arătat proroc de la Dumnezeu şi a izbăvit-o pe ea de la moarte, întorcând moartea peste bătrânii nelegiuiţi, ce voiau să o judece pe ea. Prin aceasta a arătat Dumnezeu că aproape este de cei ce vor să rabde pentru El încercarea şi să nu părăsească virtutea cu nepăsare, de frica durerii, ci să preţuiască mai mult legea lui Dumnezeu, prin răbdarea celor ce vin asupră-le, veselindu-se cu nădejdea mântuirii. Şi cu drept cuvânt. Căci dacă stau înainte două primejdii, una vremelnică, iar alta veşnică, oare nu e bine să fie aleasă cea dintâi? De aceea zice Sfântul Isaac: Mai bine este a răbda primejdiile pentru dragostea lui Dumnezeu şi a alerga la El cu nădejdea vieţii veşnice, decât a cădea cineva de la Dumnezeu în mâinile diavolului de frica încercărilor şi a se duce împreună cu acela la munci. De aceea bine este dacă se bucură cineva, asemenea sfinţilor, în încercări, ca un iubitor de Dumnezeu. Iar de nu suntem ca aceştia, să alegem ce e mai uşor, pentru sila ce ne stă în faţă? Fiindcă ne stă în faţă necesitatea sau să ne primejduim aici trupeşte şi să împărăţim cu Hristos duhovniceşte în veacul de acum prin nepătimire şi în cel viitor, sau să cădem de frica încercărilor cum s-a zis, şi să mergem la munca veşnică. Să ne izbăvească Dumnezeu de această muncă prin răbdarea celor neplăcute. Căci răbdarea este piatră neclintită în faţa vânturilor şi a valurilor vieţii şi cel ce o are pe ea nu slăbeşte şi nu se întoarce înapoi în vremea revărsării lor. Iar aflând uşurare şi bucurie, nu e furat de părerea de sine, ci e la fel pururi, la vreme bună şi în greutăţi. De aceea rămâne nerănit în cursele vrăjmaşului. În vreme de furtună rabdă cu bucurie aşteptând sfârşitul, iar când se face vreme bună aşteaptă ispita, până la cea din urmă suflare, asemenea marelui Antonie. Căci nici unul ca acesta cunoaşte că nu este în viaţa aceasta ceva care să nu se schimbe, ci toate trec. De aceea nu-şi face nici o grijă pentru vreuna din acestea, ci le lasă pe toate lui Dumnezeu, căci are El grijă de noi. Lui se cuvine toată slava, cinstea şi stăpânirea, în veci. Amin.

Pentru aceea zice Domnul, că împărăţia cerurilor se ia cu sila, nu prin fire, ci pentru obişnuinţa cu patimile. Căci dacă ar fi prin fire luată cu sila, nu ar intra nimeni în ea. Dar pentru cei ce vor cu hotărâre, jugul Domnului este blând şi sarcina uşoară, în vreme ce pentru cei ce nu vor ca toată hotărârea, strâmtă e poarta şi îngustă calea şi cu silă (cu anevoie) de luat împărăţia. Căci celor dintâi împărăţia le este înăuntru şi aproape, pentru că o vor pe ea şi degrabă dobândesc nepătimirea. Pentru că ceea ce ajută şi împiedică pe om să se mântuiască este voia sa şi nimic altceva. Nu poţi ceva? Voieşte şi vei avea ce nu ai. Şi aşa obişnuinţa face pe om de la sine, pe încetul, fie bun, fie rău. Căci dacă n-ar fi aşa, nici un tâlhar nu s-ar fi mântuit. Dar nu numai că s-au mântuit, ci au şi luminat mulţi dintre tâlhari. Gândeşte cât e de lung drumul de la tâlhar la sfânt. Dacă n-a fost în stare să-l străbată obişnuinţa, l-a biruit voinţa hotărâtă. Iar pe cel ce este prin harul lui Hristos evlavios, sau chiar monah, ce-l împiedică să se facă asemenea acelora? Acela e departe, acesta aproape şi cea mai mare parte a drumului a primit-o prin har, sau prin fire, sau a moştenit evlavia şi buna cinstire de la părinţi. Nu este, aşadar, ciudat că sânt tâlhari şi jefuitori de morminte care se fac sfinţi, în vreme ce sânt monahi care se osândesc.

Vai, cum uităm cât pătimesc şi se ostenesc ostaşii şi tâlharii numai pentru pâine! Şi cât se înstrăinează cărăuşii şi marinarii! Câtă osteneală rabdă toţi oamenii fără nădejdea împărăţia cerurilor ! Măcar că de multe ori nu ajung nici la scopul pentru care ostenesc. Iar noi nu vrem să răbdăm pentru împărăţia cerurilor şi pentru bunătăţile veşnice un lucru aşa de mic. Şi doar n-am simţi multă osteneală, dacă am vrea cu hotărâre aceasta; şi împlinirea virtuţilor nu e un lucru împovărător şi de nepurtat, ci e mai degrabă o bucurie şi o odihnă, prin nădejdea, negrija şi cinstea fără de voie ce urmează virtuţii. (Căci şi duşmanul se sfiieşte şi se minunează de ea). Iar sfârşitul ei este veselie şi fericire. Dar nu numai atât, ci chiar în ea însăşi nepătimirea are amestecată bucuria, precum viaţa lipită de cele materiale are întristarea în patimile necinstite. Fie deci să ne izbăvim de aceasta şi să avem parte de viaţa nematerială şi de veşnica neîmpătimire, care naşte mortificarea trupului, în Hristos Iisus Domnul nostru, Căruia I se cuvine toată cinstea şi închinarea în veci. Amin!

Căci lacrimile venite poate înainte de aceasta şi aşa-zisele cugetări dumnezeieşti, şi străpungerea şi cele asemenea sunt ca o bătaie de joc şi o înşelăciune a dracilor, mai ales dacă li se întâmplă acestea celor ce petrec în mijlocul oamenilor şi-n împrăştiere cât de mică. Pentru că nu este cu putinţă celor ca mai au încă vreo legătură cu ceva din cele sensibile, să biruiască patimile. Iar dacă amândouă, să ştie că de fapt, le-au avut, dar nu sau folosit în chip pătimaş de nici una din ele. Acestea e vădit din aceea că îşi luau femei, dar le cunoşteau numai după mulţi ani, cum se scrie în vechea curte a neamurilor. Ei având, erau la fel ca şi cum nu aveau.

Căci diavolul are obiceiul să atace sufletul cu ceea ce găseşte în faţa sufletului, fie cu bucurie şi cu părere de sine, fie cu întristare şi cu deznădejde, fie cu oboseală covârşitoare, fie cu desăvârşită nelucrare, fie cu lucruri şi cugetări nelavreme şi fără folos, fie cu întunecime şi ură nesocotită faţă de toate cele ce sunt. Şi simplu grăind, cu materia pe care o află în fiecare suflet, cu aceea îl atacă spre a nu-i fi de folos, chiar dacă este bună poate şi plăcută lui Dumnezeu, dacă e folosită cu măsură de cei ce pot să judece lucrurile şi să afle scopul lui Dumnezeu ascuns la mijloc între cele şase patimi care-l înconjoară, adică între cea de deasupra lui, de dedesubt, de-a dreapta şi de-a stânga, de afară şi dinăuntru. Căci fie că e faptă voită de Dumnezeu, fie că e cunoştinţă, ea are un scop bun, aflător între cele şase patimi potrivnice lui. De aceea, pentru tot lucrul bun trebuie să întrebe omul, ca Sfântul Antonie, nu pe oricine se nimereşte, ci pe cei ce au darul deosebirii, ca nu cumva cei întrebaţi, fiind necercaţi (lipsiţi de experienţă), să cadă amândoi în groapă, după pilda Evangheliei. Pentru că fără dreapta socoteală nu se face nici un lucru bun, chiar dacă li se pare celor neştiutori că e bun, fie pentru că se face nelavreme şi fără să fie trebuinţă, fie că nu se ţine seama de măsura lucrului sau de tăria omului, sau de cunoştinţa lui şi de alte multe. Iar cel ce are darul deosebirii, l-a primit prin smerita cugetare. De aceea toate le cunoaşte după har şi la vremea sa vine la puterea străvederii.

Smerenia este roada cunoştinţei, iar cunoştinţa roada ispitelor. Căci celui ce s-a cunoscut pe sine, i se dă cunoştinţa tuturor. Şi celui ce s-a supus lui Dumnezeu, i se vor supune toate, când va împărăţi smerenia în mădularele lui. Şi pe drept cuvânt. Căci prin multe ispite şi prin răbdarea lor se face omul încercat şi prin aceasta îşi cunoaşte neputinţa sa şi puterea lui Dumnezeu. Iar prin cunoştinţa neputinţei şi a neştiinţei sale, îşi dă seama să odinioară nu cunoştea odinioară şi nu ştia că nu le cunoaşte, aşa sunt şi alte multe de care va primi poate cunoştinţă, după marele Vasile. Căci zice acesta: Dacă n-a gustat cineva dintr-un lucru, nu ştie că-i lipseşte. Iar cel ce a gustat din cunoştinţă, ştie din smerenie. Şi iarăşi: Cel ce s-a cunoscut pe sine că nimic. Fiindcă, chiar dacă are ceva, este al Făcătorului. Căci nimeni nu laudă vreun vas că s-a făcut el pe sine bun şi trebuincios, ci pe Făcătorul lui îl laudă. Dar de se strică, învinuieşte pe cel ce i-a pricinuit stricăciunea, nu pe Făcător.

Este foarte bine a întreba în toate. Dar pe cei cercaţi (cu experienţă); pe cei necercaţi e primejdios, neavând ei puterea de a deosebi. Căci această putere cunoaşte vremea, trebuinţa, starea omului, câtimea, puterea, cunoştinţa celui ce întreabă şi hotărârea lui, scopul lui Dumnezeu şi al fiecărui cuvânt din dumnezeiasca Scriptură şi alte multe. Iar cel ce nu are darul deosebirii osteneşte prea mult, dar nu poate izbândi nimic. De se va afla cineva având acest dar va fi călăuză orbitor şi lumină celor din întuneric. Suntem datori deci să-i încredinţăm lui toate şi să le primim de la el, chiar dacă nu înţelegem, poate cum am voi, din lipsa de cercare (experienţă). Dar ce are darul deosebirii poate face pe cineva să primească cele spuse de el fie că vrea, fie că nu vrea, fiindcă duhul cercetează şi descoperă lucrurile dumnezeieşti, putând sili mintea să creadă chiar dacă nu vrea, cum s-a întâmplat cu Iona, cu Zaharia şi cu David scăpat de tâlhari, oprindu-l îngerul să grăiască ceva afară de rânduiala cântării lui. Iar dacă nu se află cineva cu darul deosebirii între oamenii de acum, pentru că lipseşte smerenia care îl naşte, suntem datori să ne rugăm cu stăruinţă înaintea fiecărei fapte, cum zice Apostolul. Şi chiar dacă suntem lipsiţi de mâini cuvioase, sau de curăţia sufletului şi a trupului, să fim măcar în afară de pomenirea răului şi de gânduri pătimaşe. Căci aceasta vrea să spună cuvântul apostolic, care porunceşte să ridicăm mâini cuvioase, fără mânie şi fără gânduri gâlcevitoare. Şi dacă cugetăm ceva potrivit cu Dumnezeu, să facem aceasta fără patimă, chiar dacă nu va fi poate un lucru foarte bun. Pentru nepriceperea noastră şi pentru voinţa de a-l face, potrivit cu scopul lui Dumnezeu, ni se va socoti prin har ceea ce am făcut, ca bun, dacă nu s-a făcut din patimă, ci pentru voia lui Dumnezeu, cum s-a zis. Aceasta la caz de nevoie şi numai pentru bunătatea lui Dumnezeu.

Până ce mintea n-a dobândit omorârea patimilor, ni-i foloseşte să vină la contemplarea celor sensibile. Iar dacă e împrăştiată de griji şi nu se adună în meditarea dumnezeieştilor Scripturi întru cunoştinţă şi linişte, omul se întunecă şi mai mult prin uitare şi vine cu încetul la neştiinţă, chiar dacă unul ca acesta a ajuns poate la cunoştinţa minţii. Aceasta i se întâmplă mai ales dacă cunoştinţa nu i-a venit de la har, fără să ştie el, ci din citire, şi află despre asemenea taine numai de la cei ce le-au trăit. Căci precum dacă plugarul nu-şi lucrează pământul, acesta se face vârtos, oricât ar fi de bun, aşa şi mintea, dacă nu se adună în rugăciune şi citire, şi nu are acestea ca lucrare, se îngroaşă şi cade în neştiinţă. Şi precum pământul chiar dacă e plouat şi străbătut de soare, nu aduce folos plugarului, dacă acesta nu-l seamănă şi nu-l păzeşte, aşa nici mintea nu poate avea cunoştinţa fără fapta morală, chiar dacă a primit-o pe aceea de la har; ci pe măsură ce se întoarce încetul cu încetul, din nepăsare, spre patimi, îndată rătăceşte. Şi chiar dacă vede întru câtva, pentru părerea de sine, e părăsită de har. De aceea Părinţii, chiar dacă au împuţinat adeseori, din bătrâneţe şi neputinţă, faptele trupeşti, niciodată nu le-au împuţinat pe cele sufleteşti. Fiindcă în loc de cele trupeşti, aveau slăbiciunea trupească ce se putea ţine trupul sub asuprire. Dar a păzi sufletul fără păcat ca să lumineze mintea fără fapta morală, este cu neputinţă. Pentru că uneltele le schimbă plugarul adeseori; poate uneori le şi scoate din întrebuinţare. Dar pământul nu-l lasă niciodată nelucrat sau nesemănat şi nesădit şi nici roada nepăzită, dacă vrea să se împărtăşească din ea. Iar dacă este cineva hoţ şi tâlhar şi nu vrea să intre pe poarta aceasta, ci se urcă prin altă parte, cum zice Domnul, de unul ca acesta nu ascultă oile, adică înţelesurile dumnezeieşti, după dumnezeiescul Maxim. Fiindcă hoţul nu intră decât ca să fure prin auz şi să înjunghie prin explicare străină (prin alegorie), neputând ridica Scriptura, şi ca să se piardă pe sine şi înţelesurile prin cunoştinţa sa mincinoasă ce vine din părerea de sine. Dar păstorul pătimeşte relele împreună cu înţelesurile ca un bun ostaş al lui Hristos, cum zice Apostolul, prin păzirea poruncilor dumnezeieşti. El intră prin poarta îngustă, adică prin cugetarea smerită, şi prin uşa nepătimirii. Şi înainte de a se învrednici de harul de sus, se adună din împrăştiere şi învaţă din auz despre toate. Şi de câte ori vine vreun lup în chip de oaie, îl alungă prin dispreţuirea de sine, zicând: Nu ştiu cine eşti, Dumnezeu ştie. Iar dacă vine un înţeles cu îndrăzneală şi cere să fie primit, zicând: Dacă nu-ţi fixezi înţelesurile şi nu deosebeşti lucrurile, eşti necredincios şi neştiutor acesta îi răspunde, după dumnezeiescul Gură de Aur: De zici că sunt nebun, aşa e, dar eu ştiu că nebunul în lumea aceasta se face înţelept, după Apostol; iar Domnul zice că fiii veacului acestuia sunt mai înţelepţi pentru neamul lor decât fiii Împărăţiei Cerurilor. Şi pe drept cuvânt. Fiindcă cei dintâi doresc să biruiască, să se îmbogăţească, să se înţelepţească, să se preamărească, să stăpânească şi alte ca acestea. Şi chiar dacă nu ajung la ajung la acestea şi le rămâne fără folos osteneala, ei se sârguiesc totuşi mai presus de puterea lor, spre acestea. Iar ceilalţi vor să aibă celor protivnice celor pomenite înainte. Şi prin ele iau adeseori încă de aici cununa fericirii de acolo. Ei se sârguiesc, ca şi aceia dar ca mintea să câştige libertatea după har. Căci prin har pot să-şi ţină amintirea necăzută în uitare şi înţelesurile sau să le cunoască ca mărturisite de dumnezeieştile Scripturi şi de cei ce au experienţa cunoştinţei duhovniceşti, sau să nu le cunoască, chiar dacă sunt întru cunoştinţă multă, din neputinţa de a le pricepe, cunoscând că înţelesurile dinainte de acesta erau ispitite spre cercarea libertăţii lor. Cel smerit cu cugetul se sârguieşte, adică, să respingă raţionamentul şi scopul său şi să nu-i dea crezare, ci mai degrabă să se teamă şi să întrebe cu multe lacrimi şi să alerge la smerenie şi la dispreţuirea de sine, socotindu-şi spre mare pagubă cunoştinţa şi darurile; iar cel mândru se grăbeşte să-şi întemeieze înţelegerile sale, neauzind pe Scărarul care zice: Să nu căutăm cele ale vremii înainte devreme, şi următoarele, sau pe Sfântul Isaac, care învaţă: Să nu intri cu îndrăzneală înăuntru, ci mulţumeşte în tăcere, sau pe Gură de Aur, care spune, învăţând de la Apostol: Nu ştiu, sau pe Damaschin care zice despre Adam, că nu era vreme să purceadă la contemplarea celor sensibile. Căci simţurile poruncilor sunt neputincioase pentru hrană vârtoasă şi au trebuinţă de lapte, cum zice Apostolul. De aceea să nu căutăm contemplaţia până nu e vreme de contemplaţie, ci să dobândim mai întâi în noi înşine pe maicile virtuţilor şi cunoştinţa va veni de la sine cu harul lui Hristos, Căruia I se cuvine slava în vecii vecilor. Amin.

Însuşirea bărbăţiei nu stă în a birui şi a asupri pe aproapele. Căci aceasta este semeţie şi se află deasupra bărbăţiei. Dar nici în a fugi de frica ispitelor de lucrările şi de virtuţile cele după voia lui Dumnezeu. Căci aceasta este laşitate şi se află dedesubtul bărbăţie. Bărbăţia înseamnă a stărui cu răbdare în tot lucrul bun şi a birui patimile sufletului şi ale trupului. Fiindcă nu este lupta noastră împotriva trupului şi a sângelui sau împotriva oamenilor, ca la iudeii de odinioară, la care cel ce biruia în războaie pe cei de alt neam făcea lucrul lui Dumnezeu, ci împotriva începătoriilor şi stăpânirilor, adică a dracilor nevăzuţi. Iar cel ce luptă biruie duhovniceşte sau e biruit de patimi. Căci războiul acela era numai chipul războiului nostru.

Bucuraţi-vă în Domnul, zice Apostolul. Bine a zis în Domnul. Căci de nu va fi bucuria în Domnul, nu numai că nu va avea bucurie cineva, dar aproape niciodată nu se va bucura. Căci Iov cercetând viaţa omenească, a aflat-o cuprinzând tot necazul. Tot aşa marele Vasile. Iar Grigorie al Nisei a spus că păsările şi celelalte animale se bucură pentru că sunt nesimţitoare, pe când omul raţional nu are nici o uşurinţă din pricina plânsului. Pentru că, zice, nu ne-am învrednicit să avem nici cunoştinţa bunătăţilor de la care am căzut De aceea şi firea ne învaţă mai mult să plângem, întrucât viaţa e împreunată cu multe dureri şi osteneli şi e robită multor păcate.

Dar dacă are cineva neîncetat pomenirea lui Dumnezeu, se veseleşte. Căci zice psalmistul: Adusu-mi-am aminte de Dumnezeu şi m-am veselit. Căci veselindu-se de pomenirea lui Dumnezeu, mintea uită de necazurile lumii şi prin aceasta nădăjduieşte în El şi ajunge fără grijă. Iar lipsa de grijă o face să se bucure şi să se mulţumească. La rândul ei, mulţumirea, împreunată cu recunoştinţă, face să crească darurile, şi cu cât se înmulţesc facerile de bine ale lui Dumnezeu, cu atât creşte mulţumirea şi rugăciunea curată cu lacrimile bucuriei. Astfel omul iese pe încetul din lacrimile întristării şi din patimi şi vine la bucuria duhovnicească din orice prilej. Pentru cele plăcute se smereşte şi mulţumeşte, iar prin încercări se întăreşte în el nădejdea în viitor. Şi prin amândouă se bucură şi iubeşte pe Dumnezeu şi pe toţi în chip firesc, ca pe nişte binefăcători. Şi nu află în toată zidirea ceva ce poate să-l vatăme. Ce luminat de cunoştinţa lui Dumnezeu, se bucură de toate făpturile în Domnul, minunându-se de purtarea de grijă pe care o are pentru făpturile Lui. Şi nu numai de cele arătate se minunează, ca de unele vrednice de laudă, cel ce a ajuns la cunoştinţa duhovnicească, ci se uimeşte prin simţire şi de cele nearătate celor neîncercaţi ca de cele trebuincioase. Nu se minunează numai de ziuă, pentru lumină, ci şi de noapte, căci tuturor le este noaptea de folos: celor lucrători linişte şi uşurare; pe cei ce plâng îi aduce la pomenire morţii şi a iadului; iar pe cei ce se îndeletnicesc cu purtările morale îi face să cugete şi să cerceteze mai cu de-amănuntul binefacerile şi aşezarea moravurilor. Căci zice psalmistul: Pocăiţi-vă pe paturile voastre de cele ce grăiţi în inimile voastre, sau pocăiţi-vă în liniştea nopţii, amintindu-vă de alunecările ce vi s-au întâmplat în tulburarea zilei şi vă sfătuit sau să învăţaţi să petreceţi în imne şi cântări duhovniceşti, adică în rugăciuni şi cântări, prin meditaţie şi luarea-aminte a citirii. Căci aşa se câştigă o deprindere morală: meditând omul la cele ale zilei, ca să ajungă la simţire în liniştea nopţii şi să se poată plânge pentru cele ce a păcătuit. Iar când harul îl duce la vreo sporire şi află cu adevărat şi nu în nălucire anumite fapte morale ale sufletului şi ale trupului, săvârşite cu lucrul sau cu cuvintele, după porunca lui Hristos, mulţumeşte cu frică şi cu smerenie, şi se nevoieşte prin rugăciune şi lacrimi multe îndreptate către Dumnezeu să păzească obiceiul acela bun, îndemnându-se pe sine spre ţinerea de minte a lui, ca să nu se piardă iarăşi prin uitare. Fiindcă numai după vreme îndelungată dobândim în noi vreo deprindere bună. Dar ceea ce s-a dobândit după vreme şi osteneală îndelungată, se poate pierde într-o clipită de timp. Acestea despre cei lucrători. Cât despre cei contemplativi, noaptea are multe vederi, cum zice marele Vasile. Ea aduce aminte de fiecare dată, despre facerea lumii, pentru pricina că toată zidirea se ascunde sub întuneric ca mai înainte şi ajută pe om să cugete cum cerul era odată singur fără stele, precum nevăzute sunt acelea acum când sunt ascunse de nori. Iar intrând în chilie şi privind numai întunericul, îşi aduce aminte de nori. Iar intrând în chilie şi privind numai întunericul, îşi aduce aminte de întunericul acela ce era deasupra adâncului. Şi făcându-se iarăşi cerul dintr-odată curat şi el stând afară din chilie, se uimeşte de lumea de sus şi aduce laudă lui Dumnezeu, cum zice Iov despre Îngeri, când au văzut stelele. Priveşte şi pământul nevăzut şi neîntocmit ca odinioară şi pe oameni cufundaţi în son ca şi când n-ar fi şi se face prin simţire singur ca Adam şi preamăreşte pe Ziditorul şi Făcătorul zidirii întru cunoştinţă cu îngerii. Din tunetele şi fulgerele ce se fac, îşi închipuie ziua judecăţii; iar din glasurile păsărilor parcă ar simţi glasul trâmbiţei de atunci. Din răsărirea luceafărului şi din arătarea zorilor, înţelege arătarea cinstitei şi de viaţă făcătoarei cruci; iar din scularea oamenilor din somn, îşi ia o dovadă despre înviere, precum răsăritul soarelui îi dă o asemănare despre venirea Domnului; şi precum cei ce întâmpină soarele prin cântare sunt ca sfinţii ce vor ieşi atunci înaintea Domnului în noi, aşa cei ce trândăvesc şi rămân dormind sunt ca cei se vor osândi atunci. Cei dintâi veselindu-se în tot timpul zilei prin cântări de laudă, prin contemplaţie, rugăciune şi prin celelalte virtuţi, petrec în lumina cunoştinţei, ca drepţii de atunci; ceilalţi rămân în patima şi în întunericul neştiinţei, ca păcătoşii de atunci. Simplu grăind, cel ce are cunoştinţă, află tot lucrul ca ajutător spre mântuirea sufletului şi spre slava lui Dumnezeu, pentru care s-au şi făcut de Domnul şi Dumnezeul cunoştinţelor, cum zice maica proorocului Samuil. De aceea să nu se laude înţeleptul întru înţelepciune şi celelalte, ci întru aceasta să se laude cel ce se laudă, că înţelege şi cunoaşte pe Domnul, adică Îl cunoaşte pe Domnul în înţelegere multă din făpturile Lui şi Îl imită pe El, după putere, prin păzirea dumnezeieştilor Lui porunci, ca să poată face judecată şi dreptate în mijlocul pământului, ca Acela (adică proorocind despre răstignirea şi învierea Domnului a zis ea acestea), şi ca să pătimească împreună cu El, prin dobândirea virtuţilor şi să se slăvească împreună, prin nepătimire şi cunoştinţă. Atunci va avea laudă în sine, ca cel ce s-a învrednicit să se facă robul unui astfel de Stăpân şi următor al smereniei lui, nevrednic fiind. Atunci i se va face lui, după Apostol, laudă de la Domnul. Când atunci? Când va zice celor de-a dreapta: Veniţi, binecuvântaţii Părintelui Meu, de moşteniţi împărăţia.

Dacă nu se naşte în suflet răbdarea din credinţă, nu poate avea cineva nicidecum vreo virtute. Întru răbdarea voastră veţi dobândi sufletele voastre, zice Domnul, Cel ce a zidit una câte una inimile oamenilor, cum zice psalmistul. De aici este vădit că inima, adică mintea se zideşte fiecare deosebit prin răbdarea celor ce vin asupră-i. Căci cel ce crede că are pe altcineva care-i cârmuieşte nevăzut viaţa, cum va mai da crezare gândului său, care zice: aceasta vreau, sau aceasta nu vreau, aceasta e bine sau aceasta e rău? Dacă are vreun povăţuitor văzut, e dator să întrebe la tot lucrul şi să primească prin urechi răspunsul şi să plinească cu lucrul cele spuse. Iar dacă nu are vreunul, îl are după Euhait, pe Hristos, şi e dator să-L întrebe prin rugăciune din inimă pe El şi să nădăjduiască cu credinţă răspunsul prin lucru şi prin cuvânt, ca nu cumva satana, neputând răspunde cu lucrul, să răspundă cu cuvântul, prefăcându-se pe sine în povăţuitor şi trăgând la pierzare pe cei ce n-au răbdare. Căci aceştia se grăbesc din neştiinţă să ia cele ce niciodată nu li s-au dat lor, uitând că o zi în ochii Domnului e ca o mie de ani şi o mie de ani ca o zi. Iar cel ce are din răbdare experienţa uneltirilor vrăjmaşului, cum zice Apostolul, lucrează, loveşte şi aleargă întru răbdare, ca să ia cunoştinţă şi să poate zice: Nu ne sunt necunoscute gândurile lui, adică nu ne sunt ascunse uneltirile lui, neştiute de cei mulţi. Căci se preface, zice, în general luminii. Şi nu e de mirare, odată ce şi gândurile care vin de la el în inimă, se înfăţişează ca gânduri ale dreptăţii, celor neîncercaţi, lipsiţi de experienţă. De aceea bine este ca omul să zică: nu ştiu, ca să nu se arate fără crezământ nici celor spuse de înger şi să nu creadă nici celor săvârşite de viclenia vrăjmaşului, ci să scape prin răbdare de amândouă povârnişurile şi să aştepte să i se dăruiască răspunsul cu lucrul în decurs de mulţi ani, fără de voie, făcându-se că nu ştie de i-a spus cineva despre înţelesul lucrurilor, sau al făptuirilor lui Dumnezeu, până ce nu ajunge la un liman, adică la cunoştinţa cu lucrul. Şi când o vede rămânând mulţi ani, atunci află că într-adevăr a fost şi a primit răspuns în chip nevăzut. De pildă cineva se roagă pentru biruinţă asupra patimilor care îl războiesc şi cuvânt nu aude, nici chip amăgitor nu vede. Dar chiar dacă i s-ar întâmpla poate aceasta în somn sau sensibil, nu crede nicidecum. După câţiva ani însă, vede războiul acela câştigat prin har şi anumite înţelesuri atrăgându-i mintea la smerenie şi la cunoştinţa neputinţei sale. Dar nici aşa nu crede, ci aşteaptă mulţi ani, temându-se ca nu cumva să fie şi aceasta înşelăciune. Căci zice Gură de Aur despre Apostoli că de aceea le-a spus Domnul de necazurile cele multe şi a adăugat Cel ce va răbda până în sfârşit, se va mântui, ca niciodată să nu rămână fără grijă, ci să se nevoiască din temere. Căci nu va folosi cineva nimic de la celelalte virtuţi, măcar de ar fi cu petrecerea în cer, dacă e stăpânit de mândrie, prin care diavolul şi Adam şi alţi mulţi au căzut. De aceea niciodată nu trebuie să părăsească temerea, până ce nu ajunge la limanul dragostei desăvârşite şi iese afară din lume şi din trup.

Şi fiind el în lacrimile acestea, începe mintea să primească curăţia şi vine la străvechea ei stare, adică la cunoştinţa firească pe care a pierdut-o din dragoste faţă de patimi. Aceasta e numită de unii înţelepciune, pentru că mintea vede lucrurile cum sunt după fire. De alţii iarăşi e numită pătrundere, pentru că cel ce are parte de ea cunoaşte o parte din tainele ascunse, sau scopul lui Dumnezeu aşezat în dumnezeieştile Scripturi şi în fiecare făptură. Iar aceasta se naşte din darul deosebirii şi poate înţelege raţiunile celor sensibile şi inteligibile. Din această pricină se numeşte vedere (contemplare) a celor ce sunt, sau a făpturilor, dar ea este firească (naturală) şi vine din curăţia minţii. (După Părinţi starea naturală şi cunoaşterea naturală nu e cea pe care o are cel scufundat în păcat, ci cea dinainte de păcat pe care o redobândeşte acesta cu ajutorul harului, căci aşa e cum trebuie să fie. Redând această învăţătură diaconul rus G. Tsebricov zice: Nu lumea supusă legilor logice e concepută de sufletul ortodox ca fiind lumea naturală. Dimpotrivă el străvede natura adevărată, realitatea substanţială, starea normală a lucrurilor în supranatural, în domeniul mistic deschis sfinţilor. Nu natura supusă matematicianului, nu universul unde doi ori doi fac în mod invariabil patru, şi-l reprezintă sufletul ortodox ca adevărata lume a lui Dumnezeu. Nu cosmosul în care legile par să prevaleze asupra Dătătorului de legi, în care pretinsa imutabilitate a legilor fizice pare mai degrabă să disciplineze pe Dumnezeu decât să fie disciplinată pe El. Aspectul actual al universului nu e decât un episod, scria Teofan Zăvorâtul. El n-ar fi existat (acest aspect), dacă păcatul n-ar fi fost săvârşit. Şi precum păcatul, n-a fost necesar, aşa aspectul acesta al lumii nu are nimic necesar. Libertatea în creaţie nu înseamnă numai posibilitatea căderii. Deci ea neagă necesitatea căderii, a păcatului şi, în acelaşi timp, necesitatea aspectului actual al universului. Noi n-avem puterea să presupunem cum ar fi lumea, dacă n-ar fi avut loc căderea, dar putem spune că ar fi fost cu totul diferită. Astăzi totul este adaptat la starea de pedeapsă care trebuie suportată. Altfel totul ar fi fost adaptat la starea de ascultare de voia lui Dumnezeu. Aşadar, un lucru e clar: Noi nu vedem universul decât printr-o viziune coruptă de păcatul săvârşit împotriva lui Dumnezeu şi care ne scufundă în întuneric; universul adevărat e de fapt altul. Lumea adevărată e aceea care se deschide ochilor duhovniceşti şi credinţei, prin înrâurirea harului revărsat în noi cu plinătate. Atunci începem, sau mai vârtos, reîncepem să o înţelegem după Dumnezeu şi nu după noi. Atunci supranaturalul devine natural, în vreme ce naturalul de aici de jos devine ireal. Minunea lui Dumnezeu realizată de nu e decât starea cea mai normală a lucrurilor. În sine minunea nu e supranaturală, căci emană din unica şi adevărata natură.)

Fiindcă şi elinii multe au iscodit, dar scopul lui Dumnezeu din făpturi nu l-au aflat, cum zice marele Vasile; ba nici pe Dumnezeu însuşi, pentru că n-aveau smerenia şi credinţa lui Avraam. Căci credincios se numeşte cineva atunci când crede celor nevăzute din cele văzute. Iar a crede cele văzute de el înseamnă a nu crede celui ce îl învaţă. Sau îi propovăduieşte. Pentru aceasta, spre cercarea credinţei, ispitele sunt arătate, iar ajutorările nearătate, ca cel credincios să afle, prin răbdare, după isprăvirea ispitei, cunoştinţa. Iar din aceasta să afle că nu cunoaşte şi că se împărtăşeşte de binefaceri, culegând rodul smereniei şi dragostea faţă de Dumnezeu ca binefăcător şi faţă de aproapele, pentru a sluji lui Dumnezeu. Şi aceasta socoteşte că este un lucru firesc şi o datorie, care-l face să dorească a păzi poruncile şi a urî patimile ca vrăjmaşe, iar trupul a-l dispreţui, socotindu-l ca piedică spre nepătimire şi spre cunoştinţa lui Dumnezeu, adică spre înţelepciunea cea ascunsă.

Dar pe lângă aceasta mai trebuie spus că cunoştinţa celor ascunse, adică contemplarea Scripturilor şi a făpturilor, se dă aici şi spre mângâierea celor ce plâng, cum zice Sfântul Ioan Gură de Aur. Căci din credinţă ne naşte frica, iar din aceasta plânsul, prin care vine smerenia, din care se naşte darul deosebirii. Iar din aceasta pătrunderea şi vederea înainte cea după har. Iar cunoscătorul nu trebuie să-şi fixeze un înţeles al său, ci să voiască să aibă totdeauna mărturie Sfânta Scriptură, sau firea lucrului. O cunoştinţă care nu le are pe acestea nu e cunoştinţă adevărată, ci viclenie şi amăgire.

Dar firea lui e în primul rând raţiunea cuvântătoare. De aceea se şi zice: raţional şi singur era acest nume propriu lui. Căci în celelalte nume ale lui are ŗi alte făpturi părtaşe. De ceea trebuie să părăsim toate şi să preţuim mai mult raţiunea şi să aducem, prin raţiune, raţiunile Cuvântului lui Dumnezeu, ca să ne învrednicim să primim de la el în minte, îl loc de cuvinte, raţiunile Duhului Sfânt. Aceasta potrivit cu ceea ce s-a spus: Cel ce dă rugăciune celui ce se roagă; adică Dumnezeu dă celui ce face bine rugăciunea trupească, rugăciunea cea din minte; şi celui ce o face cu sârguinţă pe aceasta, pe cea fără formă şi fără figuri, din frica curată de Dumnezeu; şi iarăşi celui ce o face bine pe acesta, contemplaţia făpturilor; iar din aceasta i se va dărui celui ce se odihneşte de toate şi meditează în El cu lucrul şi cu cuvântul (cu raţiunea) şi nu numai cu auzul, răpirea minţii spre cunoaşterea lui Dumnezeu (spre teologie) şi spre facerea de bine. Aşadar, cunoştinţa dacă e fără de voie şi duce spre smerenie pe cel ce o are, prin ruşine, pentru că a primit-o fără să fie vrednic, şi dacă acela caută să o depărteze de la sine ca vătămătoare, chiar dacă e dată de la Dumnezeu, prin mâna smereniei, cum zice Scărarul e bună. Altfel să ne amintim de cel luat odinioară în furci de nişte chipuri negre. Ce nenorocire! Acela avea nume mare şi era iubit aşa de mult de oameni, că toţi au plâns moartea lui şi au socotit mare pagubă pierderea lui, dar din pricina mândriei ce o avea ascunsă, cel ce a văzut acestea, a auzit din înălţime: nu-l voi odihnit pe el, căci nici el nu m-a odihnit pe Mine nici un ceas. Vai, cel numit de toţi sfânt şi cu ale cărui rugăciuni nădăjduiau să se mântuiască mulţi din tot felul de ispite, aşa a avut sfârşitul, din firea îngâmfării. Şi că aceasta a fost pricina, e vădit oricui. Căci dacă era alt păcat, nu ar fi putut rămâne tuturor ascuns şi nici nu l-ar fi putut săvârşi în fiecare ceas. Iar de ar fi fost erezie, ereticul de fapt mânie pe Dumnezeu în fiecare ceas prin blasfemia lui cu voia, dar nici aceasta nu e cu totul nearătată, ci, după iconomia lui Dumnezeu, se face arătată spre îndreptarea celui ce o are, dacă vrea să se întoarcă, iar de nu, spre păzirea altor oameni. De aceea numai cugetarea semeaţă a încântării de sine poate să rămână ascunsă tuturor, ba aproape şi celui ce o are pe aceasta, mai ales dacă nu cade în încercări prin care sufletul e dus la mustrare şi-şi cunoaşte neputinţa şi neştiinţa sa. Şi de aceea n-a avut nici Duhul Sfânt odihnă în ticălosul acela de suflet, pentru că neîncetat avea acelaşi gând şi se bucura de el, ca de o izbândă oarecare. Pentru aceea s-a şi întunecat, ca dracii, pentru că nu se arată deloc păcătuind. Şi acestea a fost de ajuns dracilor, putând să umple locul celorlalte rele, cum zice Scărarul. Şi nu eu am aflat această explicare şi înţelegere a întâmplării amintite, ci am scris-o auzind-o de la sfântul bătrân. El a spus şi despre Sfântul Pavel cel Simplu, că de aceea n-a ascultat dracul să iasă îndată dintr-un om, pentru că i-a spus aceluia marele Antonie: Avva Pavele, scoate pe diavolul din fata aceasta şi nu a făcut îndată metanie ascultând, ci oarecum s-a împotrivit zicând: Dar tu cine eşti? Şi când a auzit că nu fac aceasta de la mine, s-a supus. Şi de aceea a spus fericitul bătrân că n-a ieşit îndată dracul, ci după ce s-a ostenit mult. Şi aşa a trebuit să fie. Căci bătrânul merită crezare, pentru că a purtător de Dumnezeu. Dar avem şi mărturie din prilejul spălării picioarelor şi din împotrivirea lui Moise şi a proorocului care cerea să fie lovit. Dar pentru că istoria are înţelesul acesta şi nu s-a spus până acum, se va spune aici. Un rege, se spune în Paralipomene, cârmuia ţara în chip tiranic. De aceea iubitorul de oameni Dumnezeu, nesuferind tirania, a poruncit proorocului să meargă şi să mustre pe regele acela. Acesta însă, cunoscând cruzimea aceluia, nu a voit să meargă, în chip simplu, ca nu cumva văzându-l pe el de departe şi cunoscând pentru ce pricină a venit, să-l alunge şi să nu poată proorocul să-l mustre pe el; sau ca nu cumva, începând el a spune: De Dumnezeul meu am fost trimis din pricina cruzimii tale, acela să nu dea atenţie celor spuse. Ci a plănuit să fie lovit de cineva şi să meargă plin de sânge la rege cu pâră, pentru ca prin aceasta să înşele cu meşteşug pe rege şi să-l facă să audă cele spuse. Şi străbătând drumul a aflat pe cineva lângă cale cu o secure şi a zis către el: Acestea zice Domnul: Ridică securea ta şi loveşte-mă în cap. dar acela fiind temător de Dumnezeu a zis: Nicidecum domnul meu; sânt om al lui Dumnezeu, nu voi pune mâna mea pe un uns al Domnului. Şi a zis prorocul: Acestea zice Domnul, pentru că n-ai ascultat glasul Domnului, să vină un leu din pustie şi să te mănânce. Aceasta deci n-a fost din mânie, să nu fie, ci spre folosul multora s-a făcut. Şi pentru că omul acela a fost vrednic să nu moară în chip simplu, ca ceilalţi oameni, ci ea, după cuvântul Domnului, să fie mâncat de fiară şi să ia cununa printr-o moarte amară. Zice şi Gheronticonul despre patru preoţi că s-au înţeles şi au făcut înţeles şi au făcut rugăciuni ca să fie mâncat slujitorul lor de un leu, din pricina curviei pe care a făcut-o. Dar nu a ascultat de ei Domnul, ci a judecat să asculte de pustnicul (isihastul) care s-a rugat pentru el, ca să se depărteze leul de el. Apoi aflând proorocul alt om, a zis lui: Acestea zise Domnul: Ridică securea ta şi loveşte-mă în cap. Iar acela auzind: Acestea zice Domnul, a lovit fără să mai stea la gânduri capul Proorocului cu securea lui. Iar Proorocul, ca odinioară Moise, a zis către el: Binecuvântarea Domnului peste tine, că ai ascultat glasul Domnului. Aşadar unul, din bunătate multă, s-a sfiit de prooroc şi n-a ascultat, ca şi Petru din prilejul spălării picioarelor. Celălalt a făcut ascultare, cum a ascultat poporul de Moise când s-au junghiat unii pe alţii. De aici vedem că cel ce ascultă la arătare de voie dumnezeiască, face un lucru mai bun. Căci socoteşte porunca de mai presus de fire a Stăpânului firii înţeleaptă şi mai dreaptă decât cunoaşterea naturală. Iar cel ce nu ascultă face un lucru mai mic, căci socoteşte cele la arătare bune pentru el mai drepte decât cele ale lui Dumnezeu. În ascuns însă nu e aşa, ci acela se judecă după intenţia de a asculta sau de a nu asculta. Căci cel ce are scopul să placă lui Dumnezeu, acela e cel ce face lucrul mai bun. Şi la arătare Dumnezeu pare să fie cu minte faţă de cel ce a ascultat. Dar în ascuns nu e aşa, ci cum s-a spus, după înţelegerea naturală erau la fel de buni amândoi, pentru că scopul amândoura era după Dumnezeu. Acestea aşa sânt. Iar proorocul mergând la rege şi stând înaintea lui, a zis: O, rege! Venind eu, m-a întâmpinat cineva pe cale şi m-a lovit în cap. Şi regele văzând sângele şi lovitura, s-a mâniat, după obiceiul lui, dar nu împotriva pârâşului, ci socotind că avea de judecat pe altcineva şi nu pe sine însuşi, s-a rostit cu cuvinte grele împotriva celui ce a făcut aceasta. Iar Proorocul dobândind ceea ce nădăjduia, zise: Bine ai spus, o rege. Petru aceea, aceasta zice Domnul. Smulgând, voi smulge împărăţia din mâna ta şi de la seminţia ta, pentru că tu eşti cel ce ai făcut acestea. Şi aşa a împlinit Proorocul porunca precum a voit şi cu meşteşug a făcut pe rege să fie atent la cele spuse de el. Şi a plecat mărind pe Dumnezeu. Aşa erau sufletele proorocilor, iubitoare de Dumnezeu şi grabnice să sufere pentru voia Lui, din cunoştinţa de Dumnezeu ce o aveau. Şi cu drept cuvânt. Căci cel ce cunoaşte cu exactitate o cale sau o ştiinţă, o ţine cu toată râvna şi uşurinţa şi învaţă şi pe alţii în chip sigur călătoria pe cale sau tainele şi înţelesurile meşteşugului, chiar dacă el, poate, tânăr cu vârsta şi simplu, iar aceia numără mulţi ani şi sânt înţelepţi în celelalte ştiinţe. Căci Proorocii, Apostolii şi Mucenicii n-au învăţat cunoştinţa de Dumnezeu şi înţelepciunea din auz ca noi, ci au dat sânge şi au primit Duh, după cum s-a spus de Bătrâni: Dă sânge şi ia Duh. De aceea şi Părinţii în loc de mucenicie sensibilă, au mucenicit cu conştiinţă, suferind în loc de moartea trupească, cea a voii, ca să biruiască mintea voile trupeşti şi să împărăţească în Hristos Iisus, Domnul nostru.

Simeon Metafrastul

ˇ Lucrarea rugăciunii şi a cuvântului săvârşită cum se cuvine e mai presus de orice virtute şi poruncă. Martor pentru aceasta este însuşi Domnul. Căci intrând în casa Martei şi a Mariei şi Marta îndeletnicirea cu slujirea, iar Maria şezând la picioarele Lui şi împărtăşindu-se de mierea graiului Său dumnezeiesc, fiind mustrată de sora ei că nu lucrează împreună cu ea, ci stă lângă El, Acesta punând lucrul de căpetenie înaintea celui de al doilea, zice către acesta: Marto, Marto, te grijeşti şi spre multe te sileşti, dar un lucru trebuie. Iar Maria partea cea bună şi-a ales, care nu se va lua de la dânsa. Iar aceasta a zis-o, precum am spus, nu pentru a lepăda lucrarea slujirii, ci pentru a pune ceea ce e mai mare înaintea a ceea ce e mai mic. Căci cum s-ar fi gândit una ca aceasta, El care a săvârşit însuşi această lucrare şi a spălat picioarele ucenicilor? Atât de departe a fost de a împiedica slujirea, încât le porunceşte ucenicilor să facă şi ei la fel unii altora. Dar şi pe Apostolii înşişi îi vei afla punând mai presus lucrul mai mare al rugăciunii şi al cuvântului, după ce s-au ostenit mai înainte cu slujirea la mese. Nu e drept, zic, ca lăsând cuvântul cuvântul lui Dumnezeu, să slujim meselor. Alegând bărbaţi plini de Duh Sfânt, să-i rânduim pentru slujirea aceasta, iar noi să stăruim în slujirea cuvântului şi în rugăciune. Vezi cum au pus mai presus cele dintâi decât cele de al doilea, cu toate că ştiau că amândouă sunt odraslele unei singure rădăcini bune?

Cei ce vor să asculte de cuvântul lui Dumnezeu şi produc rod bun, sunt însoţiţi de aceste semne: suspinul, tânguirea, tristeţea, liniştirea, plecarea capului, rugăciunea, tăcerea, stăruinţa, plânsul, durerea, osteneala inimii pentru evlavie. Iar faptele lor sunt: privegherea, postul, înfrânarea, blândeţea, îndelunga-răbdare, rugăciunea neîncetată, meditarea dumnezeieştilor Scripturi, credinţa, smerenia, iubirea de fraţi, supunerea, osteneala, greaua pătimire, dragostea, bunătatea, cuviinţa şi toată lumina care este Domnul. Iar semnele celor ce nu dau rodul vieţii sunt acestea: trândăvia, semeţia, privirea împrejur, neatenţia, cârtirea, tulburarea minţii. Iar faptele: săturarea pântecelui, mânia, iuţimea, bârfirea, mândria, vorbirea fără rost, necredinţa, nestatornicia, uitarea, neorânduiala, câştigurile urâte, iubirea de argint, cearta, dispreţul, flecăreala, râsul fără rost, bunul plac şi tot întunericul care este satana.

Amăgind vrăjmaşul pe Adam şi prin aceasta făcându-se domn peste el, a răpit de la el stăpânirea şi s-a făcut stăpânitor al veacului acestuia. Căpetenia a veacului acestuia şi stăpânitor al celor văzute, a fost la început omul, fiind rânduit la aceasta de către Domnul. Căci nici focul nu putea ceva împotriva lui, nici apa să-l înece, nici fiara nu-l vătăma, nici otrava nu-şi producea efectul asupra lui. Dar odată ce s-a supus amăgirii, a predat stăpânirea amăgitorului. Din această pricină vrăjitorii şi descântătorii se vădesc cu îngăduinţa lui Dumnezeu, printr-o lucrare potrivnică, făcători de lucruri minunate. Ei stăpânesc otrăvurile şi cutează împotriva focului şi apelor, cum arată cei din jurul lui Iani şi Iamvri, ce s-au împotrivit lui Moise, şi Simon, ce s-a împotrivit corifeului Petru.

Vrăjmaşul amăgind pe Adam prin femeie, ca prin cineva asemenea lui, a făcut să i se ia slava ce-l învăluia. Şi aşa s-a aflat gol şi şi-a văzut urâţenia lui pe care mai înainte nu o vedea, întrucât cugetul lui se desfăta cu frumuseţile cereşti. De fapt, după cădere cugetările lui s-au făcut pământeşti şi tindeau în jos. Iar cugetul lui simplu şi bun s-a amestecat cu cugetul trupesc al păcatului. Cât priveşte închiderea Raiului şi porunca dată Heruvimului, ca să-i oprească intrarea, credem că s-au întâmplat în lumea văzută, precum s-a zis. Dar aceasta se află şi în fiecare suflet întru ascuns. Căci în jurul inimii roteşte acoperământul întunericului, adică focul duhului lumesc, care nu lasă nici mintea să se întâlnească cu Dumnezeu, nici sufletul să se roage, sau să creadă, sau să iubească pe Domnul după voia sa. Toate acestea îi învaţă experienţa pe cei ce s-au încredinţat pe ei cu adevărat Domnului, prin stăruinţa rugăciunii şi prin pornirea întinsă împotriva celui ce-i războieşte.

Stăpânitorul lumii acesteia le este celor prunci cu duhul toiag de povăţuire şi bici care bate. Prin aceasta, precum s-a mai spus şi înainte, lor le pricinuieşte slavă mare şi cinste tot mai multă prin necazuri şi ispite, căci din acestea iau prilejul de a se face desăvârşiţi, iar sieşi îşi găteşte o mai mare şi mai grea osândă. Peste tot, prin el se împlineşte o mare iconomie. Cum s-a zis undeva, răul ajută binelui printr-o intenţie care nu vrea binele. Căci sufletelor bune şi cu o voinţă bună şi cele ce par de întristare li se sfârşesc în bine, precum zice Apostolul: Celor ce iubesc pe Dumnezeu, toate li se lucrează spre bine.

Toiagul acesta de povăţuire li s-a lăsat pentru aceea ca prin el să se facă ceea ce se face cu vasele care sânt arse într-un cuptor de foc ca să devină şi mai tari, iar cele slabe să fie vădite sfărâmicioase, nerăbdând arderea focului. Dar acesta, fiind rob şi făptură a Domnului, nu ispiteşte cât socoteşte el şi nici nu aduce atâtea necazuri câte voieşte, ci atât cât încuviinţează Domnul prin îngăduinţă. Căci El ştiind ale tuturor cu de-amănuntul, câtă putere are fiecare, atâta încercare îi şi lasă să sufere, cum socoteşte şi Apostolul care zice: Credincios e Dumnezeu care nu vă va lăsa pe voi să fiţi ispitiţi peste ceea ce puteţi, ci va face împreună cu ispita şi sfârşitul, ca să puteţi răbda.

Iubitorul de virtute trebuie să se îngrijească mult de discernământ, ca să cunoască deosebirea între bine şi rău, şi ca să probeze şi să descopere uneltirile felurite ale celui rău, care înşală de obicei pe mulţi prin năluciri ce par bine întemeiate. Dar paza sigură este oricui de folos. Precum cel ce vrea să aibă o probă despre neprihănirea soţiei sale, vine noaptea la ea ca un străin şi dacă o vede că-l respinge, mai degrabă se bucură că nu se poate apropia şi e fericit de această pază a ei, aşa şi noi dacă ne vom păzi cu grijă de cercetările duhurilor şi le vom respinge chiar pe cele cereşti pentru cele ce nu sunt cereşti, le vom pricinui mai degrabă bucurie şi ne vor ajuta să ne împărtăşim de şi mai mult har şi ne vom umple de bucurie duhovnicească, dând mărturie chiar din această pricină despre dragostea noastră către Dumnezeu. Deci să nu te predai cu cuget uşor îndrumărilor duhurilor ce vin la tine, chiar dacă sunt înşişi Îngerii cereşti, ci rămâi greoi, probând cu cea mai mare grijă acestea. Şi aşa însuşeşte-ţi ce e bun şi leapădă ceea ce e rău, căci în felul acesta vei spori în tine roadele harului, pe care păcatul, chiar dacă ia faţa binelui, nu le va putea da: Căci ştiu, zice Apostolul, că satana se înghesuie şi în înger al luminii, pentru a amăgi. Dar chiar dacă s-ar îmbrăca în arătări strălucite, nu poate dărui o lucrare bună. Prin aceasta se şi cunoaşte sigur înşelăciunea lui. Căci el nu poate pricinui nici dragostea către Dumnezeu sau către aproapele, nici blândeţe, nici smerenie, nici bucurie, nici pace, nici liniştirea gândurilor, nici ură de lume, nici odihnă duhovnicească, nici dorul celor cereşti; şi nu poate linişti nici patimile, nici plăcerile, lucruri care sunt în chip vădit roadele harului. Căci roada Duhului este dragostea, bucuria, pacea şi cele următoare. Mai degrabă acela sădeşte îngâmfare şi cuget mândru despre destoinicia şi puterea proprie. Căci din lucrare vei lumina spirituală ce se află în cugetul tău, dacă e de la Dumnezeu, sau nu de la satana. Dar şi sufletul însuşi, dacă s-a înrădăcinat în el puterea de discernământ, îndată îi sunt vădite semnele deosebirii, printr-o simţire înţelegătoare. Căci precum oţetul şi vinul, la vedere sunt una, dar prin simţul gustului, gâtlejul deosebeşte ce este al fiecăruia, aşa şi sufletul, prin simţirea şi lucrarea înţelegătoare, poate judeca şi hotărî care sunt darurile Duhului şi care nălucirile celui potrivnic.

Sufletul stăpânit de trândăvie, este ţinut şi de necredinţă. De aceea lasă să treacă zi după zi, fără să primească cuvântul. În schimb îşi dă aripi sieşi prin visuri, nebăgând de seamă războiul dinăuntru, ca unul ce-i stăpânit de părerea de sine. Iar părerea de sine este o tocire a sufletului, care nu-l lasă nicidecum să-şi cunoască neputinţa sa.

Cuvântul spus de Făcătorul, lui Cain, la arătare: Gemând şi tremurând vei rătăci pe pământ, este un chip şi o icoană a tuturor păcătoşilor, întru ascuns. Căci neamul lui Adam căzând din poruncă şi făcându-se vinovat de păcate, e zbuciumat de gânduri nestatornicie şi e plin de frică şi de tulburare, însuşi vrăjmaşul învăluind tot sufletul care nu s-a născut din Dumnezeu, în pofte şi plăceri felurite şi învârtindu-l ca pe grâu cu o lopăţică. Dar şi Domnul însuşi îi arată pe cei ce ascultă de voile celui rău, ca păstrând chipul lui Cain. Căci mustrându-i pe aceia zice: Voi vreţi să faceţi poftele tatălui vostru, omorâtorul de oameni. Căci acela de la început a fost omorâtor de oameni şi întru adevăr n-a stătut.

Fiecare cumpăneşte ceea a pornit să facă şi nu uită să vadă dacă nu cumva nu e nepotrivit ceea ce face. Întâi se iveşte deci în inimă îndoială, care asemenea unui cântar descoperă înăuntru cunoştinţei fiecăruia cumpăna dintre dragostea lui Dumnezeu şi dragostea lumii şi după cum atârnă mai greu una sau alta, purcede la săvârşirea celor de afară. De pildă, dacă e pe cale să spună o vorbă de ceartă fratelui, se împarte întâi în el însuşi şi se împotriveşte: să-i spun, sau să nu-i spun? Să-i răspund la ocările acestea pe care mi le-a adus, sau mai bine să tac? Vrea să se ţină şi de poruncile lui Dumnezeu, dar nu vrea să uite nici de cinstea sa şi nu se hotărăşte să se lepede cu totul de sine. Dacă prin urmare talerul dragostei de lume trage spre sine cântarul din inimă, îndată cuvântul cel rău iese până la buze, apoi întinzându-l mintea dinăuntru ca pe-o săgeată îl aruncă în aproapele prin limbă. Ba uneori răul iese şi prin mâini până la răniri şi la ucidere. Uneori însă nu se bagă de seamă de unde a început această mişcare mică a sufletului. De aceea ia aminte la fiecare păcat şi lucru ce ţi se întâmplă, când răul îţi linguşeşte şi clinteşte voia sufletului prin pofte lumeşti şi prin plăceri trupeşti. Căci aşa ia fiinţă curvia, furtul, lăcomia, slava deşartă şi orice alt rău.

Cei ce vor să înfăptuiască o viaţă creştină în chipul cel mai frumos, trebuie să se îngrijească întâi de toate, cu toată sârguinţa, de partea cugetătoare, deosebitoare şi conducătoare a sufletului, ca întărindu-şi puterea de deosebire a binelui şi a răului şi despărţind patimile care au intrat împotriva firii, de firea cea curată, să vieţuiască fără să se poticnească, folosindu-se de puterea deosebirii, ca de un ochi, şi rămânând curaţi de pornirile spre păcat. Căci voia sufletului este să păstreze mădularele gândurilor ei, ci să le strângă din toate părţile şi să le adune din grijile şi din plăcerile de jos. Şi când vede Domnul pe cineva vieţuind astfel şi păzindu-se şi supraveghindu-se pe sine cu frică, hotărât să-I slujească Lui, îi întinde şi ajutorul harului Său. Dar ce va face Dumnezeu cu cel ce se dă pe sine de bună voie lumii şi umblă după plăcerile ei?

Sufletul care s-a învrednicit să primească în sine sălăşluirea puterii de sus şi care este amestecat în mădularele sale focul acela dumnezeiesc şi dragostea cerească a Duhului cel bun, se desface fără greutate de toată dragostea lumească. Căci precum fierul sau plumbul, aurul şi argintul, predându-se focului se topesc şi îşi leapădă duritatea firii şi se fac moi şi cu cât stau mai mult în atingere ca focul, cu atât se înmoaie şi se desfac mai mult lepădând soliditatea naturală din pricina puterii focului, aşa şi sufletul, primind focul ceresc al dragostei Duhului, se desface din împătimirea duhului lumesc şi din lanţurile păcatului şi se preschimbă din învârtoşarea firească a păcatului, socotindu-le şi dispreţuindu-le pe toate ca neînsemnate. Chiar dacă ar avea niscai fraţi cât se poate de iubiţi, dar care l-ar împiedica de la această dragoste, s-ar întoarce şi de către ei sufletul care este mistuit de o astfel de iubire. Căci dacă dragostea căsătoriei trupeşti desface pe cineva de tată, de mamă şi de fraţi şi chiar dacă iubeşte pe careva dintre aceştia, îl iubeşte aşa de deasupra şi toată simţirea şi tot dorul şi le îndreaptă spre soţia sa, dacă deci dragostea trupească desface orice altă dragoste a lumii, cât nu s-ar amărî cei cuprinşi de dorul acesta nepătimitor, dacă ar fi împiedicaţi în ea de dragostea faţă de ceva din cele ale lumii?

A vorbi altcuiva despre anumite lucruri numai prin cuvânt este un lucru uşor şi la îndemână. Căci e uşor fiecăruia a zice: pâinea aceasta ( o dăm ca pildă) se face din grâu. Dar a înfăţişa în amănunt pregătirea ei nu ştie să o facă oricine, ci numai cei experimentaţi. Tot aşa a vorbi simplu despre nepătimire şi desăvârşire e uşor, dar a cunoaşte lucrul prin cercare şi întru adevăr, înseamnă a înţelege cu lucrul şi cu adevărul lucrarea desăvârşirii.

Evanghelia, zice, porunceşte cu hotărâre fiecărui om că acestea să nu le facă, sau să le facă şi aşa să ajungă prieten al iubitorului de oameni Împărat: Să nu te mânii, zice, să nu pofteşti, dacă te loveşte peste obrazul drept, întoarce şi pe celălalt. Dar Apostolul, mergând pe urmele celor poruncite, învaţă cum trebuie să se facă lucrarea curăţirii, cu răbdare şi cu îndelungă-răbdare, hrănindu-ne întâi cu lapte ca pe nişte prunci, apoi ducându-ne la creştere şi pe urmă la desăvârşire. Astfel, ca să dăm o pildă, Evanghelia spune că haina să se facă desăvârşită din lână. Iar Apostolul desluşeşte cum trebuie toarsă lâna, cum trebuie ţesută şi cum trebuie cusută haina.

Dar chiar fără acele bunuri cereşti, zice, judecând pe sfinţi numai după cele de aici, nu te vei îndoi că sunt mai presus decât toţi. Să judecăm numai. Când Nabucodonosor, care stăpânea peste Babilon, a adunat toate neamurile să se închine la chipul pe care-l turnase  iar aceasta o orânduise Dumnezeu cu înţelepciune, să se facă cunoscută virtutea tinerilor evreieşti şi să afle toţi că unul este Dumnezeu adevărat care locuieşte în ceruri  trei tineri, robi şi ei cu libertatea răpită, au cutezat să-i stea împotrivă. Şi când toţi s-au închinat cu multă frică şi n-au îndrăznit să se împotrivească, ci aproape fără glas, asemenea dobitoacelor, s-au lăsat duşi de nas, aceştia atâta s-au împotrivit să facă acelaşi lucru ca ceilalţi, încât nici n-au să nu li se cunoască dreapta credinţă, să rabde în a ascunde, ci au strigat în auzul tuturora: Dumnezeilor tăi, împărate, nu le slujim şi chipului de aur pe care l-ai aşezat nu ne închinăm. Pe aceştia, drept pedeapsă, primindu-i înfricoşatul cuptor de foc, acesta nu le-a fost cuptor şi nu şi-a arătat puterea sa, ci parcă respectându-i şi el pe aceştia, i-a păzit nevătămaţi de rele. Şi toţi, chiar şi împăratul însuşi, au cunoscut prin el pe Dumnezeul cel adevărat şi s-au mirat de dânşii nu numai cei de pe pământ, ci şi cetele celor din ceruri. Căci nici cei din ceruri nu stau departe de isprăvile bărbăteşti ale sfinţilor, ci le sunt aproape, cum arată dumnezeiescul Apostol, care zice: Ne-am făcut privelişte îngerilor şi oamenilor. Lucruri asemănătoare poţi vedea şi la Ilie, care fiind un om singur, i-a biruit pe cei mulţi prin coborârea focului din cer. Dar şi Moise a biruit tot Egiptul şi pe tiranul Faraon. Aceasta o poţi vedea şi la Lot, la Noe şi la mulţi alţii, care fiind neînsemnaţi la arătare, au biruit pe mulţi vestiţi şi puternici.

Pe cât se deosebeşte păstorul cuvântător de dobitoacele necuvântătoare, pe atât se deosebeşte un om în înţelegere, în cunoştinţă şi în puterea de a deosebi, de ceilalţi oameni. Căci el se împărtăşeşte de alt Duh, de altă minte, de altă înţelegere şi de altă înţelepciune decât înţelepciunea lumii acesteia. Grăim, zice, înţelepciunea întru cei desăvârşiţi, dar nu înţelepciunea veacului acestuia, nici a stăpânitorilor pieritori ai veacului acestuia, ci înţelepciunea lui Dumnezeu în taină. De aceea unul ca aceasta se deosebeşte, cum s-a zis, în toate de toţi oamenii care au duhul lumii, fie chibzuiţi, fie înţelepţi. Şi pe toţi oamenii îi judecă, după cum s-a scris. Unul ca acesta cunoaşte pe fiecare de unde grăieşte, unde stă şi ce ape înoată. Dar pe el nu-l poate cunoaşte şi judeca nici unul dintre cei ce au duhul lumii, decât acela care are acelaşi duh al dumnezeirii, asemănând, cum zice dumnezeiescul Apostol: cele duhovniceşti cu cele duhovniceşti. Iar omul sufletesc nu primeşte cele ale lui Dumnezeu, căci nebunie îi sunt lui. Dar cel duhovnicesc toate le judecă, el însă nu e judecat de nimeni.

Cele văzute socoteşte-le că sunt chipuri şi umbre ale celor ascunse: biserica cea văzută, chip al bisericii inimii; pe preot, chip al preotului adevărat al harului lui Hristos şi aşa mai departe. Dacă nu s-ar desfăşura în biserica văzută mai întâi citirile, apoi cântările şi toată rânduiala slujbei bisericeşti, nu ar veni la rând săvârşirea de către preot a însăşi tainei trupului şi sângelui lui Hristos. Apoi, chiar dacă s-ar împlini tot dreptarul bisericesc, dacă nu s-ar săvârşi Euharistia tainică a jertfei prin preot şi împărtăşirea trupului lui Hristos, nu s-ar împlini nici rânduiala bisericească şi ar lipsi şi slujirea tainei. Aşa să cugeţi şi despre creştinism. Dacă ar ţine cineva tot postul, toată privegherea, cântarea, toată nevoinţa şi ar dobândi toată virtutea, dar lucrarea Duhului nu s-ar săvârşi şi odihna duhovnicească, toată rânduiala nevoinţei ar fi nedeplină şi aproape fără rost, neavând veselia Duhului lucrându-se tainic în inimă.

Bun este postul, buna privegherea, bună de asemenea nevoinţa, buna este şi vieţuirea care minunează. Dar acestea sunt numai un început al vieţuirii iubitoare de Dumnezeu. De aceea e un lucru cu totul nesocotit să se încreadă cineva simplu în acestea. Se întâmplă uneori că ne împărtăşim şi vreun har, iar răutatea şezând înăuntru, ne înşeală, cum s-a zis înainte, retrăgându-se de bunăvoie şi nesăvârşind ale sale. Astfel face pe om să creadă că s-a curăţit cu mintea şi-l duce la închipuirea desăvârşirii. Apoi năvăleşte hoţeşte asupra lui şi-l coboară până la cele mai pe jos ale pământului. Căci dacă oameni, adeseori de douăzeci de ani, făcându-se hoţi, sau fiind ostaşi de meserie, cunosc fel de fel de meşteşuguri împotriva vrăjmaşilor, se ascund şi iscodesc curse, iau pe duşmani de la spate şi îi omoară când nu se aşteaptă, cu cât mai mult răutatea care a ajuns la vârsta atâtor mii de ani şi şi-a propus, ca lucrul cel mai râvnit, să piardă suflete, nu va şti să iscodească în ascunsul inimii, curse, iar în anumite vremuri să rămână nemişcată şi în nelucrare, ca să atragă sufletul spre închipuirea desăvârşirii. Deci, temelia creştinismului este că chiar dacă ar împlini cineva toate dreptăţile, să nu se bizuie pe acestea, nici să se încreadă, nici să-şi închipuie că a făcut ceva mare. Chiar dacă s-a făcut părtaş de har, să nu-şi închipuie că a ajuns la ceva, nici să se socotească sătul, ci să flămânzească şi să înceteze şi mai mult, să plângă şi mai mult, şi să aibă inima zdrobită cu totul.

Când auzi că Hristos, pogorându-se în iad, a izbăvit sufletele ţinute acolo, nu socoti că sunt departe acestea nici de cele ce se săvârşesc acum. Socoteşte că mormântul este inima şi acolo stau îngropate gândurile şi mintea, cuprinse de întuneric adânc. Deci vine Domnul la sufletele care strigă către El în iad, adică în adâncul inimii, şi acolo porunceşte morţii zicând: Dă afară sufletele încuiate, care Mă caută pe Mine cel ce pot să le izbăvesc, apoi rostogolind piatra cea grea care zace asupra sufletului, deschide mormântul, învie pe cel mort cu adevărat şi izbăveşte sufletul încuiat din închisoarea fără lumină.

Se întâmplă, zice, adeseori să-ţi şoptească satana în inimă şi să-ţi spună: ştii toate relele câte le-ai făcut; sufletul tău s-a umplut de fărădelegi, s-a îngreunat de multe şi cumplite păcate. Să nu-ţi rămână ascuns că el face aceasta ca să te împingă la deznădejde pe motiv de părută smerenie. Căci de când a intrat prin neascultare răutatea, a avut intrare liberă ca să grăiască în fiecare zi sufletului ca un om către alt om şi să-i pună în minte cele necuvenite. Deci tu răspunde-i aşa: Dar eu am asigurările scrise ale lui Dumnezeu, care zice: Nu vreau moartea păcătosului, ci să se întoarcă prin pocăinţă şi să fie viu. Căci ce a vrut altceva prin pogorârea Lui, decât să mântuiască pe cei păcătoşi, să lumineze pe cei din întuneric şi să învie pe cei morţi?

Trebuie să păzim sufletul şi să-l păstrăm neînsoţit cu gândurile întinate şi rele. Căci precum trupul împreunându-se cu alt trup se spurcă prin necurăţie, aşa şi sufletul se strică unindu-se cu gândurile rele şi întinate, conglăsuind şi învoindu-se cu ele. Dar nu numai cu cele ale răutăţii şi curviei, ci şi cu ale fiecărui păcat, ca de pildă cu ale necredinţei, vicleniei, slavei deşarte, mâniei, pizmei şi certei. Aceasta înseamnă a ne curăţa pe noi înşine de toată întinăciunea trupului şi a duhului. Căci cugetă că în ascunsul sufletului se găseşte şi stricăciune şi curvie, lucrându-se prin gânduri necuviincioase. Şi precum, după marele Apostol, pe cel ce strică biserica lui Dumnezeu, care este trupul, şi Dumnezeu îl strică, aşa şi cel ce strică sufletul şi mintea, prin aceea că consimte şi se învoieşte cu cele necuviincioase, e vinovat osândei. Drept aceea se cuvine ca precum păzim trupul de păcatul văzut, aşa să păzim şi sufletul de gândurile necuviincioase, fiindcă e mireasa lui Hristos. Că v-am logodit, zice, unui bărbat, ca să vă înfăţişez fecioară curată lui Hristos. Şi iarăşi ascultă Scriptura zicând: Cu toată paza, păzeşte inima ta, că din aceasta sunt ieşirile vieţii. Şi iarăşi află că dumnezeiasca Scriptură învaţă că gândurile viclene despart de Dumnezeu.

Trebuie să pătrundem cu agerime din toate părţile amăgirile, vicleniile şi uneltirile vrăjmaşului. Căci precum Duhul Sfânt s-a făcut prin Pavel, tuturor toate, ca pe toţi să îi câştige, aşa şi răutatea se sârguieşte să se facă toate, ca pe toţi să-i împingă la pierzanie. Aşa cu cei ce se roagă, se prefac că se roagă, ca scopul ca sub pretextul rugăciunii, să-i amăgească, împingându-i la părerea de sine; cu cei ce postesc împreună posteşte, vrând să-i înşele cu mândria postirii; cu cei ce ştiu Scripturile lucrează la fel, dorind să-i clatine pe motiv de cunoştinţă; celor ce s-au învrednicit de lumina descoperirii le apare în chip asemănător, căci satana se preface în înger al luminii, ca amăgindu-i cu părerea luminii să-i atragă la sine; şi simplu grăind se acomodează în chip felurit cu fiecare şi se face asemenea tuturor, ca folosindu-se de ceea ce e asemănător, să le pricinuiască pierzania, printr-o aparenţă ce le pare binecuvântată. Surpând, zice, gândurile şi orice înălţare ce se ridică împotriva cunoştinţei de Dumnezeu. Vezi până unde îşi înalţă trufaşul îndrăzneala, când vrea să doboare şi pe cei ce au îndumnezeirea prin cunoştinţa adevărului. Drept aceea trebuie să păzească fiecare cu toată străjuirea inima sa şi să ceară multă înţelegere de la Dumnezeu, ca să ne dea să vedem uneltirile. Iar mintea şi gândurile noastre se cuvine să lucreze şi să se ostenească neîncetat întru înţelegere şi să ne potrivim pe noi înşine voii lui Dumnezeu. Căci nu este un lucru mai mare şi mai de cinste ca aceasta. Mărturisirea, zice, şi marea cuviinţă sunt lucrul Lui.

Când o femeie se însoţeşte cu un bărbat spre convieţuire şi unire, toate ale fiecăruia din ei se fac comune. Şi casa e una şi avuţia. Şi nu numai peste lucrurile lui, dar şi peste trupul lui poate stăpâni femeia. Căci bărbatul, zice dumnezeiescul Apostol, trupul său nu-l stăpâneşte, ci femeia. Aşa şi unirea adevărată şi tainică a sufletului cu Hristos, îl face un duh cu el. Urmează deci numaidecât că sufletul este oarecum stăpân şi peste visteriile Lui negrăite, deoarece s-a făcut mireasa Lui. Fiindcă Dumnezeu s-a făcut al sufletului, e limpede că toate sunt ale sufletului, fie lumea, fie avuţia, fie îngerii, fie începătoriile, fie cele de faţă, fie cele viitoare.

Drept aceea, cel ce vrea să se facă următor lui Hristos, ca să se poată numi şi el fiu al lui Dumnezeu, născut din Duh, se cuvine, înainte de celelalte, să poarte necazurile care-i vin, sau bolile trupeşti, sau ocările şi osândirile de la oameni; pe lângă acestea şi uneltirile celor nevăzuţi, cu curaj şi cu răbdare. Căci proba feluritelor necazuri e îngăduită, după iconomia lui Dumnezeu, să vină asupra sufletelor, ca să se facă arătate cele ce iubesc cu adevărat pe Domnul. Iar semnul care a deosebit în tot veacul pe Patriarhi, Prooroci, Apostoli şi Mucenici nu a fost altul, decât trecerea prin calea cea strâmbă a încercărilor şi necazurilor, pentru a bine-plăcea astfel lui Dumnezeu. Fiule, zice Scriptura, când te apropii să slujeşti Domnului, găteşte-ţi sufletul spre ispită, îndreaptă-ţi inima şi rabdă. Iar în altă parte: Toate cele ce-ţi vin, primeşte-le ca bune, ştiind că fără Dumnezeu nu se face nimic. Drept aceea sufletul care vrea să placă lui Dumnezeu, trebuie să se prindă înainte de orice de răbdare şi de nădejde. Căci meşteşugul păcatului este mai ales acela de a ne sădi moleşire în vremea necazului, ca să ne depărteze de la nădejdea către Domnul. Iar Dumnezeu niciodată n-a lăsat sufletul care nădăjduieşte într-Însul să fie covârşit de încercări încât să deznădăjduiască. Pentru că zice Apostolul: Credincios este Dumnezeu care nu va lăsa pe voi să fiţi ispitiţi peste ceea ce puteţi, ci va face împreună cu ispita şi sfârşitul, ca să puteţi răbda.

Iar cel rău nu supără sufletul cât e voia lui, ci cât e lăsat de Dumnezeu. Căci dacă oamenilor nu le este neştiut câtă povară poate duce catârul, câtă asinul, câtă cămila, ci pune pe fiecare povara pe care o poate duce, şi dacă olarul ştie câtă vreme trebuie să lase vasele la foc, ca nu cumva rămânând prea mult să se sfărâme, nici scoţându-le înainte de arderea îndeajuns, să nu fie de folos, dacă omul are o asemenea înţelegere, nu va şti cu mult mai mult şi nesfârşit mai mult înţelepciunea lui Dumnezeu, câtă încercare trebuie să se aducă asupra fiecărui suflet, ca să se facă cercat şi bun pentru Împărăţia cerurilor?

Precum cânepa, dacă nu e bătută mult nu se poate folosi la scoaterea celor mai subţiri fire şi cu cât se bate şi se piaptănă mai mult, cu atât se face mai curată şi de mai bun folos, şi precum vasul nou făcut, dacă nu e băgat în foc, nu poate fi folosit de oameni; şi precum pruncul e încă neiscusit pentru lucrurile lumii, căci nu poate nici zidi, nici semăna, nici sădi, nici altul din lucrurile lumii, aşa e adeseori şi cu sufletele. Chiar dacă s-au împărtăşit de harul dumnezeiesc şi pentru pruncia lor sunt pline, prin bunătatea Domnului, de încredinţarea dulceţii şi a odihnei Duhului, dacă nu sunt încă cercate, nici cercetate prin felurite necazuri de către duhurile rele, sunt stăpânite încă de pruncie, ca să zic aşa nu sunt destoinice pentru Împărăţia Cerurilor. Căci zice dumnezeiescul Apostol: Dacă sunteţi fără certare, de care s-au făcut părtaşi toţi, sunteţi din fărădelegi, iar nu fii. Drept aceea şi ispitele şi necazurile sunt aduse asupra omului cu folos, ca să facă sufletul mai încercat şi mai întărit. Şi dacă rabdă până la sfârşit cu nădejde în Domnul, e cu neputinţă să nu dobândească făgăduinţa Duhului şi izbăvirea de patimile răutăţii.

Dacă vrem să răbdăm tot necazul şi toate ispitele cu uşurinţă, să dorim moartea pentru Hristos şi să o avem pururi înaintea ochilor. De altfel aceasta ne este şi porunca: Să ne luăm crucea şi să-I urmăm Lui, ceea ce înseamnă să fim aplecaţi şi pregătiţi să murim. Dacă vom avea această stare de suflet, vom răbda, cum s-a zis, tot necazul văzut şi nevăzut, cu multă uşurinţă. Căci cel ce doreşte chiar să şi moară pentru Hristos, cu greu se va teme de dureri şi de necazuri. Căci de aceea socotim necazurile grele, pentru că nu dorim moartea pentru Hristos şi nu atârnăm cu gândul pururi de El. Iar cel ce pofteşte să-L moştenească pe El, să poftească, de asemenea, a râvni patimile Lui. Aşadar, cei ce zic că iubesc pe Domnul, întru aceasta se fac vădiţi, că rabdă nu numai cu vitejie, ci şi cu inimă bună tot necazul care le vine asupra, pentru nădejdea în El.

Cel ce vine la Hristos, trebuie la început să se atragă de la sine cu sila la bine, chiar dacă nu vrea inima. Căci zice Domnul cel nemincinos: Împărăţia lui Dumnezeu se ia cu sila şi silitorii o răpesc pe ea. De aceea tot El zice: Nevoiţi-vă să intraţi prin poarta cea strâmtă. Drept aceea trebuie, cum s-a zis, să ne împingem pe noi chiar fără voie spre virtute şi spre dragoste dacă nu avem dragoste, spre blândeţe, dacă suntem lipsiţi de aceasta. Să ne silim să avem inimă miloasă şi iubitoare de oameni, să răbdăm ocări şi nesocotiri şi să rămânem lângă cei urgisiţi dacă nu avem încă această deprindere: spre rugăciune, dacă n-am dobândit încă rugăciunea Duhului. De ne va vedea Dumnezeu luptându-ne astfel şi mânându-ne cu sila spre bine, chiar dacă inima noastră lucrează împotrivă, ne va da rugăciune adevărată, milă, răbdare, îndelungă îngăduinţă şi, simplu, ne va umple pe noi de toate roadele Duhului. Iar dacă cineva, deşi lipsit de celelalte virtuţi, se va sili poate numai spre rugăciune, ca să aibă darul rugăciunii, iar spre blândeţe, spre smerita cugetare, spre dragoste şi spre tot neamul bun al virtuţilor, încă şi spre credinţa tare şi spre încrederea în Hristos va fi cu nepăsare şi fără grijă, unuia ca acesta i se dă uneori rugăciunea harului în parte, întru veselie şi odihnă, de către Duhul cel bun, potrivit cu cererea lui; dar rămâne pustiu de celelalte bunătăţi, deoarece, cum s-a zis, nu se sileşte şi spre dobândirea acelora, nici nu-l roagă pe Hristos pentru ele. De aceea trebuie să se silească, chiar fără voie, spre virtuţile pomenite, cerând să le primească de la Dumnezeu; dar nu numai spre ele, ci şi spre desprinderea de a nu judeca vrednice nici măcar de rostit cuvintele nefolositoare şi cu totul fără rost; în schimb să ne îndeletnicească pururi, cu gura şi cu inima, cu cuvintele lui Dumnezeu. Pe lângă aceasta, încă şi spre deprinderea de a nu se mânia şi de a nu striga. Toată amărăciunea, mânia şi strigarea să se depărteze de la voi, zice. Şi spre deprinderea de a nu vorbi de rău pe cineva, de a nu judeca, de a nu se îngâmfa, ca văzându-l astfel Domnul împingându-se pe sine însuşi şi ducându-se cu sila, să-i dea putere ca să facă fără osteneală şi cu uşurinţă cele ce mai înainte nici cu sila nu puteau fi făcute din pricina răutăţii care sălăşluia în el. Atunci toate aceste îndeletniciri virtuoase i se vor face lui ca o fire. Căci Domnul, venind de mai înainte şi sălăşluindu-se în el, potrivit cu făgăduinţa, iar el, în Domnul, va împlini întru Acela, cu multă uşurinţă poruncile.

După căderea lui Adam, bunătatea dumnezeiască hotărându-i moartea, aceasta s-a arătat mai întâi în suflet, stingându-se în el simţurile înţelegătoare şi nemuritoare ale sufletului, prin lipsa bucuriei cereşti şi duhovniceşti, şi făcându-se ca moarte. Pe urmă a venit şi moartea trupului după nouă sute treizeci de ani. La fel şi acum, împăcat fiind Dumnezeu prin crucea şi moartea Mântuitorului cu omenirea, readuce sufletul care crede cu adevărat, încă până ce se află în trup, la bucuria de luminile şi tainele cereşti şi deschide iarăşi simţurile lui prin lumina dumnezeiască a harului. Iar pe urmă îmbracă şi trupul însuşi cu slava nemuritoare şi nestricăcioasă.

Precum bogăţia din lume se strânge de oameni din diferite prilejuri şi îndeletniciri, ca de pildă unul din slujbe de conducere, altul din comerţ, altul din muncă sârguincioasă şi din agricultură, altul astfel, aşa socoteşte că este rânduiala şi în cele duhovniceşti. Căci unii se îmbogăţesc din diferite daruri, cum arată Apostolul: Având daruri diferite după harul lui Dumnezeu dat vouă. Alţii strâng bogăţie cerească din diferite nevoinţe, diferite dreptăţi şi virtuţi, săvârşite numai pentru Dumnezeu. De aceea suntem opriţi să judecăm pe aproapele, sau să-l dispreţuim, sau să-l punem sub osândă. Nu lipsesc însă nici cei ce îngroapă aurul, adică cei ce aleargă prin îndelungă-răbdare şi suportare şi se îmbogăţesc numai în parte, susţinându-se doar prin buna nădejde. Dar nu lipsesc nici cei nepăsători şi greoi, asemenea simbriaşilor, care mâncând îndată ceea ce le cade şi educând la o creştere ceea ce au în mână, umblă pururi goi şi săraci. Aceştia sunt totdeauna gata şi plini de ardoare să primească harul, dar sunt trândavi şi greoi la osteneală şi la sporirea câştigului, fiind foarte schimbători şi săturându-se de la prima atingere. Fiind cunoscuţi ca unii ce se dezgustă îndată şi se îngreunează la orice osteneală, se lipsesc şi de harul de care s-au învrednicit. Căci voinţa greoaie, leneşă, slabă şi necultivată, e cunoscută şi în veacul de acum şi se va afla şi în veacul acela, ca fiind în împotrivire cu harul, pustie de faptele bune, necercată la Dumnezeu şi lipsită de slavă.

Acestea aşa sunt. Deci oare socoteşti că e drept ca slava aceasta stricăcioasă şi împărăţia trecătoare şi celelalte care sunt ca acestea dintre cele vremelnice, să le câştige cei ce le doresc cu multe osteneli şi sudori, iar a împărăţi cu Hristos fără sfârşit şi a se bucura de bunurile acelea negrăite să fie ceva aşa de ieftin şi de uşor, încât să le dobândească cel ce voieşte, fără osteneli şi silinţe?

Sfântul Simeon Noul Teolog

ˇ Lepădarea de lume şi retragerea desăvârşită, însoţită de înstrăinarea de toate mijloacele, obişnuinţele, socotinţele şi de persoanele din viaţă, şi lepădarea de trup şi de voie se fac pricină de mare folos celui ce s-a lepădat în scurtă vreme aşa de fierbinte.

ˇ Dacă fugi de lume, ia seama să nu dai sufletului mângâieri la început şi să o cercetezi pe aceasta, chiar dacă te silesc să faci aceasta toate rudeniile şi toţi prietenii. Căci pe ei îi îndeamnă la aceasta demonii pentru a stinge căldura inimii tale. Chiar dacă nu-ţi vor putea împiedica cu desăvârşire hotărârea, ei o vor face cu siguranţă mai moale şi mai slabă.

Când te vei afla faţă de toate dulceţile vieţii cu suflet bărbătesc şi neînduplecat, demonii înduioşează rudeniile şi le fac să plângă şi să se jelească în faţa ta pentru tine. Că acesta este adevărul, vei cunoaşte dacă tu vei rămânea neclintit şi în faţa acestei ispite. Căci îi vei vedea pe aceia aprinzându-se deodată de mânie şi de ură împotriva ta şi depărtându-se de tine ca de un duşman, nemaivrând să te vadă.

ˇ Văzând supărarea ce s-a iscat pentru tine în părinţi, fraţi şi prieteni, să râzi de dracul care a pus la cale să se facă acestea împotriva ta; şi cu frică şi sârguinţă multă, retrage-te şi roagă pe Dumnezeu cu stăruinţă ca să ajungi degrabă la limanul Bunului Părinte, la Care ajungând sufletul tău ostenit şi împovărat, El îl va odihni. Căci multe pricini de primejdii şi de ultimă pierzanie cuprinde marea vieţii.

ˇ Nu vrei să mai rămâi în lume pentru pricini binecuvântate sau neîntemeiate, ci îndată ce ai fost chemat, ascultă degrabă. Căci de nimic altceva nu se veseleşte Dumnezeu aşa de mult ca de repeziciunea noastră. Fiindcă mai mare este ascultarea imediată cu sărăcie, decât întârzierea cu mulţime de bunuri. ( Mai multă bucurie face lui Dumnezeu răspunsul imediat la chemarea Lui, chiar dacă nu eşti pregătit, decât amânarea cu pretextul de a te pregăti. Fapta bună cerută de Dumnezeu trebuie săvârşită imediat. Altfel te obişnuieşti cu amânările şi poate n-o mai împlineşti niciodată. Sau, fapta bună pe care o poţi face în împrejurarea aceasta, n-o mai poţi face niciodată.)

ˇ Dacă ai primit, frate, flacăra şi alergând ai ajuns din pricina ei la chinovie, sau la un părinte duhovnicesc, de vei fi îndemnat de el, sau de fraţii care se nevoiesc împreună cu tine, să te foloseşti de băi sau de mâncăruri, sau de alte mângâieri, pentru întărire, să primeşti acestea. Dar fii totdeauna pregătit pentru post, pentru pătimire, pentru înfrânarea cea mai deplină. Că de vei fi îndemnat de părintele tău întru Domnul să te împărtăşeşti de mângâieri, să te afli ascultător aceluia, ca voia ta să nu o faci nici în aceasta. Iar de nu, rabdă cu bucurie cele ce ai vrut să le faci de bunăvoie, folosindu-te sufleteşte. Căci păzind aceasta, vei fi pururi întru toate postind şi înfrânându-te şi ca unul ce te-ai lepădat cu voia întru totul. Ba nu numai atât, ci vei păstra nestinsă şi flacăra aflătoare în inima ta, care te sileşte să dispreţuieşti toate.

ˇ Când dracii vor face toate din partea lor şi nu ne vor putea clinti sau împiedica de la ţinta noastră cea după Dumnezeu, se vor furişa în cei ce făţăresc evlavia şi vor încerca să împiedice prin aceia pe cei ce se nevoiesc. Mai întâi mişcaţi, chipurile, de dragoste şi de compătimire, aceştia îi vor îndemna pe cei ce se nevoiesc, să se odihnească spre a nu slăbi trupul şi a cădea în lâncezeală. Pe urmă îi atrag la întâlniri fără folos, făcându-i să-şi piardă zilele în ele. De va asculta vreunul dintre cei ce se nevoiesc şi se va potrivi lor, se vor întoarce şi vor râde de pierderea lui. Iar de nu va asculta de cuvintele lor, ci se va păzi pe sine străin de toate, cu mintea adunată şi înfrânată în toate, se vor aprinde de pizmă şi vor face totul până ce îl vor alunga şi din obşte. Căci nu suferă slava deşartă cea necinstită să vadă în faţa ei smerenia, lăudată.

ˇ Cel ce a cercat folosul duhovnicesc şi a dobândit credinţă nemincinoasă, luând pe Dumnezeu ca martor al adevărului, şi-a zis: Mi-am pus în mine gândul să nu cer părintelui meu nici să mănânc, nici să beau, sau să mă împărtăşesc de ceva fără el, până ce nu-i va da de ştire Dumnezeu şi îmi va porunci mie. Şi făcând aşa, niciodată, zice, n-am fost împiedicat de la scopul meu.

ˇ Credinţă neîndoielnică dovedeşte cel ce cinsteşte cu evlavie ca sfânt până şi locul în care vieţuieşte călăuzitorul şi părintele său. El ia praful de pe picioarele aceluia cu dragoste fierbinte în mâini să-l pună pe capul său şi unge cu el pieptul său, ca şi un leac curăţitor al patimilor şi al păcatelor sale. Iar de el nu îndrăzneşte să se apropie, nici să atingă vreo haină sau vreun acoperământ al lui fără voia sa; dar atingând ceva din ceea ce-i aparţine aceluia, o face aceasta cu frică şi cu respect, socotindu-se pe sine nevrednic nu numai de vederea şi de slujirea lui, ci şi de intrarea în chilia lui.

ˇ Nimeni nu poate cunoaşte cum se cuvine, cu ochii sensibili, mărimea cerului şi lăţimea pământului şi raţiunile tuturor celorlalte. Căci cum va putea cineva înţelege cu ochii trupului cele ce întrec mintea şi înţelegerea? Numai mintea curăţită de gânduri şi eliberată de prejudecăţi şi luminată de mintea şi de harul lui Dumnezeu va putea încerca cum se cuvine, după măsura luminării primite, să contemple făpturile.

ˇ Precum noaptea nu vedem cu ochii sensibili decât în locul acela unde aprindem lumina unui sfeşnic, iar toată lumea cealaltă rămâne pentru noi o noapte întunecoasă, la fel celor ce dorm în noaptea păcatelor, Bunul Stăpân li se face o lumină mică, măcar că, Dumnezeu fiind, rămâne tuturor necuprins, cruţând neputinţa noastră. Şi atunci deschizându-şi omul ochii minţii şi privind firea celor ce sunt, cum n-a mai privit niciodată, se umple de uimire, şi-l podidesc, fără să vrea şi fără durere, lacrimile, prin care se curăţeşte cu al doilea botez, cu botezul acela de care zice Domnul în Evanghelie: De nu se va naşte cineva din apă şi din Duh, nu va intra în împărăţia cerurilor (Ioan III, 5); şi iarăşi: De nu se va naşte cineva de sus (Ioan III, 7). Spunând de sus, a dat să se înţeleagă naşterea din Duh.

ˇ Primul Botez are apa care preînchipuieşte lacrimile, are mirul ungerii care e semnul premergător al mirului spiritual al Duhului, iar al doilea botez nu mai este chip al adevărului, ci este însuşi adevărul.

ˇ Precum flacăra focului se ridică neîncetat spre înălţime, mai ales dacă întorci materia care întreţine focul, aşa şi inima celui iubitor de slavă deşartă nu se poate smeri, ci când îi spui cele de folos pentru el, se înalţă şi mai mult. Căci mustrat sau sfătuit, el se împotriveşte cu mânie, iar lăudat şi linguşit, se înalţă în chip păcătos.

ˇ Omul care este obişnuit să se împotrivească îşi este sieşi o sabie cu două tăişuri, ucigându-şi sufletul fără să ştie şi înstrăinându-l de viaţa veşnică.

ˇ Cel ce se împotriveşte în cuvânt, este asemenea celui ce se predă pe sine cu voia duşmanilor împăratului. Căci contrazicerea este o cursă şi are ca momeală apărarea, prin care fiind amăgiţi, înghiţim undiţa păcatului. Prin aceasta e prins de obicei nenorocitul suflet, fiind apucat de limbă şi de gâtlej de către duhurile răutăţii, care aici îl ridică la culmea mândriei, aici îl prăvălesc în prăpastia păcatului, ca să fie apoi dus la judecată cu cei căzuţi din cer.

ˇ Cel ce e dispreţuit şi batjocorit şi sufere din cauza aceasta mult în inima sa, să cunoască din aceasta că poartă la sân şarpele cel vechi. De va răbda deci în tăcere, sau va răspunde cu multă smerenie, l-a făcut pe acesta neputincios şi i-a slăbit strânsoarea. Iar de va răspunde împotrivă şi cu acreală, sau va grăi cu semeţie, a dat putere şarpelui să-şi verse veninul în inima sa şi să-i roadă cu cruzime cele dinăuntru ale sale. Prin aceasta îl face de fiecare dată mai puternic, dându-i spre mâncare, îndreptarea sa spre cele bune şi puterea nenorocitului său suflet. Aceasta îl va face să trăiască de aici înainte în păcat, şi să fie mort cu totul pentru dreptate.

ˇ De voieşti să te lepezi toate şi să te deprinzi cu vieţuirea evanghelică, să nu te dai în seama unui învăţător neîncercat sau pătimaş, ca nu cumva în loc de petrecerea evanghelică, să o înveţi pe cea drăcească. Fiindcă învăţăturile bune sunt de la învăţătorii buni; iar cele rele, de la cei răi. Căci, desigur, din seminţe rele, ies roade rele.

ˇ Înduplecă pe Dumnezeu cu rugăciuni şi cu lacrimi, ca să-ţi trimită un călăuzitor nepătimaş şi sfânt. Dar cercetează şi tu dumnezeieştile Scripturi şi mai ales scrierile cu învăţături despre lucrare ale sfinţilor părinţi, ca punându-le alături de cele învăţate şi făptuite de învăţătorul şi înaintestătătorul tău, să le poţi vedea şi înţelege pe acestea ca într-o oglindă, şi pe cele ce conglăsuiesc cu Scripturile să le iei în inimă şi să le stăpâneşti cu cugetarea, iar pe cele mincinoase şi străine să le dai la o parte şi să le lepezi, ca să nu rătăceşti. Căci să ştii că în zilele acestea mulţi s-au făcut dascăli mincinoşi şi înşelători.

ˇ Orbul, faţă de Cel Unu, e orb în întregime faţă de toate. Iar cel ce vede pe Unul are vederea tuturor. El se reţine de la vederea tuturor, dar are vederea tuturor, fiind în afară de cele văzute. Fiind astfel în Unul, le vede pe toate. Şi fiind în toate, nu vede nimic din toate. (Sfântul Maxim Mărturisitorul declară că în Cel Unul sunt raţiunile tuturor. Deci cel ce-l vede pe Cel Unul, vede raţiunile tuturor în El. Sfântul Simeon Noul Teolog plasează încă în viaţa această putinţa vederii tuturor în Dumnezeu, simultană cu ridicarea peste toate. Aceasta e o contemplare atotcuprinzătoare în simplitatea ei. Cine are intuiţia întregului, le vede pe toate ale lui, fără să se piardă în privirea unei părţi sau a alteia.)

ˇ Cel ce vede pe Unul, prin Unul se vede şi pe sine şi pe toţi şi pe toate. Dar fiind ascuns în toate, nu priveşte la nimic din toate.

ˇ Cel ce priveşte la învăţătorul şi povăţuitorul său, ca la Dumnezeu, nu poate să-l contrazică. Iar dacă îşi închipuie şi zice că le poate împăca pe amândouă acestea, să ştie că s-a rătăcit. Căci nu ştie ce simţământ au cei de la Dumnezeu faţă de Dumnezeu.

ˇ Cel ce crede că viaţa şi moartea sa este în mâna păstorului său, nu-l va contrazice niciodată. Iar necunoaşterea acestui lucru naşte contrazicerea, care pricinuieşte moartea spirituală şi veşnică.

ˇ Înainte ca cel osândit să primească sentinţa, i se dă putinţa de apărare, ca să spună judecătorului despre cele ce a făcut. Dar după arătarea celor făcute şi după sentinţa judecătorului, nu mai poate contrazice în nici un lucru mic sau mare pe cei rânduiţi să aplice osânda.

ˇ Înainte de a se înfăţişa monahul la această judecată şi de a se descoperi cele din lăuntrul său, poate îi mai este îngăduit să ridice contraziceri în unele lucruri, pentru că nu sunt cunoscute, iar în altele cu închipuirea că le poate ascunde. Dar după descoperirea gândurilor şi după arătarea vădită a lor, nu-i mai este îngăduit să contrazică pe judecătorul şi stăpânitorul său după Dumnezeu, până la moarte. Căci monahul, înfăţişându-se la început la această judecată şi dezvăluindu-şi cele ascunse ale inimii sale, s-a convins de la început, dacă a dobândit oarecare cunoştinţă, că e vrednic de nenumărate morţi; dar crede că prin ascultare şi smerenia sa, se va izbăvi de toate pedepsele şi chinurile, dacă cunoaşte cu adevărat puterea tainei.

ˇ Cel ce păzeşte aceasta neşterse în cugetul său nu se va împotrivi niciodată în inima sa când va fi certat, sau sfătuit, sau mustrat. Fiindcă cel ce cade în asemenea rele, adică în contrazicere şi necredinţă faţă de părintele şi învăţătorul său duhovnicesc, se rostogoleşte jalnic în fundul şi în prăpastia iadului (Prov. IX, 18), încă trăind; ca un fiu al neascultării şi al pierzaniei (Efes. II, 2; Ioan XVII, 12).

ˇ Frământarea multă şi la vreme nepotrivită întunecă şi tulbură cugetarea şi scoate din suflet rugăciunea curată şi căinţa. Pe de altă parte, aduce oboseală în inimă şi prin aceasta, înăsprire şi învârtoşare. Iar prin acestea caută dracii să ducă la deznădejde pe cei duhovniceşti.

ˇ Trândăvia şi greutatea trupului, născute în suflet din lene şi negrijă, ne depărtează de la canonul obişnuit şi aduc în cugetare întuneric şi descurajare. Prin aceasta se ivesc în inimă gânduri de frică şi de hulire, încât cel ispitit de dracul trândăviei nu mai poate nici măcar să mai intre în locul obişnuit al rugăciunii, ci îi este lene şi pregetă şi gândeşte lucruri nebuneşti împotriva Făcătorului a toate. Cunoscând deci pricina şi izvorul de unde ţi-au venit acestea, intră cu sârguinţă în locul obişnuit al rugăciunii tale şi căzând la iubitorul de oameni Dumnezeu, roagă-te din inimă cu suspine, întru durere şi lacrimi, cerând izbăvirea de povara trândăviei şi a gândurilor rele; şi ţi se va da degrabă ţie, celui ce baţi şi stăruieşti cu osteneală, izbăvirea de acestea.

ˇ Cel ce a dobândit inima curată, a biruit frica. Iar cel ce se curăţeşte încă, aici o biruie, aici e biruit de ea. Dar cel ce nu luptă nicidecum, sau nu simte deloc că e prieten al patimilor şi al dracilor şi boala închipuirii de sine, socotind că este ceva fără să fie nimic, sau e robul şi prada fricii, tremurând ca un prunc cu cugetul şi având frică acolo unde nu este frică pentru cei ce se tem de Domnul.

ˇ Cel ce umblă în frica de Dumnezeu, chiar dacă petrece în mijlocul oamenilor răi, nu se teme. El are în lăuntrul său frica de Dumnezeu şi poartă arma nebiruită a credinţei, cu care poate să le împlinească pe toate, chiar şi pe cele ce par grele şi cu neputinţă celor mulţi. El petrece ca un uriaş în mijlocul piticilor, sau ca un leu mugind în mijlocul câinilor şi al vulpilor, încrezându-se în Domnul. Cu tăria cugetului său îi loveşte pe ei şi înspăimântă inimile lor, învârtind cuvântul înţelepciunii, ca pe un toiag de fier.

ˇ Să nu te miri dacă, stăpânit de frică, tremuri temându-te de toate. Căci eşti încă nedesăvârşit şi lipsit de tărie şi te temi ca de un prunc de mormoloci. Căci frica este o boală copilărească şi vrednică de râs a sufletului iubitor de slava deşartă. Faţă de acest drac să nu cauţi să te foloseşti de cuvinte şi de contraziceri. Căci cuvintele nu folosesc nimic sufletului care tremură şi se clatină. Lăsându-le pe acestea, smereşte cu toată puterea gândirea ta şi vei vedea cum dispare frica. (E demnă de remarcat această convieţuire între frică şi slava deşartă. Iubitorul de slavă deşartă tremură de părerile tuturor, chiar de ale celor mai neînsemnaţi oameni. De frica unor păreri care nu-ţi cultivă slava deşartă, nu vei putea scăpa contrazicând pe cei ce nu recunosc meritele tale, ci acceptând simţirea smereniei. În smerenie stă adevăratul curaj faţă de alţii)

ˇ Odată, cuprins fiind cineva de trândăvie, avea mintea slăbită şi întunecată şi sufletul moleşit, încât puţin mai trebuia ca să fie lipsit de întristarea inimii şi să stingă în el flacăra duhului şi să se umple toată casa trupului său de fum. Ba mai mult, se ivi în el o amorţeală a tuturor mădularelor, care-i ducea, din cauza moleşelii, la un somn fără măsură, încât era silit să lipsească şi de la slujbele obişnuite. El încearcă să se împotrivească acestora prin înfrânare şi veghere. Dar biruind somnul, inima lui se înăspri din mândrie şi lipsindu-i de aici înainte întristarea, se strecură în el frica. Când o simţi pe aceasta în sine, ieşi din chilia sa la vreme nepotrivită şi plecând la un loc retras şi întunecat, stătu acolo şi ridică mâinile şi se înseamnă cu semnul crucii, iar ochiul sufletului şi-l înalţă spre Dumnezeu. Umilindu-şi astfel puţin gândirea, îndată dracul fricii se despartă puţin de la el. Dar dracul cumplit al slavei deşarte, mai puternic decât el, îi fură gândul, vrând să-l atragă şi să-l predea iarăşi dracului fricii. Înţelegând el aceasta, se miră şi rugă fierbinte pe Dumnezeu să izbăvească sufletul lui din asemenea curse ale diavolului.

ˇ Mare şi anevoie de înţeles socotesc că este pentru toţi această împreună-lucrare, răutate şi uneltire a dracilor. Căci am cunoscut pe dracul fricii însoţindu-se şi lucrând împreună cu dracul trândăviei şi pe acesta din urmă ajutându-l pe cei dintâi şi întărind lucrarea lui; de asemenea, pe cel dintâi şi întărind lucrarea lui; de asemenea, pe cel dintâi sădind în suflet frica împreunată cu învârtoşarea, iar pe al doilea întărind întunecarea, moleşeala, învârtoşarea şi deznădejdea sufletului şi a minţii. Trândăvia le este nevoitorilor o încercare menită să le pricinuiască smerenie.

ˇ Dracul trândăviei obişnuieşte să războiască, de cele mai multe ori, mai ales pe cei ce au înaintat în rugăciune, sau pe cei ce se sârguiesc cu ea. Căci nici un altul dintre ceilalţi draci nu are putere împotriva acestora. Acesta îşi are puterea fie dintr-o îngăduinţă de sus şi bun rost, fie, cum socotesc mai degrabă, îşi iau puterea împotriva noastră din niscai stări necuvenite ale trupului. Iar ceea ce vreau să spun este aceasta: mâncând mult şi încărcându-mi stomacul şi adormind astfel prea sătul, această patimă a pus stăpânire pe mine şi am fost biruit; apoi înfrânându-mă iarăşi peste măsură, mi-am făcut mintea întunecată şi anevoie de mâncat şi iarăşi am căzut în aceeaşi patimă. Câteodată se întâmplă însă aceasta celor ce se nevoiesc şi din amestecarea aerului, despre care nu ştiu să spun ceva sigur, sau din grosimea vântului de miazăzi.

ˇ Trândăvia este moartea sufletului şi a minţii. Dacă Dumnezeu i-ar îngădui să lucreze împotriva noastră după puterea ei, nici unul dintre nevoitori nu s-ar mântui vreodată. Datoria noastră este să i ne împotrivim cu toată puterea ce ne este dată, dar stă în puterea lui Dumnezeu să ne trezească în chip tainic şi să ne arate în chip vădit biruitori ai ei. Căci e cu neputinţă ca, murind cineva, să învie fără ajutorul Celui ce s-a înviat pe Sine din morţi.

ˇ Când mintea e furată de mândrie şi se înfundă în ea însăşi şi-şi închipuie că este cava prin sine însăşi fiindcă se nevoieşte, harul care o luminează în chip nevăzut se depărtează de la ea şi, lăsând-o îndată goală, ea îşi dă seama repede de neputinţa ei. Căci patimile năvălesc asupra ei ca nişte câini turbaţi şi caută să o sfâşie. Atunci neştiind ce să facă şi neavând unde să alerge ca să se izbăvească, aleargă, prin smerenie, la Domnul care poate să se mântuiască.

ˇ Cel ce a ieşit deplin din lume se socoteşte pe sine ca fiind într-un pustiu neumblat ( Ps. LXI, 1) şi plin de fiare. De aceea, cuprins de o frică negrăită şi de un cutremur de nedescris, strigă către Dumnezeu, ca Iona din chit şi de marea vieţii; ca Daniil din groapa leilor şi a patimilor furioase; ca cei trei tineri din cuptorul focului lăuntric al poftei arzătoare; ca Manase din statuia de aramă a trupului acesta pământesc şi muritor. Iar Domnul auzindu-l îl izvăbeşte pe el din prăpastia neştiinţei şi a dragostei de lume, ca pe proorocul din chit, pentru ca să nu le mai dăruiască pe acestea; îl izbăveşte din groapa gândurilor rele ale poftei, care răpesc şi rod sufletele oamenilor, ca pe Daniil; din atacurile pătimaşe ale focului care-i arde şi îi slăbeşte sufletul şi-l împinge cu sila spre fapte necuvenite, răcorindu-i sufletul cu roua Sfântului Duh, ca pe israeliţii aceia; şi de trupul acesta pământesc şi greu şi prea pătimaş, păstrându-l neînjosit şi nedoborât şi făcându-l fiu al luminii şi al zilei (1 Tes. 5, 5) şi învrednicindu-l să guste învierea încă de aici.

ˇ Nu numai cel ce se linişteşte singur (sihastrul), sau cel ce se află sub ascultare (în obşte), ci şi egumenul şi întâistătătorul celor mulţi şi chiar cel ce slujeşte, trebuie să fie numaidecât fără griji, sau liberi de toate lucrurile vieţii. Căci dacă ne prădăm grijilor, călcăm porunca lui Dumnezeu care zice: Nu vă îngrijiţi de sufletul vostru, ce veţi mânca sau ce veţi bea şi cu ce vă veţi îmbrăca. Căci toate acestea le caută păgânii ( Matei 6, 25); şi iarăşi: Vedeţi să nu se îngreuneze inimile voastre de multă mâncare şi de beţie şi de grijile vieţii (Luca 21, 34).

ˇ Cel ce are gândirea îngrijorată de lucrurile vieţii nu este liber. Căci e stăpânit şi robit de grija acestora, fie că se îngrijeşte de acestea pentru sine, fie pentru alţii. Iar cel liber de acestea nu se îngrijeşte în chip lumesc nici pentru sine şi nu se va îngriji nici pentru alţii, fie că e episcop, fie că e egumen, fie diacon. Cu toate acestea, nu va sta niciodată fără lucru şi nu va dispreţui nici pe cei mai umiliţi şi mai mici, ci făcând toate în chip bineplăcut lui Dumnezeu, va rămâne în toate neîngrijorat, toată viaţa.

ˇ Există o grijă nefăptuitoare şi o făptuire fără grijă, ca şi dimpotrivă: o negrijă făptuitoare şi o lene plină de griji. (Prin această frumoasă distincţie, sfântul Simeon dovedeşte că nu condamnă activitatea, ci apăsarea sufletească ce o poate însoţi. Să fii activ într-un chip degajat, ca o pasăre în zborul ei vesel, ca un artist, fericit în înaripata lui străduinţă de a găsi expresia justă a ceea ce contemplă. Aceasta e esenţa recomandării sfântului Simeon.) Acestea le-a arătat şi Domnul. Căci spunând: Tatăl Meu până acum lucrează, şi Eu lucrez (Ioan 5, 17), şi iarăşi: Lucraţi nu pentru mâncarea pieritoare, ci pentru cea care rămâne spre viaţa veşnică (Ioan 6, 27), n-a desfiinţat activitatea, ci ne-a recomandat activitatea fără grijă. (De fapt, activitatea din iubire faţă de alţii şi de Dumnezeu produce în suflet o stare de negrijă lumească şi-l duce la desăvârşirea veşnică, pe când cea din grija egoistă de trup îl duce la pieire. Deci Domnul condamnă grija, dar nu recomandă inactivitatea. Mai mult chiar, el condamnă şi lenea, mai ales pe cea însoţită de grijă. De aici rezultă că deşi nu trebuie să considerăm lucrurile lumii eterne, totuşi trebuie să socotim că activitatea sufletului în legătură cu ele, de dragul lui Dumnezeu şi al altora, e un mijloc prin care sufletul sporeşte în desăvârşire şi ajunge la veşnicia fericită pentru care este rânduit. Dealtfel, şi rugăciunea este o activitate.) Apoi spunând iarăşi: Cine, îngrijându-se, poate să adauge măcar un cot la statura sa? (Matei 6, 27), a desfiinţat grija nefăptuitoare. Iar despre grija întrupată în fapte, zice: Iar despre îmbrăcăminte şi mâncare, ce vă îngrijiţi? Nu vedeţi crinii câmpului şi păsările cerului, pe cei dintâi cum cresc şi pe cele din urmă cum sunt hrănite? (Matei 6, 28). Astfel, aprobând pe una şi dezaprobând pe cealaltă, Domnul ne învaţă cum să lucrăm cu grijă neîngrijorându-ne şi cum, liberi de griji, să ocolim o activitate necuvenit. (Ceea ce cere Domnul în fond e împlinirea unei activităţi cuvenite şi reţinerea de la cea necuvenit. Cea dintâi trebuie să o facem într-un sens cu toată grija, dar în alt sens neîngrijoraţi. Iar pe cea de a doua să o evităm, mai ales când o facem fără grijă, adică neglijenţă, sau cu nepăsare de mântuirea sufletului. Există deci grijă şi grijă. Există deci grijă bună şi grijă rea, precum există negrijă bună şi negrijă rea.)

ˇ Nu dărâma casa ta, voind să o zideşti pe a vecinului. Să ştii că lucrul acesta e obositor şi greu. Ia seama ca nu cumva hotărându-te la aceasta, să o dărâmi şi pe a ta şi să nu poţi să o zideşti nici pe a altuia. (Mustrându-l pe altul pentru greşeli, poţi să-ţi înăspreşti sufletul tău şi să înaintezi la ură împotriva aceluia. Astfel nu-l zideşti nici pe acela şi te înrăieşti şi pe tine.)

ˇ Dacă n-ai dobândit o desăvârşită nepătimire faţă de lucruri şi de bunurile vieţii, să nu primeşti să te ocupi cu chivernisirea lucrurilor, ca să nu te prinzi în el şi, în loc să iei plata slujirii, să suferi osânda pentru hoţie şi fur de cele sfinte. Iar de eşti silit la acestea, de întîistătătorul, să fii ca cel ce umblă cu focul care arde şi să opreşti momeala gândului prin mărturie şi pocăinţă, ca să te păstrezi neatins prin rugăciunea întîistătorului. (Mărturisind ispita care ţi-a venit de a lua din cele chivernisite ale Bisericii, sau ale mănăstirii, vei căpăta de la duhovnic întărite să respingi ispita)

ˇ Cel ce n-a ajuns nepătimitor, nu ştie ce este nepătimirea, ba nici nu poate crede că este cineva astfel pe pământ. Căci cel ce nu s-a lepădat mai întâi de sine (Matei 16, 24) şi nu şi-a golit cu bucurie sângele său pentru această viaţă cu adevărat fericită, cum va bănui că a făcut cineva acestea ca să dobândească nepătimirea? La fel şi cel ce-şi închipuie că are Duhul Sfânt neavând nimic, auzind de lucrările Duhului sălăşluite în cei ce au de fapt pe Duhul Sfânt, nu va crede că există cineva în generaţia de azi lucrat şi mişcat de Duhul dumnezeiesc sau ajuns la vederea Lui în chip conştient şi simţit, asemenea apostolilor lui Hristos şi sfinţilor de altădată. Căci fiecare judecă din starea ce o are el, şi pe cele ale aproapelui, fie că e vorba de virtute, fie de păcate.

ˇ Altceva este a nu ne revolta faţă de necinstiri, de batjocuri, de încercări şi necazuri, şi altceva a ne arăta mulţumiţi de ele şi a ne ruga pentru cei ce ne fac acestea. Altceva este a iubi din suflet pe aceştia şi altceva a întipări, pe lângă aceasta, în mintea noastră faţa fiecăruia din ei şi s-i îmbrăţişa fără patimă ca pe nişte prieteni adevăraţi, cu lacrimi de iubire sinceră, fără să se afle în acea clipă nici o urmă a vreunei supărări în noi. Iar lucrul mai mare decât cele spuse este ca în timpul însuşi al ispitelor să aibă cineva, în chip neschimbat, aceeaşi bună simţire egală pentru cei ce-l batjocoresc în faţă, îl calomniază, îl judecă, îl osândesc, îl înjură şi-l scuipă în faţă, şi pentru cei ce iau în afară înfăţişarea prieteniei, dar pe ascuns fac aceleaşi lucruri fără să se poată însă ascunde de fapt. Dar neasemănat mai mare lucru decât toate acestea, socotesc că este ca cineva să uite cu desăvârşire cele ce le-a suferit şi să nu-şi aducă aminte de ceva din ceea ce i s-a întâmplat, fie că lipsesc, fie că sunt de faţă cei ce l-au supărat, ci să-i primească şi pe aceştia la fel ca pe prieteni, în convorbiri şi la masă, fără nici o gândire la cele întâmplate.

ˇ Nici celui ce teologhiceşte nu i se potriveşte pocăinţa, nici celui ce se pocăieşte, teologia. Căci pe cât sunt de departe răsăriturile de apusuri (Ps. CII, 12), pe atâta e mai înaltă teologia decât pocăinţa. (Avem aici sensul patristic al teologiei, ca fiind contemplaţie a lui Dumnezeu, atinsă pe treptele înalte ale curăţiei şi nepătimirii. Cel ce trăieşte desăvârşit în Dumnezeu, văzându-l cu mintea, nu mai simte nici trebuinţă de pocăinţă, căci uită până şi de starea sa, fiind ieşit întreg în Dumnezeu pe Care-l vede.) Căci precum se vaită un om aflat în boală şi neputinţe, sau precum strigă un cerşetor îmbrăcat în zdrenţe, aşa face cel ce se află în pocăinţă şi săvârşeşte cu adevărat faptele pocăinţei. Iar cel ce teologhiceşte este asemenea celui ce petrece în curţile împărăteşti îmbrăcat în strălucirea vestmântului şi vorbeşte neîncetat cu împăratul ca un intim al lui şi aude de la el în fiecare moment poruncile şi voile lui.

ˇ Fiind jos, nu cerceta cele de sus; iar înainte de ajunge sus, nu te ocupa prea mult cu cele de jos, ca nu cumva lunecând să cazi din amândouă, mai bine-zis să te pierzi cu cele de jos.

ˇ Mulţi citesc Sfintele Scripturi, iar unii, citindu-le, le şi aud. Dar puţini dintre cei ce le citesc pot cunoaşte drept puterea şi înţelesul celor citite. Aceştia declară uneori că cele spuse de Sfintele Scripturi sunt cu neputinţă, alteori le socotesc cu totul de necrezut, sau le iau ca alegorii în sens rău. Pe cele spuse pentru timpul de faţă le socotesc ca având să se împlinească în viitor, iar pe cele spuse despre cele viitoare, le iau ca deja întâmplate şi ca întâmplându-se în fiecare zi. Şi altfel nu e o judecată dreaptă în ei, nici o pătrundere adevărată a lucrurilor dumnezeieşti şi omeneşti.

ˇ Singur omul din toate cele văzute şi cugetate a fost zidit de Dumnezeu ca o fiinţă îndoită, având trup alcătuit din patru elemente: din simţire şi suflare, prin care participă la aceste elemente şi trăieşte în ele, şi din suflet înţelegător şi nematerial şi necorporal, unit în chip negrăit şi neînţeles cu acestea şi amestecat cu ele în chip neamestecat şi neconfundat. Iar acestea sunt omul cel unul, animal muritor şi nemuritor, văzut şi nevăzut, sensibil şi inteligibil, văzător al zidirii văzute, cunoscător al celei cugetate. Precum cei doi sori îşi împlinesc în chip despărţit lucrările în cele două lumi, aşa şi în omul cel unul: unul luminează trupul, Celălalt sufletul şi fiecare soare comunică lumina sa, prin participare, părţii luminate de el, după puterea de primire a ei, fie în chip mai bogat, fie în chip mai sărac.

ˇ Pe toţi credincioşii, noi credincioşii trebuie să-i vedem ca pe unul şi în fiecare din ei trebuie să vedem pe Hristos şi să avem atâta dragoste faţă de el, încât să fim gata să ne punem sufletul propriu pentru el. Nu trebuie să numim sau să socotim pe vreunul rău, ci pe toţi să-i vedem, cum am spus, ca buni. Chiar dacă ai vedea pe unul tulburat de patimi, să nu urăşti pe fratele, ci patimile care îl războiesc. Iar dacă îl vezi tiranizat de pofte şi de gânduri greşite, să ai şi mai multă milă de el,.ca nu cumva să fii şi tu ispitit (Col. 6, 1), ca unul să te afli supus schimbărilor materiei nestatornice.

ˇ Există o părută smereniei din lene, din neglijenţă şi dintr-o lipsă de nădejde a conştiinţei, pe care cei ce au o socotesc pricinuitoare de mântuire. Dar nu este, căci nu are plânsul pricinuitor de bucurie, însoţit cu ea.

ˇ Există un plâns fără smerenie duhovnicească şi acesta e socotit de cei ce plâng astfel cu un plâns curăţitor de păcate. Dar închipuindu-şi aceasta, se amăgesc în zadar. Căci sunt lipsiţi de dulceaţa Duhului, ivită în chip tainic în cămara înţelegătoare a sufletului (Ps. 33, 9). De aceea unii ca aceştia se şi aprind repede de pofta faţă de lume şi nu pot să dispreţuiască în chip desăvârşit lumea şi cele din lume. Iar cel ce nu poate dispreţui acestea în chip desăvârşit lumea şi n-a dobândit o deslipire din suflet faţă de ele nu poate dobândi nici nădejdea sigură şi neîndoielnică a mântuirii sale. E purtat de îndoială, neîncetat, ici şi colo, nepunând temelia de piatră (Luca 6, 48).

ˇ Plânsul este îndoit în lucrările lui. Unul este ca apa, care stinge prin lacrimi văpaia patimilor şi curăţeşte sufletul de întinăciunea pricinuită de ele; altul ca focul, care face viu, prin prezenţa Sfântului Duh şi reaprinde şi încălzeşte şi face înfocată inima şi o înflăcărează de dragostea şi de dorul lui Dumnezeu.

ˇ Observă şi cunoaşte lucrările ce se ivesc în tine din smerenie şi din plâns şi cercetează folosul ce ţi se adaugă din ele la vreme nepotrivită. Pentru cei începători aceasta înseamnă lepădarea a toată grija pământească, dezlipirea şi renunţarea la părinţi şi la prieteni, părăsirea grijii şi dispreţuirea tuturor lucrurilor şi bunurilor, nu numai până la un ac, ci şi până la trupul însuşi.

ˇ Precum cel ce pune pământ pe o flacără ce arde în cuptor o stinge pe aceasta, la fel grijile vieţii şi împătimirea de cel mai neînsemnat şi mai mic lucru sting căldura aprinsă la început în suflet.

ˇ Cel ce s-a lepădat cu bucurie şi într-o deplină simţire a inimii de lucrurile din afară şi de oameni şi de toate cele ale vieţii şi a uitat de ele a sărit peste împătimire ca peste un zid şi e ca un străin faţă de lume şi faţă de toate cele din ea. El îşi adună mintea sa şi-şi concentrează gândul şi cugetarea numai la pomenirea morţii. De aceea se gândeşte la judecată şi la răsplată şi e cu totul stăpânit de acestea, pătruns de o frică negrăită din pricina acestor gânduri şi a cugetării la ele.

ˇ Cel ce poartă în sânul său frica de judecată e ca un osândit legat în lanţuri pe scena acestei vieţi. De aceea, arată ca unul ce e târât de frică ca de un călău, şi dus pe drumul spre moarte, negândind la altceva decât la chinul său şi la durerea pe care va avea să o sufere din pedeapsa veşnică. Purtând în inimă acest gând, frica ce e întreţinută de el nu-l lasă să se îngrijească de nici un lucru din cele omeneşti. Aflându-se astfel neîncetat ca un pironit pe lemn, şi stăpânit fiind de dureri puternice, nu-şi poate îndrepta ochii spre faţa cuiva şi nu face nici un caz de cinstea sau de necinstea de la oameni. Căci socotindu-se vrednic de toată necinstirea şi dispreţuirea, nu-l interesează batjocurile ce vin asupra lui.

ˇ Cel ce poartă în sine frica morţii are silă de toată mâncarea, băutura şi podoaba hainelor. El nu mănâncă pâinea şi nu bea apa cu plăcere, ci împlineşte trebuinţa trupului atâta numai cât ajunge pentru a trăi. Acela va lepăda toată voia sa şi se va face rob tuturor, nedeosebind între cele poruncite.

ˇ Cel ce s-a dat pe sine, de frica chinurilor, rob părinţilor după Dumnezeu, nu va alege poruncile care uşurează durerea inimii lui, nici pe cale pe care dezleagă legătura fricii lui. Nu va asculta nici de cei ce-l îndeamnă spre acestea cu prietenie, sau cu linguşire, sau cu poruncă, ci va alege mai degrabă pe cele ce-i sporesc frica şi va vrea pe cele ce-i strâng legătura şi va iubi pe cele ce-i dau putere călăului (fricii). El va stărui în acestea, neaşteptând să ia dintr-odată slobozire din ele. Dar nădejdea izbăvirii face osteneala mai uşoară, ceea ce este mai folositor celui ce se căieşte fierbinte.

ˇ Tuturor celor ce încep să vieţuiască după Dumnezeu, le este folositoare frica durerilor şi durerea ce se naşte din ea. Iar cel ce-şi închipuie că poate pune început fără durere şi fără lanţuri şi fără călău (frică), nu numai că-şi aşează temelia faptelor sale pe nisip, ci îşi închipuie chiar că-şi poate face casa în are, fără temelie, ceea ce naşte întru totul cu neputinţă. Căci durerea aceasta naşte toată bucuria şi lanţul acesta rupe toate lanţurile păcatelor şi ale poftelor şi călăul acesta nu pricinuieşte moarte, ci viaţă veşnică.

ˇ Cel ce nu va vrea să scape şi să fugă de durerea născută din frica de chinurile veşnice, ci se va lipi cu toată hotărârea inimii de ea şi-şi va strânge şi mai mult legăturile ei, pe măsura acestei hotărâri va înainta mai repede şi se va înfăţişa înaintea feţei Împăratului împăraţilor. Iar întâmplându-se aceasta, îndată ce va privi ca printr-o ceaţă spre slava Aceluia, i se vor dezlega lanţurile, iar călăul lui, sau frica, va fugi departe de la el, şi durerea din inima lui se va întoarce în bucurie şi se va face izvor care izvorăşte la vedere neîncetat şiroaie de lacrimi, iar în minte, linişte, blândeţe şi dulceaţă de negrăit. Ba îi va da şi bărbăţie şi-l va face să alerge slobod şi neîmpiedicat spre toată ascultarea poruncilor lui Dumnezeu (Ps. CXVIII, 32). Acestea sunt cu neputinţă celor începători, dar le sunt proprii celor ce au ajuns, prin înaintare, spre mijloc. Iar celor desăvârşiţi, izvorul acesta li se face lumină, inimă schimbându-li-se şi prefăcându-li-se fără de veste.

ˇ Cel ce are în lăuntrul lui lumina Duhului Sfânt, cade cu faţa la pământ neputînd să o privească şi strigă cu spaimă şi cu frică multă, ca unul ce a văzut şi a pătimit un lucru mai presus de fire, de cuvânt şi de înţelegere. El este asemenea unui om căruia i s-au aprins de undeva mădularele de un foc, în care arzând şi neputînd răbda căldura văpăii (Ieremia 20, 9), se poartă ca unul ce a ieşit din sine. Neizbutind nicidecum să devină iarăşi al său şi copleşit neîncetat de lacrimi şi răcorit de ele, el aprinde focul dorului şi mai tare. Ca urmare, varsă şi mai multe lacrimi şi, spălându-se în mulţimea lor, fulgeră de tot mai mare strălucire. Iar când s-a aprins în întregime şi s-a făcut ca o lumină, se împlineşte ceea ce s-a spus: Dumnezeu unit cu dumnezeii şi cunoscut de ei, şi anume atât de mult cât s-a unit cu cei cu care s-a unit şi s-a descoperit celor ce-L cunosc.

ˇ Înainte de plâns şi de lacrimi, nimeni să nu ne amăgească cu vorbe deşarte (Efeseni 5, 6), nici să nu ne amăgim pe noi înşine. Căci încă nu este în noi pocăinţă, nici adevărată părere de rău, nici frică de Dumnezeu în inimile noastre, nici nu ne-am învinovăţit pe noi înşine, nici n-a ajuns sufletul nostru la simţirea judecăţii viitoare şi a chinurilor veşnice. Căci dacă ne-am fi învinovăţit pe noi înşine şi am fi dobândit acestea şi am fi ajuns la ele, îndată am fi vărsat şi lacrimi. Iar fără de acestea, nici învârtoşarea inimii noastre nu se va putea înmuia vreodată, nici sufletul nostru nu va dobândi smerenie, nici nu vom izbuti să ne facem smeriţi. Iar cel nu s-a făcut astfel, nu se poate uni cu Duhul cel Sfânt. Şi cel ce nu s-a unit cu Duhul acesta prin curăţie, nu poate să ajungă la vederea şi cunoştinţa lui Dumnezeu şi nu e vrednic să se înveţe tainic virtuţile smereniei.

ˇ Cel ce voieşte să-l înveţe meşteşugul vorbirii şi filozofia pe cel ce abia a învăţat să silabisească literele nu numai că nu-i va folosi întru nimic, ci îl va face mai degrabă să descurajeze şi să se dezguste, din pricina neputinţei minţii lui de a cuprinde înţelesul celor spuse. Tot aşa cel ce spune începătorilor despre cele ale desăvârşirii şi mai ales celor mai greoi, nu numai că nu-i va folosi cu nimic, ci îi va şi face să se întoarcă la cele din urmă. Căci privind la înălţimea virtuţii şi înţelegând cât de departe este la culmea ei şi socotind că lui îi este cu neputinţă să urce spre vârful ei, va dispreţui şi începuturile făcute de el, ca nefolositoare, şi se va scufunda în deznădejde.

ˇ Când cei ţinuţi şi stăpâniţi încă de patimi vor auzi că cel desăvârşit după Dumnezeu se socoteşte pe sine mai lipsit de curăţie decât orice om şi decât orice animal şi orice fiară şi că atunci când e batjocorit se bucură, când e bârfit bine cuvântează, când e prigonit rabdă şi se roagă pentru duşmanii lui cu lacrimi şi întru durerea inimii, rugându-se lui Dumnezeu pentru ei, la început nu cred că sunt lucruri aşa de mari şi încearcă să se facă pe ei dimpotrivă cu acela. Pe urmă, daţi pe faţă pe ei deopotrivă cu acela. Pe urmă, daţi pe faţă de Sfintele Scripturi şi copleşiţi de sfinţii care le-au dovedit acestea cu fapta, mărturisesc că nu pot să ajungă la ele. Iar când aud că fără împlinirea acestora este cu neputinţă să se mântuiască, atunci, nevrînd să înceteze cu totul să facă răul şi să se pocăiască de păcatele lor, îi prinde deznădejdea.

ˇ Cei mai mulţi cinstesc ca nepătimitori şi ca sfinţi, pe cei ce făţăresc virtutea şi altceva arată în pielea obrazului şi altceva sunt după omul din lăuntru, şi anume plini de toată nedreptatea, pizma, viclenia şi răul miros al plăcerilor. Ei socotesc aşa, pentru că nu au ochiul sufletului curăţit, nici nu sunt în stare să-i cunoască pe aceia din roadele lor. Iar pe cei ce petrec în evlavie şi virtute şi în nerăutatea inimii, care sunt sfinţi cu adevărat, îi socotesc, în chip greşit, ca pe oamenii de rând, şi trec pe lângă ei dispreţuindu-i şi îi ţin de nimic.

ˇ Unii ca aceştia cinstesc ca învăţător şi ca om duhovnicesc mai degrabă pe cel guraliv şi arătos. Iar pe cel tăcut şi cu grijă la cuvinte îl ţin de prost şi mut.

ˇ Cei trufaşi la cuget şi bolnavi de mândria diavolului se întorc de la cel ce vorbeşte în Duhul Sfânt, socotindu-l trufaş la cuget şi mândru. Căci cuvintele lui mai degrabă îi plesnesc decât îi străpung. Dar pe cel ce boscorodeşte din burtă şi din fiţuici şi îi minte cu privire la mântuirea lor, îl laudă şi îl primesc. Astfel, nu este nimeni între unii ca aceştia care să poată deosebi şi vedea lucrul bine şi aşa cum este.

ˇ Fericiţi, zice Dumnezeu, cei curaţi cu inima, că aceia vor vedea pe Dumnezeu (Matei 5, 8). Dar inima curată nu o poate înfăptui nici o virtute, nici două, nici zece, ci toate împreună fiind, aşa zicând, ca una singură şi dusă până la capătul din urmă. (Lipsa unei singure virtuţi ţine inima pătată şi o singură pată se simte în toate virtuţile, tulburându-le) Dar nici acestea nu pot face singure inima curată, fără venirea şi lucrarea Duhului. Căci precum fierarul îşi poate arăta meşteşugul prin uneltele sale, dar fără lucrarea focului nu poate isprăvi nimic, aşa şi omul toate le face şi se foloseşte de virtuţi ca de nişte unelte, dar fără venirea focului dumnezeiesc, ele rămân fără rod şi fără folos, neizbutind să curăţească pata şi întinăciunea sufletului.

ˇ Omul poate lupta împotriva patimilor sale, dar nu le va putea dezrădăcina nicidecum. Şi a primit puterea de a nu face răul, dar nu şi puterea de a nu se gândi la el. (Mintea, mereu în mişcare, e mai greu de stăpânit decât mădularele trupului). Dar evlavia constă nu în a face numai binele, ci şi în a gândi cele rele. Deci cel ce gândeşte cele rele nu poate dobândi inimă curată. Şi cum ar putea? Căci e întinată de gândul rău, ca o oglindă de noroi.

ˇ Lumea e moartă pentru sfinţi şi cei din ea la fel pentru ei. De aceea văzând, nu văd faptele lor cele bune şi auzind, nu pot înţelege (Matei 13, 13) cuvintele lor dumnezeieşti grăite în Duhul Sfânt. Dar nici cei duhovniceşti nu pot primi în ei faptele cele rele sau cuvintele pătimaşe ale oamenilor lumeşti sau răi, ci văzând şi ei cele din lume, nu le văd şi auzind cele ale oamenilor lumeşti, rămân cu simţirea ca şi când nu le-ar auzi. Şi astfel nu se înfăptuieşte nici o părtăşie a acestora cu aceia, sau a acelora cu aceştia.

ˇ Precum scrisorile de învoială, dacă nu primesc iscăliturile unor martori vrednici de crezare nu fac sigură arvuna, tot aşa, înainte de împlinirea poruncilor şi de dobândirea virtuţilor, nu e sigură iluminarea harului. Căci ceea ce sunt martorii pentru învoieli, aceea este lucrarea poruncilor şi virtuţile pentru arvuna Duhului. Datorită acestora primeşte fiecare prin arvună încredinţarea mântuirii viitoare.

ˇ Întâi învoielile se scriu, aşa zicând, prin lucrarea poruncilor, apoi se pecetluiesc şi se iscălesc de către virtuţi. Abia atunci îşa dă mirele Hristos, sufletului mireasă, adică arvuna Duhului. (Poruncile împlinite se înscriu în fiinţa noastră, virtuţile îşi pun pecetea pe ea. Arvuna Duhului vine ca o primă lumină de sus în fiinţa noastră, producând o primă transparenţă a ei pentru Dumnezeu şi o primă unire a ei cu El. duhul este inelul lui Hristos, legătura începătoare cu Hristos).

ˇ Se întâmplă uneori că mirele întârzie în vreo călătorie, sau e ocupat cu alte treburi, şi de aceea hotărăşte să amâne nunta. Dacă mireasa se va mânia şi, dispreţuind dragostea lui, va şterge sau va rupe hârtia de învoială, va cădea îndată din nădejdile ce le are în mire. Aşa se întâmplă şi cu sufletul. De va zice cineva dintre cei ce se nevoiesc: până când sunt dator să mă ostenesc? Şi drept urmare va slăbi din ostenelile nevoinţei şi, prin neglijarea poruncilor şi prin părăsirea pocăinţei neîncetate, va şterge şi va rupe, aşa zicând, învoielile, va cădea îndată cu totul şi din arvuna şi din nădejdea în Dumnezeu.

ˇ Dacă mireasa îşi întoarce către altul dragoste de la mirele cu care s-a învoit, şi se împreună cu acela, pe faţă sau în ascuns, nu numai că nu mai poate spera să primească de la mire nimic din cele făgăduite ei, ci are să aştepte cu dreptate şi pedeapsa şi ocara prevăzută de lege. Tot aşa se întâmplă şi cu noi. Dacă-şi întoarce careva dragostea datorată mirelui Hristos, spre pofta vreunui alt lucru, pe faţă sau în ascuns, şi inima lui e ţinută de acel lucru, se face urât mirelui şi nevrednic de unirea cu El. Căci a zis: Îi iubesc pe cei ce Mă iubesc (Prov. 8,17).

ˇ Cel ce se împărtăşeşte de Duhul dumnezeiesc se izbăveşte de pofte şi de plăcerile pătimaşe, dar de trebuinţele pătimaşe, dar de trebuinţele trupeşti al firii nu se desparte. Ca unul ce e slobozit de legăturile poftei pătimaşe şi e unit cu slava şi cu dulceaţa nemuritoare, se sileşte neîncetat să fie sus şi să petreacă cu Dumnezeu; şi să nu se depărteze nici pentru o clipă de vederea Aceluia şi de desfătarea de care nu se mai satură. Dar ca unul ce e închis în trup şi în stricăciune, e tras şi purtat şi el de acestea şi se întoarce spre cele pământeşti. Însă atunci atâta întristare are din pricina acestora, câte are sufletul păcătosului când se desparte de trup.

ˇ Precum pentru iubitorul de trup şi de viaţă, de plăceri şi de lume, despărţirea de aceasta este moarte, aşa pentru iubitorul de curăţie şi de Dumnezeu, de cele netrupeşti şi de virtute, moarte cu adevărat este despărţirea cea mai mică a cugetării de acestea. Cel ce priveşte lumina supusă simţurilor, dacă va închide puţin ochii, sau i se vor acoperi de altcineva, se necăjeşte şi se întristează şi nu peste tot, să rabde aceasta, mai ales dacă privea la anumite lucruri de trebuinţă sau interesante. Dar cu cât mai vârtos nu se va întrista şi nu se va necăji cel ce e luminat de Duhul Sfânt şi priveşte cu trezvie şi cu înţelegere, fie că priveghează, fie că doarme, bunătăţile acelea pe care ochiul nu le-a văzut şi urechea nu le-a auzit şi la inima omului nu s-au suit (1 Cor. 2, 9), la care doresc şi îngerii să privească (1 Petru 1, 12), de va fi smuls de cineva de la vederea lor? Căci el socoteşte aceasta, pe drept cuvânt, moarte şi înstrăinare de viaţa veşnică.

ˇ Omul fiind îndoit, adică având alcătuirea din suflet şi trup, lumea a fost creată pentru el de asemenea ca văzută şi nevăzută. Şi fiecăruia din aceste părţi i s-a rânduit în chip potrivit ei unele din faptele şi din grijile noastre. Dar am înţeles că lucrul acesta este adevărat şi cu privire la vederi şi la vise. Cele ce ocupă sufletul, sau cele în care petrece el în stare de veghe, acelea reţin închipuirea şi cugetarea lui şi în somn. De se îngrijeşte de lucruri omeneşti, e preocupat de ele şi în închipuirea viselor. Iar de cugetă la cele dumnezeieşti şi cereşti, se va afla şi în vis cu gândirea în acestea, după spusa proorocului: Şi tinerii vor avea vedenii (Ioil 3,1). Dar fiind în acestea, sufletul nu va fi înşelat, ci va vedea lucruri adevărate şi i se vor încredinţa descoperiri.

ˇ Când partea poftitoare a sufletului e împinsă spre patimile desfătărilor şi spre plăcerile vieţii, tot pe acestea le vede sufletul şi în vis. Iar când iuţimea sau mânia sufletului e înfuriată împotriva semenilor, visează atacuri, războaie şi lupte între şerpi şi certuri ca la judecată cu duşmanii. Când, în sfârşit, raţiunea lui se înalţă prin trufie şi mândrie, îşi închipuie răpiri înaripate în aer, şederi şi domnii pe tronuri înalte, păşiri înaintea poporului în fruntea unora care luptă.

ˇ Numai vederile acelea sunt adevărate, care nici n-ar trebui să se numească visuri, ci vederi. Ele sunt proprii acelora a căror minte a devenit simplă, prin sălăşluirea Duhului, şi liberă de toată supărarea şi robia patimilor; a căror cugetare se mişcă în jurul celor dumnezeieşti şi se gândeşte la răsplătirile viitoare; a căror viaţă mai presus de viaţa celor vii este fără griji, netulburată, liniştită, curată, plină de milă, de înţelepciune, de cunoştinţa cerească şi de roadele bune cultivate de Duhul. Ale celor ce nu sunt aşa, sunt mincinoase şi încurcate şi totul e o înşelătorie vădită.

ˇ Mulţi au fericit viaţa pustnicească, alţii pe cea de obşte, sau în chinovie. Alţii doresc să stea în fruntea poporului, să îndemne, să înveţe să ridice biserici, hrănindu-se din acestea în chip felurit trupeşte şi sufleteşte. Eu nu aş socoti pe nici una din acestea mai bună decât pe alta. Nici n-aş spune că una e vrednică de laudă, iar alta de ocară. Ci în toată privinţa şi în toate lucrurile şi faptele, cu totul fericită este viaţa cea pentru Dumnezeu şi după Dumnezeu.

ˇ Viaţa oamenilor se alcătuieşte din felurite ştiinţe şi meşteşuguri; unul îndeletnicindu-se cu una, altul cu alta, fiecare aduce partea sa şi astfel oamenii îşi dau şi primesc între ei, în timpul vieţii, împlinind trebuinţele trupeşti ale firii. Aşa se poate vedea şi între oamenii duhovniceşti: unul se îndeletniceşte cu o virtute, altul cu alta, toţi alergând din diferite părţi spre aceeaşi ţintă.

ˇ Cel ce a părăsit toată lumea şi s-a retras în munte, pentru liniştire, dar de acolo scrie celor din lume, pentru a atrage atenţia, pe unii fericindu-i, iar pe alţii linguşindu-i şi lăudându-i, este asemenea celui ce s-a despărţit de femeia desfrânată, ispititor îmbrăcată şi foarte rea, şi s-a dus în ţară depărtată, ca să scape până şi de amintirea ei, dar pe urmă uitând de ţinta pentru care a venit acolo, doreşte să scrie celor ce petrec şi se murdăresc cu desfrânata aceea, fericindu-i. Prin aceasta arată că, dacă nu cu trupul, cel puţin cu inima şi cu mintea se împărtăşeşte de bunăvoie de patima lor, încuviinţând amestecarea lor cu ea.

ˇ Pe cât sânt de vrednici de laudă şi de fericiţi cei ce petrec în lume, dar îşi curăţesc simţirile şi inimile de toată pofta cea rea, pe atâta sunt de vrednici de ocară şi de osândă cei ce petrec în munţi şi în peşteri, dar îşi doresc laudele şi fericirile de la oameni. Aceştia vor fi ca nişte preacurvari înaintea lui Dumnezeu, Care cercetează inimile noastre. Căci cel ce pofteşte să se audă în lume despre viaţa, despre numele şi despre petrecerea lui, desfrânează faţă de Dumnezeu, ca poporul de odinioară al iudeilor, cum zice David (Ps. CV, 39).

ˇ Pe cei ce vin fără şovăire la El, Domnul nu-i lasă nicidecum să cadă, ci, văzându-i slăbiţi în putere, conlucrează cu ei, îi ajută, întinzându-le mâna puterii Sale de sus şi-i aduce iarăşi la Sine. Îi sprijineşte pe faţă şi în ascuns, în chip ştiut şi neştiut. Aceasta, până ce urcă toată scara şi se apropie de El şi se unesc întregi cu El întreg şi uită de toate cele pământeşti, fiind cu El acolo sus, dacă în trup sau afară de trup (2 Cor. 12,2), nu ştiu, şi petrecând împreună cu El şi bucurându-se de bunătăţile tainice.

ˇ E cu dreptate, ca întâi să ne pomenim grumajii noştri sub jugul poruncilor lui Hristos şi să nu ne înfuriem, nici să ne tragem îndărăt. Ci să păşim drept şi cu râvnă până la moarte, sub ele, şi să ne înnoim pe noi înşine, raiul cel cu adevărat nou al lui Dumnezeu, până ce Fiul va veni împreună cu Tatăl, prin Duhul Sfânt, şi se va sălăşlui în noi. Iar atunci, când îl vom dobândi întreg, sălăşluit în noi ca Învăţător, oricăruia dintre noi i-ar porunci şi orice slujbă i-ar încredinţa, să o ia asupra sa şi să o ćeplinească cu bucurie, după voia Lui. Dar nu se cade să o cerem înainte de vreme, nici să primim a o lua când e dată de oameni, ci să stăruim în poruncile Stăpânului şi Dumnezeului nostru şi să aşteptăm hotărârea lui Dumnezeu.

ˇ După ce am primit o slujbă în lucrurile dumnezeieşti şi ne-am câştigat cinste în ea, de vom fi îndemnaţi de Duhul să trecem la altă slujbă sau lucrare sau făptuire, să nu ne împotrivim. Căci Dumnezeu nu vrea să fim leneşi, nici să rămânem în una şi aceeaşi lucrare în care am început, până la sfârşit, ci să înaintăm şi să ne mişcăm continuu spre izbândirea în cele mai mari, potrivindu-ne voii lui Dumnezeu şi nu voii noastre.

ˇ Cel ce şi-a făcut moartă voia sa e cu totul fără voie. Dar nici una dintre cele ce sunt şi vieţuiesc şi se mişcă nu e fără voie, afară ce cele nesimţitoare şi nemişcate. Plantele, măcar că se mişcă şi cresc, nu spunem că-şi fac mişcarea şi creşterea printr-o voie naturală, căci sunt neînsufleţite. Dar tot ce e însufleţit are şi o voie naturală. Deci cel ce şi-a omorât prin nevoinţă şi sârguinţă voia sa şi cu totul fără voie a ieşit din firea sa şi, prin faptul că nu mai voieşte nimic, nu mai poate lucra nimic, nici bine nici rău.

ˇ Celui ce-şi taie voia sa pentru frica lui Dumnezeu îi dăruieşte Dumnezeu voia Lui, într-un chip aşa de tainic, încât nici el nu ştie. Şi o păstrează neştearsă în inima sa şi-şi deschide ochii înţelegerii ca să o cunoască pe ea şi primeşte putere ca să o împlinească. Iar acestea le lucrează harul Sfântului Duh. Căci fără El nu se face nimic.

ˇ Dacă ai primit iertarea păcatelor tale, fie prin mărturisire, fie prin îmbrăcarea schimei sfinte şi îngereşti, câtă dragoste, mulţumire şi smerenie nu trebuie să-ţi pricinuiască aceasta? Că fiind vrednic de nenumărate pedepse, nu numai că te-ai izbăvit de ele, ci te-ai învrednicit şi de înfiere, de slavă şi de Împărăţia cerurilor. Aceasta depănându-te în cuget şi amintindu-ţi-le pururi, fii gata şi pregăteşte-te să nu necinsteşti pe Cel ce te-a cinstit şi ţi-a iertat nenumărate greşeli. Ci slăveşte-l şi cinsteşte-l prin toate lucrurile tale, ca şi El să te slăvească în schimb şi mai mult pe tine, pe care te-a cinstit mai mult decât toată zidirea văzută şi te va numi prieten adevărat al lui Dumnezeu.

ˇ Cu cât este mai de preţ sufletul decât trupul, cu atât e mai înalt omul raţional decât lumea. Nu lua seama la mărimea făpturilor din ea, ca să le socoteşti, omule, pentru aceasta, pe ele mai de preţ ca tine. Ci căutând la harul ce ţi s-a dat şi cunoscând demnitatea sufletului tău mintal şi raţional, laudă pe Dumnezeu, Care te-a cinstit mai presus decât toate cele văzute.

ˇ Sufletul care nu s-a izbăvit cu desăvârşire şi cu bună simţire de alipirea şi de împătimirea de cele văzute nu purta fără întristare pricinile întristare (Acesta e lucrul esenţial: să porţi fără întristare cele ce ţi le pricinuiesc ca scopul să te întristeze şi să te facă prin aceasta să păcătuieşti, dovedind că nu eşti legat de lumea aceasta şi nu ai încredere desăvârşită în Dumnezeu.)şi uneltirile venite lui de la draci şi de la oameni. Ci fiind legat prin împătimire de lucrurile omeneşti e muşcat de pagubele de bani şi se supără de pierderile unor lucruri şi-l dor cumplit durerile venite în trupul său.

ˇ Dacă şi-a dezlegat cineva sufletul de dorirea şi de poftele lucrurilor supuse simţurilor şi l-a legat de Dumnezeu, nu numai că va dispreţui banul şi lucrurile din jurul lui şi, păgubit de ele, se va arăta fără întristare, ca faţă de nişte lucruri străine, ci şi durerile venite asupra trupului său le va răbda cu bucurie şi cu mulţumirea cuvenită. Căci el vede pururi, ca dumnezeiescul apostol, că omul din afară se strică, iar cel din lăuntru se înnoieşte zi de zi (1 Cor. 4, 10). Altfel nu se pot purta cu bucurie necazurile cele după voia lui Dumnezeu. Căci e de trebuinţă, în acestea, de cunoştinţă desăvârşită şi de înţelepciune duhovnicească. Iar cel lipsit de acestea umblă în întunericul deznădejdii şi al neştiinţei, neputând să vadă câtuşi de puţin lumina răbdării şi a mângâierii.

ˇ Tot cel ce se socoteşte învăţat în ştiinţa matematicii nu se va învrednici vreodată să privească şi să cunoască tainele lui Dumnezeu, până ce nu va voi mai întâi să se smerească şi să se facă nebun (1 Cor. 1,20), lepădând, odată cu părerea de sine, şi cunoştinţa pe care a adunat-o. (Propriu-zis nu se poate pierde şi nu trebuie pierdut-ă, ci cel ce o are trebuie să se socotească ca şi când n-ar avea-o. Să nu se mândrească cu ea). Căci cel ce face aceasta şi urmează, cu credinţă neîndoielnică, înţelepţilor în cele dumnezeieşti, şi e povăţuit de aceştia, va intra împreună cu ei în cetatea Dumnezeului celui viu. Şi călăuzit şi luminat de Duhul dumnezeiesc, vede şi învaţă cele ce nici unul dintre ceilalţi oameni nu le-a văzut şi nu le poate vedea şi afla vreodată. Atunci ajunge să fie învăţat de Dumnezeu. (În Dumnezeu sunt şi cele învăţate de el într-o armonie cu toate cele neştiute. Căci El e mai presus de toate. Iar în lumina Lui se înţeleg mai bine şi cele necunoscute încă).

ˇ Ucenicii oamenilor îi socotesc nebuni pe cei învăţaţi de Dumnezeu. Căci aceştia, fiind afară de lumina dumnezeiască şi neputând vedea minunile din ea, pe cei ce sălăşluiesc în lumină şi văd şi învaţă cele din ea îi socotesc rătăciţi, câtă vreme ei înşişi sunt departe şi nepărtaşi de bunătăţile tainice ale lui Dumnezeu.

ˇ Cei ce sunt plini de harul lui Dumnezeu şi desăvârşiţi întru cunoştinţa şi înţelepciunea de sus numai de ea vor să se apropie şi să vadă pe cei din lume, ca să le pricinuiască vreo răsplătire prin aducere aminte de poruncile lui Dumnezeu şi prin facerea de bine, socotind că poate vor auzi, vor înţelege şi se vor îndupleca. (Deci ei nu trebuie să se ţină cu totul în afară de legătura cu ceilalţi oameni. Iar acestora nu li se cere să uite ştiinţa lor, ci să cunoască pe Dumnezeu şi să încadreze ştiinţa lor parţială în lumina totală a lui Dumnezeu, în care sunt toate). Fiindcă cei ce nu sunt purtaţi de Duhul lui Dumnezeu (Rom. 8,14) umblă întru întuneric şi nu cunosc nici unde merg (Ioan 12, 35), nici în ce porunci se poticnesc. Poate, ridicându-se din închipuirea de sine care îi stăpâneşte, vor primi învăţătura adevărată a Duhului Sfânt. Şi auzind fără ştirbire şi nestrâmtorată voia lui Dumnezeu, se vor pocăi şi, împlinind-o, vor primi vreun dar duhovnicesc. Iar dacă nu pot să li se facă acelora pricinuitori ai vreunui astfel de folos, plângând învârtoşarea inimii lor, se întorc la chiliile proprii, rugându-se zi şi noapte pentru ei. Căci pentru altceva nu ar fi în stare să se întristeze niciodată cei ce sunt neîncetat împreună cu Dumnezeu, şi sunt mai mult decât plini de tot binele.

ˇ Botezul nu ia de la noi libertatea voinţei şi puterea de a ne hotărî prin noi înşine, ci abia el ne dăruieşte libertatea, ca să nu mai fim stăpâniţi silnic şi fără să vrem, de diavolul. De aceea, după Botez, atârnă de noi, fie că stăruim de bună voie în poruncile lui Hristos, Stăpânul nostru, în Care ne-am botezat, şi să umblăm pe calea poruncite de El, fie să ne abatem de la această cale dreaptă, întorcându-ne prin faptele rele la protivnicul şi vrăjmaşul nostru, diavolul.

ˇ Frate, la începutul lepădării, sârguieşte-te să sădeşti în tine virtuţi frumoase, ca să te faci folositor şi obştii şi să te slăvească la sfârşit Domnul. Să nu câştigi îndrăzneală faţă de stareţ, niciodată, cum am zis şi mai înainte, nici să nu ceri cinstire de la el. Să nu-ţi câştigi prietenie cu cei mai mari, nici să nu dai târcoale chiliilor lor, cunoscând că prin aceasta nu numai că începe să se înrădăcineze în tine patima slavei deşarte, dar te şi faci urât în ochii întîistătătorului. Căci se întâmplă totdeauna aceasta. Deci cel ce înţelege să înţeleagă. Ci şezi în chilia ta, oricum ar fi, în pace. Iar de le cel ce vrea să se întâlnească cu tine, nu te întoarce, din pricină de evlavie. Căci întâlnindu-te cu el cu gând prietenesc, nu te vei vătăma, chiar dacă îţi este dintre duşmani. Iar dacă nu vezi în aceasta vreun folos pentru tine, trebuie să ţii seama de scopul celui ce vrea să se folosească de la tine.

ˇ Să nu dobândeşti o dragoste deosebită faţă de nici o persoană, mai ales faţă de un începător, chiar dacă ţi se pare că are o viaţă foarte frumoasă şi în afară de orice bănuială. Căci din duhovnicească, ea ţi se preface de cele mai multe ori în pătimaşă, şi cazi în necazuri fără folos. De obicei aceasta se întâmplă mai ales celor ce se nevoiesc. Dar smerenia şi rugăciunea neîncetată îi învaţă despre aceasta. Căci nu e vremea să vorbim despre aceasta cu de-amănuntul. Iar cel ce înţelege să înţeleagă.

ˇ Socoteşte, frate, că aceasta se numeşte retragerea deplină din lume: omorârea deplină a voii proprii. Apoi nealipirea pătimaşă şi renunţarea la părinţi, la membrii familiei şi la prieteni.

ˇ Să nu ţii ceva din cele materiale în chilie, fie măcar toiag, afară de un coş, de o saltea de paie, de un cojocel şi de o haină cu care te îmbraci. Dacă se poate, nici măcar ceva sub picioare. Căci s-a spus şi despre aceasta un cuvânt. Dar cine înţelege să înţeleagă.

ˇ Să nu ceri stareţului ceva din cele trebuincioase, afară de cele rânduite. Nici să nu asculţi de vreun gând ispititor, ca să se schimbe ceva din cele ce ţi se dă. Şi oricum ar fi, primeşte-le cu mulţumire şi fii bucuros de ele. Nu e îngăduit să vinzi ceva. Murdărindu-se haina, spal-o de două ori pe an. Cere, cu înfăţişare de sărac şi de străin, cu toată smerenia, haina altui frate, până când cea spălată a ta se usucă la soare. Apoi întoarce-i-o iarăşi cu mulţumire. Asemenea şi îmbrăcămintea de deasupra şi orice altceva.

ˇ Să te osteneşti după putere în ascultarea ta. Iar în chilie să stăruieşti şi în rugăciune împreunată cu rugăciune împreunată cu pocăinţă şi cu luare-aminte şi cu lacrimi dese. Şi să nu-ţi pui în gând că azi te-ai ostenit cu prea multă prisosinţă şi deci să scurtezi ceva din rugăciune din pricina ostenelii trupeşti. Căci îţi spun ţie că pe cât se sileşte cineva pe sine în ascultare, lipindu-se de rugăciune, pe atât să socotească că a pierdut mai mult. Şi de fapt aşa este.

ˇ Dar înainte de toate trebuie să iei parte la slujbele bisericeşti şi să pleci cel din urmă, afară de mare nevoie. Mai ales la utrenie şi la liturghie.

ˇ Trebuie să ai toată supunerea faţă de stareţul tău, de care ai fost şi tuns. Şi să împlineşti fără deosebire cele poruncite de el până la moarte, chiar dacă îţi par cu neputinţă. Prin aceasta urmezi Celui ce s-a făcut ascultător până la moartea pe cruce. Dar nu numai faţă de stareţ, ci şi faţă de toată obştea fraţilor. Iar primind o slujire, să nu fii neascultător în ceva. Şi dacă ceea ce ţi se porunceşte ar fi peste puterea ta, punând metanie, cere scutire de aceasta. Iar dacă aceasta se respinge, socotind că Împărăţia cerurilor este a celor ce o iau cu sila şi cei ce o silesc o vor răpi (Luca 16,16), sileşte-te.

ˇ Să te mişti cu umilinţă în faţa întregii obşti, ca un nevăzut şi necunoscut şi ca şi când n-ai fi deloc. Cel ce vieţuieşte astfel, îndrăznesc să spun că făcându-se văzător ajutat de har, prezice multe. Unul ca acesta plânge mult şi pentru scăderile acelora. Rămânând neîmprăştiat, întrucât nu sufere de împătimirea de cele materiale, nu va primi să alunece din dragostea duhovnicească şi dumnezeiască, în aceasta. Şi nu e lucru de mirare că prezice. Căci aceasta vine de multe ori şi de la draci. Totuşi cel ce înţelege să înţeleagă. Dar dacă începe cineva să primească mărturisiri, poate se va lipsi şi de acestea, fiind ocupat cu cercetarea gândurilor celorlalţi. Iar dacă din multă smerenie se va opri de la acestea, adică de la a sfătui şi de a le asculta, va fi reaşezat iarăşi în starea de mai înainte. Dar cunoştinţa acestora numai Dumnezeu o are. Eu, stăpânit de frică, nu îndrăznesc să vorbesc despre ele.

ˇ Păstrează chilia pe care ai primit-o de la întâistătător la început, până la sfârşit. Iar dacă din pricina vechimii sau a dărâmării ei, vei fi tulburat în gând, punând metanie întîistătătorului, fă-i cunoscut acest lucru cu smerenie. Şi de te va asculta, bucură-te. Iar de nu, mulţumeşte şi aşa, aducându-ţi aminte de Stăpânul tău care nu a avut unde să-şi plece capul. Căci dacă l-ai tulbura de două sau de trei sau de patru ori cu aceasta, se naşte îndrăzneala, apoi neîncrederea şi la urmă dispreţul. Dacă voieşti, deci, să duci viaţă liniştită şi paşnică, nu cere deloc vreo uşurare trupească de la stareţ. Fă aceasta de la început şi rabdă cu bărbăţie să fii dispreţuit şi nesocotit de toţi, după porunca Domnului.
Deci dacă voieşti să-ţi păstrezi încrederea şi iubirea faţă de el şi să-l vezi ca pe un sfânt, păzeşte aceste trei lucruri: nu cere vreo uşurare şi nu-ţi lua îndrăzneală faţă de el şi nu te duce des la el, cum fac unii, pe motiv că sunt ajutaţi de el. Căci acesta nu e un lucru de laudă, ci omenesc. Nu te osândesc nici dacă ascunzi de el tot gândul ce se iveşte în tine. Căci dacă păzeşti acestea, vei trece neînvăluit marea vieţii şi vei socoti pe părinte, oricum ar fi, ca pe un sfânt. Iar dacă te vei apropia în biserică, ca să întrebi pe părintele tău despre vreun gând şi vei vedea pe altul luându-ţi înainte, pentru acelaşi lucru sau pentru altul, şi părintele te va trece cu vederea, din pricina acestuia, să nu te întristezi, nici să gândeşti ceva împotriva lui. Ci stai de-o parte cu mâinile încrucişate, până va isprăvi cu acela şi te va chema. Căci părinţii obişnuiesc uneori să facă să ni se întâmple acestea, poate şi cu voia, spre cercarea şi izbăvirea noastră de mai înainte.

ˇ Să mănânci cele puse înaintea ta, orice ar fi. De asemenea să bei vinul cu înfrânare, fără cârtire. Iar dar mănânci singur, din pricină de neputinţă, mănâncă legume crude cu untdelemn. Dacă vreunul dintre fraţi îţi trimite ceva de mâncare, priveşte cu mulţumire şi smerenie ca un străin. Şi împărtăşeşte-te din ce ţi-a trimis, orice ar fi. Iar ce rămâne, trimite altui frate sărac şi evlavios. Iar dacă te cheamă cineva la mângâiere, împărtăşeşte-te din toate cele puse înainte, dar puţin, păzind porunca înfrânării. Iar ridicându-te şi punând metanie în chipul străinului şi al săracului, dă-i mulţumire zicând: Dumnezeu-tatăl să-ţi răsplătească, sfinţite părinte. Ia aminte să nu vorbeşti ceva, chiar dacă ar fi de folos.

ˇ Iar dacă vreunul dintre fraţi a fost întristat fie de întîistătător, fie de iconom, fie de altcineva, şi vine la tine, mângâie-l aşa: Crede, frate, spre cercarea ta ţi s-a întâmplat aceasta. Căci şi mie mi s-a întâmplat de multe ori aceasta şi m-am întristat şi descurajat. Dar de când am fost înştiinţat că acestea se întâmplă spre cercare, le port cu mulţumire. Fă aşadar şi tu aşa. Şi mai degrabă să te veseleşti de astfel de necazuri. Iar dacă acela ar începe să bârfească, nici atunci să nu te schimbi. Ci mângâie-l cum te va ajuta harul, căci sunt multe chinuri de dreaptă socoteală. Şi ajută pe fratele după cum îi înţelegi starea de suflet şi gândurile lui şi nu-l lăsa să plece netămăduit.

ˇ Iar dacă s-ar întâmpla ca un frate să fie bolnav şi tu nu l-ai cercetat de mult, trebuie să-i trimiţi mai înainte ceva, vestindu-i aceasta: Crede, sfinţite părinte, că abia azi am aflat despre boala ta şi te rog de iertare. Iar apoi mergând la el, pune metanie şi, făcând rugăciune, spune-i aşa: cum ţi-a ajutat Dumnezeu, sfinţite părinte! Apoi şezând cu mâinile încrucişate, taci. Iar dacă sunt şi alţii de faţă, pentru cercetare, ia aminte să nu mai vorbeşti ceva, nici din Scriptură, nici din cele fireşti, mai ales dacă nu eşti întrebat, ca să nu ai necaz pe urmă. Căci aceasta se întâmplă de cele mai multe ori fraţilor mai simpli.

ˇ Dacă se întâmplă să stai la masă cu fraţi evlavioşi, să te împărtăşeşti din cele puse înainte, fără deosebire, oricare ar fi ele. Iar dacă ai poruncă de la cineva să nu mănânci peşte sau altceva, dar acestea sunt puse pe masă, dacă cel ce a dat poruncă e aproape, mergând înduplecă-l să-ţi îngăduie să guşti. Iar dacă nu e de faţă, sau ştii că nu-ţi va îngădui, şi totuşi nu voieşti să-i sminteşti pe fraţi, încredinţează-i, după masă, aceluia ce-ai făcut, cerând iertare. Iar dacă nu voieşti să faci nici una din acestea, e mai bine să nu mergi la ei. Căni vei câştiga două lucruri: vei alunga şi pe dracul slavei deşarte şi-i vei izbăvi şi pe aceia de sminteală şi de întristare. Iar de sunt din cei mai groşi de simţire, păzeşte canonul. Dar e mai bine ca şi în faţa acestora să guşti din toate câte puţin. La fel, cu prilejul mângâierii ce ţi-o face cineva, potrivit apostolului care hotărăşte să se mănânce tot ce se pune înainte, nedeosebind nimic pentru cunoştinţă (1 Cor. 10,15).

ˇ Dacă în vreme ce-ţi faci rugăciunea în chilie, bate cineva la uşă, deschide-i şi şezând vorbeşte-i cu smerenie despre ceea ce-l preocupă din cele ce-i sunt de folos. De e apăsat de vreun necaz, sârguieşte-te să-l ajuţi, fie cu cuvântul, fie cu lucrul. Apoi plecând acela, închizând uşa, reia-ţi rugăciunea. Căci slujirea celor ce vin la tine este asemenea împăcării (Matei 5,24). Dar nu trebuie făcut aşa când e vorba de lucruri lumeşti. În acest caz, isprăveşte întâi rugăciunea şi apoi vorbeşte cu el.

ˇ Dacă în vreme ce te rogi, îţi vine vreo frică, sau vreo lovitură, sau străluceşte vreo lumină, sau se întâmplă altceva, să nu te tulburi. Ci stăruie şi mai întins în rugăciune. Căci se iveşte o tulburare drăcească sau vreo frică sau vreo ieşire din sine (extaz), ca slăbind să laşi rugăciunea şi ca, ajuns la un astfel de obicei, să te facă pradă lui. Dar dacă săvârşind rugăciunea, îţi străluceşte vreo lumină cu neputinţă de tălmăcit, (Lumina dumnezeiască nu se poate exprima, pentru că nu are un caracter văzut, pentru că e spirituală şi de un conţinut cu neputinţă cu neputinţă de definit. Dacă are un caracter văzut, exprimabil, nu e de la Dumnezeu.) şi sufletul ţi se umple de o bucurie negrăită şi de dorinţa celor mai înalte şi încep să-ţi curgă lacrimile însoţite de pocăinţă, cunoaşte că aceasta este o vizită dumnezeiască şi un ajutor dumnezeiesc. Şi dacă rămâne mult, ca să nu-ţi vină ceva mai mult decât aceasta, prin faptul că eşti stăpânit de lacrimi, îndreaptă-ţi mintea spre ceva din cele trupeşti şi prin aceasta te vei smeri. Dar ia seama să nu părăseşti rugăciunea de frica vrăjmaşilor, ci aşa cum în cazul când se sperie copilul de nişte mormoloci, se refugiază în braţele mamei şi ale tatălui, aruncând frica de ei, aşa şi tu, alergând prin rugăciune la Dumnezeu, scapă de frica lor.

ˇ Dacă în vreme ce şezi în chilie, venind un frate te va întreba despre vreun război trupesc, să nu-l respingi. Ci foloseşte-l cu pocăinţă din ceea ce-ţi va dărui harul lui Dumnezeu şi din ceea ce ai câştigat din faptele tale şi apoi slobozeşte-l. Iar când iese, punând metanie înaintea lui, spune-i: Crede, frate, că nădăjduiesc în iubirea de oameni a lui Dumnezeu şi ci că va fugi de la tine acest război, numai să nu dai înapoi şi să nu te moleşeşti. Iar după ce a ieşit acela, ridicându-te şi închipuindu-ţi războiul lui, înălţându-ţi mâinile cu lacrimi spre Dumnezeu, roagă-te cu suspine pentru fratele, zicând: Doamne, Dumnezeule, Cel ce nu voieşti moartea păcătosului, rânduieşte lucrul după cum ştii şi precum este de folos fratelui acesta. Şi Dumnezeu, cunoscând încrederea aceluia în tine şi împreună-pătimirea şi rugăciunea ta sinceră, va uşura, din iubire faţă de el, războiul lui.

ˇ Cel ce a dobândit acestea să ia seama la sine însuşi şi la atacurile gândurilor, pentru că cel ce petrece în mijlocul oamenilor e cu neputinţă, socotesc, să le biruiască. Mai ales e cu neputinţă să biruiască atacul pizmei şi al slavei deşarte acela care e lăudat de oamenii din lume pentru viaţa lui vrednică de laudă şi pentru dispreţuirea lucrurilor văzute. Pe lângă aceasta de multe ori, cunoscând sau văzând că cineva face ceva ce nu se cuvine, îl osândeşte. De aceea unul ca acesta trebuie să ia aminte să nu iscodească cele ce zice, sau ce face stareţul, sau slujitorii. Iar dacă, biruit de patimă, va gândi sau va spune ceva necuvenit, să se îndrepte pe sine cu pocăinţă. Să ia aminte şi la starea în biserică şi la slujbe. Pentru că gândurile slavei deşarte au obiceiul să tulbure pe cei virtuoşi şi în acestea, fie în cântare, fie în rugăciunea în care mintea nu trebuie să umble de acolo până acolo, luând seama că alţi fraţi sunt împrăştiaţi şi tulburaţi. Să înainteze cu luare-aminte în ritmul cântării duhovniceşti şi să cânte cu mintea cele ale îngerilor. Să ia aminte să nu se facă arătat nimănui altuia decât lui Dumnezeu şi să nu se lase ispitit de cei ce fac asemenea lucruri, nici ca să-i judece, nici ca să-i fericească. Dar acestea toate nu le vei putea ocoli, decât de te vei păzi în smerenie, în iubire, în mărturisire şi în nepătimire.

ˇ Sârguieşte-te să nu superi pe cineva fie cu cuvântul, fie cu fapta, ci să-i mângâi pe aceia care sunt supăraţi de alţii, pe cât e cu putinţă. Şi să nu socoteşti vreodată că ai biruit meşteşugirile diavolului şi să cazi în slavă deşartă. Pentru că firea omenească nu poate să le biruiască, decât numai harul lui Dumnezeu. Deci, cei ce sunt supuşi întâistătorului să le păzească toate acestea. Iar celor îndrăgostiţi de linişte nu le pot spune nimic. Dar fiecare să cugete la cele ce le-am spus şi la cele ce se cuvin celor ce se liniştesc, pentru că liniştea are nevoie de viaţa cea mai bine îndrumată.

ˇ Dacă ai câştigat încredere şi siguranţă în vreun fapte din obşte, şi-i mărturiseşti lui gândurile tale, să nu încetezi, frate, vreodată să mergi la el şi să-i împărtăşeşti gândurile care vin în fiecare zi şi ceas. Toţi ar trebui să meargă la stareţ ca să se mărturisească. De aceea am spus aceasta, cu pogorământ, fiindcă unii nu voiesc să vădească gândurile lor stareţului, din multă slăbiciune şi din neîncrederea ce o au în el. Însă nu trebuie să colinzi de la unul al altul, ascultând de vrăjmaşul care-ţi spune în ascuns că pricinuieşti povară mergând des la fratele acela care primeşte gândurile tale, sau că e ruşine să-i înfăţişezi de multe ori ale tale, ca să te facă prin aceasta să întrerupi mărturisirea, sau să mergi la altul. Pentru că dacă mergem la cel dintâi, vom câştiga şi mai multă încredere în el, şi ne vom folosi mult şi din viaţa şi din cuvintele lui şi nu vom fi osândiţi de nici un altul pentru viaţa noastră, ci vom fi lăudaţi de toţi că păzim credinţa. Iar dacă neglijăm să se mărturisim des păcatele noastre, cădem în patimi mai mari şi ne ruşinăm iarăşi să le mai facem cunoscute şi ne prăvălim în prăpastia deznădejdii. Iar dacă mergem la alt duhovnic (lucru ce nu e îngăduit să-l facem), dacă duhovnicul e din aceeaşi obşte, toţi fraţii ne vor învinui că am călcat credinţa ce am avut-o în cel dintâi şi vom fi foarte osândiţi de Dumnezeu. Dar şi duhovnicul la care mergem ne va socoti că vom face la fel şi cu el. iar noi obişnuindu-ne să trecem de la unul la altul, nu vom înceta niciodată să iscodim, ca să aflăm stâlpnici, sau zăvorâţi, sau isihaşti, şi să mergem la ei să ne mărturisim şi să ne facem necredincioşi tuturor şi să nu propăşim, ci să cădem şi mai mult în osândă. De aceea sârguieşte-te să rămâi fără şovăială până la moarte la duhovnicul la care te-ai mărturisit de la început şi să nu te sminteşti de el, chiar dacă ai vedea că desfrânează, căci nu te vei vătăma niciodată. Pentru că, precum am spus, de-l vei dispreţui pe acela, şi vei merge la altul, te vei face pricină de multe sminteli şi vei judeca la fel şi pe toţi ceilalţi şi vei deschide întru tine cale de pierzanie. Ci, Doamne, Doamne, izbăveşte-ne pe noi de toată necredinţa şi iscodirea şi ne acoperă cu harul Tău cel dumnezeiesc.

ˇ Iar de vei câştiga ucenici care au încredere în tine, şi ca să-ţi mărturisească ţie gândurile lor şi îi vezi pe ei că vorbesc cu unii dintre fraţii mai evlavioşi, să nu te sminteşti. Pentru că diavolul spune pe ascuns celor ce vieţuiesc drept, că aceşti ucenici nu umblă cu sinceritatea inimii, şi cu simplitate, nici nu ne mărturisesc gândurile lor cu adevărată încredere în noi, ci îi îndeamnă cu scop rău, prin făţărnicie, să vadă libertatea noastră şi prin aceasta ne produc supărare şi neîncredere în aceşti ucenici. Tu deci să nu arăţi acest gând pe care ţi-l aruncă dracii, ci sileşte-te cu toată simplitatea şi iubirea pentru Dumnezeu şi pentru binele însuşi, să îndrepţi pe unii ca aceştia şi să-i foloseşti sufleteşte şi să socoteşti propăşirea lor drept slava ta însăşi.

ˇ Dacă vreunii dintre ucenicii tăi ajung la neîncredere în tine, gândeşte-te de unde le-a venit aceasta. Pentru că aceasta vine din multe pricini: ea poate veni fie din slava deşartă, că au ajuns la propăşire şi de aceea au căzut în mândrie, ca să nu mai primească să se numească ucenici, ci să aibă demnitate de învăţători; fie pentru că, fiind graşi şi iubitori de trup, vreau să se mângâie trupeşte; fie pentru că l-a iubit pe vreunul prea mult şi pe urmă a iubit pe altul şi acela a căzut în pizmă; fie pentru că acela doreşte să fie hirotonit şi tu l-ai împiedicat, pentru că, după mărturisirea lui, nu e vrednic să fie preoţit; fie pentru că ai cinstit mai mult decât pe el, pe altul, care a venit la tine pe urmă, iar aceasta a pricinuit mare supărare aceluia care n-a reuşit în ceea ce dorea, mai ales dacă a venit la tine în vârstă fragedă şi l-ai iubit mult după Dumnezeu; sau poate că vreodată, ca să se înfrâneze de la patimi, i-ai făgăduit să-i dai voie să se hirotonească (pentru că duhovnicii obişnuiesc de multe ori să facă astfel de făgăduieli de hirotonie tinerilor, ca să le taie cu totul înclinarea ce o au spre patimi din reaua obişnuinţă) şi nădăjduind, potrivit făgăduinţei, n-a reuşit pentru nevrednicia lui şi muşcat de pizmă aduce împotriva altui călugăr învinuiri pe care nu le poate nici asculta cineva, cu atât mai puţin să le spună.
Pe lângă acestea, mai sunt, precum am spus, şi alte feluri de neîncrederi: când cineva cade din negrijă în învoiri cu păcatele, sau şi în fapte păcătoase şi se ruşinează să le mărturisească, prins de slava deşartă şi ascunzându-le ajunge încet, încet la neîncredere; sau poate te-a văzut şi pe tine stăpânit de patimi şi te învinuieşte. Iar semnul depărtării acestora de la tine sau de la propăşire, îl vei vedea din vederea feţei lor. Iar dacă nu, din chipurile obişnuite ale prefăcătoriei. Pentru că chiar dacă e sfătuit, sau îndemnat, se preface că primeşte în auzul său sfaturile, dar în inima lui nu le primeşte. Ba se şi supără din pricina lor, sau râde de ele, ba chiar se înfurie. Iar dacă vreodată, vrând să-l încerci, de este curat de patimi, îl îndemni, fie că se împărtăşească, fie să intre în sfântul altar, le face pe amândouă fără să deosebească, ca să nu-l învinuieşti. Leacul acestora sunt rugăciunile din inimă şi cu lacrimi către Dumnezeu şi arătarea iubirii, sfatul des, ajutorul trupesc, aspre şi mustrătoare, precum gândeşti că vor auzi, sau îşi vor îmblânzi moravurile.

ˇ Dacă un călugăr îţi vorbeşte de unii fraţi că sunt evlavioşi şi îi laudă, tu taci. Iar de te va întreba de ei, răspunde cu smerenie: Crede-mă, părinte, nu ştiu. Eu fiind un om simplu, vreau să-mi văd slăbiciunea mea. Pentru că toţi, cu harul lui Dumnezeu, sunt sfinţi şi buni. Dar fiecare ceea ce seamănă, aceea va şi secera. Nici să nu lauzi, nici să nu osândeşti pe nici unul în parte, ci să lauzi pe toţi. Mai ales, când în călugărul respectiv se va ivi vreun gând că tu ai încredere în vreunul din aceia şi se lasă stăpânit de acest gând şi se înstrăinează.

ˇ Sfântul Simeon dă o explicaţie spirituală procesului de asemănare a omului credincios cu Hristos. Privind mereu la Hristos şi Hristos privind mereu la el şi aflându-se într-o convorbire continuă, omul devine tot mai asemenea lui Hristos, căci imită chipul Lui, îşi însuşeşte modul Lui de a fi şi de a se gândi. Iar prin aceasta i se transmite omului puterea spirituală însăşi a lui Hristos. Această idee constituie şi o recomandare dată de sfântul Simeon credincioşilor. Sfântul Simeon înfăţişează o hristologie practică, nu una teoretică.

ˇ Nu trebuie ca cineva din cei nedesprinşi să cerceteze tainele ascunse ale Împărăţiei cerurilor, înainte de lucrarea poruncilor şi de înaintarea în virtuţi şi de desăvârşire; şi că la a doua venire a Domnului toţi sfinţii se vor cunoaşte unii pe alţii.
Să lăsăm deci discuţiile deşarte şi nefolositoare (Tit 3,9) şi să nu ne grăbim să aflăm înainte de vreme cele ce ţin de o vreme, ci să ascultăm mai bine de Domnul care zice: Cercetaţi Scripturile (Ioan. 5,39). Cercetaţi-le şi nu le iscodiţi în discuţii îndelungate. Cercetaţi Scripturile şi nu faceţi discuţii în afara Sfintelor Scripturi. Cercetaţi Scripturile, ca să fiţi învăţaţi despre credinţă, nădejde şi iubire. Despre credinţă, ca să nu fiţi purtaţi de orice vânt după nesiguranţa oamenilor fără reazim (Efes. 4,14), ci întăriţi-vă prin dogmele drepte ale Bisericii Apostolice şi Universale şi drept îndreptaţi (2 Tim. 2,15) cuvântul ei. Dar nu numai aceasta, ci prin împlinirea poruncilor veţi fi învăţaţi să căutaţi şi rodul credinţei şi folosul din ea, iar când veţi putea afla acestea, atunci veţi dobândi şi nădejdea nefăcută de ruşine şi veţi avea în ea şi întreaga iubire faţă de Dumnezeu. Căci astfel, este cu neputinţă vreunui om să dobândească iubirea desăvârşită de Dumnezeu, decât prin credinţa neştirbită şi prin nădejdea sigură şi neîndoielnică. De ce, deci, uitând să ne cercetăm pe noi înşine în privinţa acestora, şi anume, dacă avem credinţă în Dumnezeu atâta cât El însuşi, Judecătorul nostru viitor, zice că o va cere de la noi, iscodim cele mai presus de noi, câtă vreme noi abia ştim cele de la picioarele noastre?

ˇ Credinţă şi fapte.  Iar care este credinţa pe care Dumnezeu o cere de la noi şi pe care trebuie s-o avem în El, a arătat El însuşi în Evanghelie, zicând: Cel ce voieşte să vină după Mine să se lepede de sine şi să-şi ia crucea sa şi să-Mi urmeze Mie (Luca 9,23); Căci cel ce vine la Mine şi nu urăşte pe tatăl său şi pe mama sa şi pe fraţii săi, ba încă şi sufletul său, nu poate fi ucenicul Meu (Luca 14, 26). Şi iarăşi: Cel ce a aflat sufletul său, rămânând alipit la cele spuse, îl va pierde pe el (Matei 10,39), iar cel ce va pierde sufletul său pentru Mine şi pentru Evanghelia Mea, împlinind poruncile Mele, îl va afla pe el în viaţa veşnică (Marcu 8, 35; Matei 16,25). Aţi auzit semnele credinţei? Vă ajung acestea, să aveţi nevoie să vi le reamintesc şi pe cele următoare? Dacă voiţi să aflaţi aceasta chiar de la Domnul, Care zice limpede: Nu vă îngrijiţi de ziua de mâine, ce veţi mânca, sau ce veţi bea, sau cu ce vă veţi îmbrăca (Matei 6,25,34). Şi ridicându-ne câte puţin spre cele mai desăvârşite, zice: De te loveşte cineva peste obrazul drept, întoarce-i lui şi cel stâng; şi celui ce voieşte să se judece cu tine şi să-ţi ia haina ta, lasă-i lui şi cămaşa ta (Matei 6, 39-40); şi celui ce răpeşte ale tale, nu i le cere înapoi (Luca 6,30). Apoi cerând prisos de credinţă peste prisos, ne porunceşte să ne rugăm pentru duşmanii noştri şi să facem bine celor ce ne urăsc pe noi şi să ne rugăm pentru cei ce ne prigonesc pe noi (Matei 5,44). Şi ne porunceşte să facem altele multe, din care să se arate credinţa noastră în El. Numai atunci trebuie să zicem că suntem credincioşi. Căci fără acestea credinţa noastră este moartă (Iacob 2,20) şi noi suntem morţi.

ˇ Am voit să aud şi să aflu de la tine ce folos vei avea dacă ai să afli şi ai să înveţi de la noi despre bucuriile, slăvirile, desfătările şi reaşezările din Împărăţia lui Dumnezeu, câtă vreme eşti osândit, cum am spus, de conştiinţă, fiindcă n-ai păzit poruncile date ţie de Hristos şi de aceea nu ai parte cu Hristos? (Ioan 13,8). Nici unul, în nici un fel. Ci îţi vei pricinui mai degrabă o şi mai mare osândă, că, aflându-le acestea, le-ai dispreţuit şi n-ai voit să lepezi închipuirea de sine şi să dobândeşti smerenia. De altfel, răspunde liniştit la întrebarea ce ţi-o pun cu blândeţe: de va cere un copil mic, care n-a învăţat încă nici alfabetul, să i se explice gramatica şi retorica, va primi oare vreun om stăpân pe raţiune, să ia în seamă măcar cu un singur cuvânt nebunia lui şi nu-l va respinge mai degrabă pe acela că gândeşte lucruri nebuneşti şi copilăreşti şi cere fără judecată cele mai presus de puterea lui? Iar dacă e drept şi cuvenit lucru să facă aşa în acestea, cu atât mai mult se cuvine să facă aşa în cele mai presus de cuvânt, de minte şi de înţelegere. Totuşi, dacă cineva, care nu cunoaşte nici măcar literele scrisului, va auzi cele ce le-au scris elinii prin alte cuvinte şi le va înţelege pe acestea ca pe cele spuse în dialectul propriu, nu e nici o mirare, dat fiind că aceia vorbesc despre cele supuse simţurilor şi scrierile lor sunt scrieri deşarte despre lucruri deşarte. Cele despre care întrebi tu, nu sunt, însă, de felul acesta. Dar ce sunt şi cum? Cum zice Proorocul David: Şi a plecat cerurile şi s-a pogorât şi întuneric sub picioarele Lui (Ps. 17,10). Ce este întunericul acesta? Trupul Domnului, despre care Ioan, marele Înaintemergător la Lui, a spus mai pe urmă: Căruia nu sunt vrednic să-I dezleg cureaua încălţămintelor (Marcu 1,7). S-a coborât deci şi a venit îmbrăcând, în loc de întuneric, a zburat pe aripi de vânturi. Şi a pus întunericul ascunziş al Lui. În jurul Lui, cortul Lui (Ps. 17,11-12). Vezi că cercetarea ta nu se îndreptată spre cele supuse simţurilor, ci spre cele dumnezeieşti şi necuprinse şi nu uşor de înţeles de toţi? Şi dacă a pus negura şi întunericul ascunziş al tainelor Lui şi e nevoie de multă lumină de la Preasfântul Duh spre înţelegerea tainelor ascunse, cum cercetezi cele ce nu poţi să le afli, odată ce nu te-ai făcut locaşul luminii dumnezeieşti, fiind încă nedesăvârşit şi neluminat? Şi ca să nu bănuieşti, ca unul ce şezi în întuneric (Matei 14,16), că şi Acela s-a ascuns, aşezându-se în întuneric, proorocul David a spus: În jurul Lui, cortul Lui. El numeşte cort cu ceea ce se numeşte Pavel lumină. Căci spune: Cel ce locuieşte în lumina neapropiată (1Tim.4,16). Amândoi atrag luarea aminte asupra necuprinderii şi nemărginirii dumnezeirii Lui, nevoind să facă pe Dumnezeu circumscris. Ei spun acestea, pentru că îşi îndreaptă cuvântul spre cei ce iscodesc cu privire la El. Nu socotiţi, o, voi cei fără de minte, că Domnul şi Dumnezeul cel înălţat, intrând (în cer) s-a ascuns în întuneric, ci este în slava Sa, în dumnezeirea care umple toate şi e mai presus de toate, în care era şi înainte de aceea.

ˇ Tu deci, cel ce ai citit acestea, judecă-te pe tine nu întru închipuirea cunoştinţei mincinoase (1 Tim. 6,20) şi întru făurirea de gânduri deşarte, ci întru fiică şi cutremur. Şi de voieşti să afli ce stare de viaţă ai, întreabă-ţi sufletul şi spune-i: Suflete, ai păzit poate poruncile lui Dumnezeu, sau nu? Şi deschizându-şi gura conştiinţei lui, îţi va spune în chip sigur adevărul. Căci nu va ruşina de tine, ci te va înfrunta şi-ţi va arăta cele ce le-ai pus înainte şi le ai în tine, fie bune, fie rele. Căci în cunoştinţă vei afla, fie că ai iubit lumea, fie că ai slujit mai mult lui Dumnezeu, fie că ai căutat slava de la oameni, fie că ai dorit numai pe cea dată a lui Dumnezeu. Privind în tine însuţi ca într-o cutie şi pipăind conţinutul şi scoţând una câte una din cele aşezate în ea, le vei cunoaşte în chip limpede. Presupune deci că întâi e aşezată acolo dragostea de mărire şi de slavă deşartă, un fel de a plăcea oamenilor, dulceţile laudelor de la oameni, veşmântul făţărniciei, sămânţa ascunsă a iubirii de arginţi şi, simplu vorbind, multe de acestea aşezate în ea, una acoperită de alta; iar deasupra tuturor acestora să presupunem că e îngâmfarea  căci cunoştinţa, zice, îngâmfă (1 Cor. 9,1)  iar împreună cu ea, închipuirea de sine şi părerea că eşti ceva, nedându-ţi seama că cel cu cugetul îngâmfat nu e nimic (Gal. 6,3). Toate acestea, fiind adăugate la celelalte pe care le-am amintit înainte, spune-mi cum vei putea să le deosebeşti? Vei spune, fără îndoială, că nicidecum. Spune-mi, aşadar, acum şi aceasta. Poate că nu eşti convins că peste inima ta ai aşezat un fel de acoperământ din acestea; poate nu crezi, cum nici evreii nu cred, fapt pentru care-i mustră Pavel (Rom. 8, 23; 2 Cor. 3, 15). Şi de aceea nu înlături acoperământul acesta de pe inima ta, ca să vezi patimile ascunse sub el şi să te milostiveşti de amărâtul tău suflet şi să te grăbeşti să-l curăţa şi să speli ochiul tău suflet şi să te grăbeşti să-l curăţa şi să-l speli ochii lui înţelegători şi faţa lui cu lacrimi fierbinţi, aruncând înapoia toată înţelepciunea şi cunoştinţa din afară, după îndemnul lui Pavel, ca să te faci nebun lumii acesteia şi să te faci înţelept în Hristos (1 Cor. 4,10). Dar atunci, spune-mi, cum, odată ce eşti nebun, îţi voi descrie cele privitoare la Dumnezeu şi la cele dumnezeieşti, care sunt ascunse şi nevăzute? Nu mă vei dispreţui tu însuţi, ca pe unul care face un lucru fără rost, şi nu vei zice în tine însuţi cu dreptate: Aceasta e cu adevărat nebun, căci îmi povesteşte despre lucruri neînţelese întregii suflări de sub cer şi întregii suflări ce se află deasupra cerului? Căci cele ce vor avea atunci, nici îngerii lui Dumnezeu nu le ştiu. Fiindcă dacă nu au cunoscut nici venirea Lui pe pământ, cum, sau când avea să se coboare şi să se facă om, cu cât mai mult nu pot cunoaşte venirea Lui cea de pe urmă întru slavă, când va fi, cum va fi şi care vor fi darurile ce le va împărtăşi sfinţilor Lui? Că acestea sunt cu adevărat, a arătat Pavel zicând: Ca să se facă cunoscute acum începătorilor şi stăpânilor prin Biserică înţelepciunea cea de multe feluri a lui Dumnezeu (Efes. 3,10). Ba a arătat şi Domnul, spunând despre venirea Sa că Puterile cerurilor se vor clătina (Matei 24,29), adică se vor uimi şi se vor minuna, văzând deodată ceea ce, fără îndoială, n-au văzut până atunci. Iar dacă puterile cerurilor nu ştiu, cum îndrăzneşti să spui tu că sfinţii nu se vor cunoaşte unii pe alţii în Împărăţia lui Dumnezeu, când se vor împărtăşi de vederea Lui? Dar şi tu, care-l contrazici, pe cel ce zice: Ei trebuie să se cunoască numaidecât unul pe altul, întrebi: de unde o şti aceasta? Cunoştinţa întreolaltă a sfinţilor.  O, neştiinţă şi nebunie şi întunecime! Nu tremuraţi, nu vă temeţi? Căci din cuvintele voastre (Matei 12,37) veţi fi osândiţi de către Dreptul Judecător, Care nu caută la faţă. Căci către cei ce spun că sfinţii nu se văd, nici nu se cunosc unii pe alţii, ci îl văd numai pe El, fiind uniţi întregi prin toate simţurile cu El întreg, se va adresa şi va zice: M-aţi cunoscut voi? Aţi văzut lumina Mea? M-aţi primit în voi? Aţi cunoscut prin cercare însăşi lucrările Duhului Sfânt, sau nu? Socotesc că nu vor îndrăzni să-I răspundă: Da, Doamne. Căci dacă vor spune aşa, le va răspunde: Cum, dacă aţi avut cunoştinţa acestora prin cercare, spuneţi că cei ce Mă vor avea pe Mine în ei înşişi nu se vor cunoaşte unul pe altul? Eu sunt Dumnezeul cel nemincinos, Dumnezeul cel adevărat, Dumnezeul cel sfânt, Cel ce locuiesc întru sfinţi. Cum locuiesc întru ei? Precum am spus că Eu sunt întru Tatăl şi Tatăl întru Mine, aşa şi sfinţii sunt întru Mine şi Eu întru ei (Ioan 17,21). Şi precum Tatăl e întru Mine şi Eu întru Tatăl Meu, aşa voi fi locuind şi întru toţi sfinţii şi toţi sfinţii vor locui întru Mine. Dar va mai zice către aceştia şi următoarele: Dacă deci Eu sunt întru sfinţii Mei şi sfinţii Mei întru Mine, dacă Eu sunt întru Tatăl Meu şi Tatăl Meu întru Mine şi precum Mă cunoaşte pe Mine Tatăl şi Eu cunosc pe Tatăl, e vădit ca şi sfinţii Mă cunosc pe Mine şi Eu pe sfinţi şi la fel sfinţii trebuie să se cunoască unul pe altul .Iar ca să se facă acest lucru mai clar, ca să fie vădit şi celor nesimţitori, trebuie să adăugăm a zice iarăşi: întru toţi sfinţii va locui Acelaşi Hristos. Când se vor deschide, deci, cărţile conştiinţei fiecăruia, în inimile şi conştiinţele păcătoşilor se va afla închipuirea de sine, sau slava deşartă, sau erezia, sau invidia, sau pizma, sau altceva din acestea; se va afla negrija, trândăvia şi neîmplinirea din toată inima a poruncilor lui Dumnezeu, de unde vine lipsa iubirii Lui. De aceea ochii lor se vor întuneca şi nu vor vedea (Rom. 11,20; Ps. LXVIII, 24) şi vor fi ruşinaţi şi vor auzi: Întrucât nu aţi făcut una dintre poruncile Mele, preamici, ci aţi nesocotit-o, Mie nu aţi Făcut (Matei 25,45 şi 5,19).

ˇ Îndemn.  Deci cei ce spun că sfinţii nu se cunosc şi nu se văd unii pe alţii, să se lase convinşi prin acestea, să nu se ocupe cu lucruri de neînţeles, ci, de voiesc să asculte de mine, să fie atenţi mai degrabă la ei înşişi şi să nu înceteze să se judece pe ei înşişi. Iar voi, cei lipsiţi de cunoştinţa tuturor celor spuse şi neajunşi la simţirea, la cunoştinţa şi la experienţa iluminării şi a vederii dumnezeieşti, cum nu tremuraţi să exprimaţi peste tot unele ca acestea? Căci dacă va trebui să dăm socoteală de tot cuvântul deşert (Matei 12,36), cu cât mai mult nu vom fi întrebaţi despre acestea şi nu vom fi pedepsiţi ca unii ce am vorbit în deşert? Căci cuvânt deşert nu e, cum ar bănui cineva, numai cel nefolositor, ci şi cel grăit de noi înainte de împlinirea faptelor poruncite şi de cunoaşterea lui Dumnezeu prin experienţă (cercare). Când nu dispreţuiesc slava de jos, nici nu sunt scârbit de ea din suflet, ca de una ce e vătămătoare sufletului şi mă lipseşte de slava de sus, dar îndemn pe alţii să se înfrâneze de la ea, nu va fi cuvântul meu deşert şi fără putere pricinuitoare de fapte şi gol? Şi nu voi fi osândit ca un mincinos? Iar când, fără să fi primit harul Duhului întru simţire şi cunoştinţă fără să fi ajuns învăţat de Dumnezeu (Ioan 6,45), voi sări să tâlcuiesc, fără ruşine, Scripturile lui Dumnezeu insuflate, şi-mi voi lua rolul de învăţător, folosindu-mă spre aceasta numai de cunoştinţa mincinoasă, va lăsa Dumnezeu acest lucru nemustrat şi nu va cere pentru el socoteală de la mine? Nicidecum. Iar de voieşti, învaţă-te acestea şi la cele de jos şi de la cele omeneşti. Spune-mi care dintre oameni, chiar dacă ar fi admirat de toţi pentru înţelepciunea şi cunoştinţa sa şi pentru ştiinţa legilor, chiar dacă ar fi împodobit cu toată dreptatea şi evlavia, va îndrăzni pe sine judecător şi să legiuiască în cele ale altora, fără voia împăratului? Iar dacă ar îndrăzni aceasta, va fi făcut de ruşine de împărat şi va fi pedepsit cu însăşi asprimea legilor. O, neruşinare! Pe împăratul pământesc nu îndrăzneşte nimeni să-l nesocotească şi să-i răpească cinstea şi demnitatea şi să le atribuie lui, iar tu nesocoteşti pe Împăratul ceresc ca pe un nimeni şi îndrăzneşti să-ţi însuşeşti demnităţile apostolice fără încuviinţarea şi voia Lui? Făcând aşa, socoteşti că Stăpânul va lăsa nepedepsită fapta ta? Nicidecum!

ˇ Înţelegerea nu înseamnă în gândirea părinţilor ceea ce înseamnă pentru noi: o simplă înţelegere prin cugetare a unui anumit lucru. Ci participarea la o ordine obiectivă mai presus de simţuri. Pe aceasta se bazează pe toată concepţia sfântului Simeon despre simţirea realităţii spirituale, cu care intrăm în contact cu mintea sau cu înţelegerea. Întrucât mintea şi înţelegerea a pierdut pentru omenirea mai nouă, sensul de organ de vedere, simţire a unei lumi spirituale obiective, sau sensul de contact cu ea, poate că ar trebui să folosim mai mult termenii de simţire a minţii şi de vedere (contempletare), pe care îl foloseau de asemenea părinţii, pentru actul de sesizare a realităţii obiective spirituale. Aceasta este un fel de capacitate de sesizare a realităţii spirituale cu toată fiinţa noastră. Simţi prezenţa spiritului cuiva şi caracterul lui prin fiinţă ca printr-un organ total care nu e identic deci cu raţiunea, sau cu cugetarea discursivă. E o înţelegere într-un alt sens, decât pur intelectual. E o înţelegere, care e în acelaşi timp o simţire, un contact, al realităţii cunoscute în modul acesta, cum zice sfântul Simeon. Părinţii o considerau ca ţinând de minte, sau de spiritul uman, numind-o înţelegere în sensul acesta.

Nichita Stithatul

ˇ Lucrările simţurilor nu se desfiinţează, ci capătă un caracter spiritual, sau se umplu de o spiritualitate pe treptele mai înalte ale urcuşului duhovnicesc. Se afirmă în aceasta unitatea de viaţă între spirit şi trup. Nichita deosebeşte între minte, suflet (sau inimă, sau simţire) şi raţiune sau judecată. Prin fiecare din acestea lucrând Sfântul Duh, preface gândurile şi pornirile rele în bune. Dar psihologia lui Nichita e mult mai complexă, mai subtilă.

ˇ Precum trupul are cinci simţuri: vederea, auzul, mirosul şi pipăitul, aşa şi sufletul are acelaşi număr de cinci simţuri: mintea, raţiunea, simţirea înţelegătoare, cunoştinţa şi simţirea înţelegătoare, cunoştinţa şi ştiinţa. Ele se adună în trei lucrări ale sufletului: mintea, raţiunea şi simţirea. Prin minte primim înţelesurile; prin judecată tâlcuirile; iar prin simţire, chipurile cunoştinţei şi gândurile dumnezeieşti.

ˇ Cel a cărui minte deosebeşte bine înţelesurile gândurilor şi-şi însuseşte curat cugetările dumnezeieşti, a cărui raţiune tâlcuieşte mişcările naturale ale întregii zidiri văzute, desluşind raţiunile făpturilor, a cărui simţire spirituală primeşte ştiinţa înţelepciunii şi cunoştinţei cereşti, a ajuns mai presus de simţiri, trecând prin iluminările Soarelui dreptăţii dincolo de simţire. El se bucură de desfătare cu cele nevăzute.

ˇ Puterile cuprinzătoare ale minţii sunt patru: cuminţenia, agerimea, înţelegerea şi destoinicia. Cel ce uneşte pe acestea cu cele patru virtuţi cuprinzătoare ale sufletului, însoţind cu cuminţenia minţii, cumpătarea sufletului; cu agerimea, chibzuinţa; cu înţelegerea, dreptatea, cu destoinicia, bărbăţia, şi-a întocmit sieşi, în chip îndoit, căruţă de foc ce-l duce în cer (Prin virtuţi nu ne deschidem numai spre ceilalţi, ci ne şi înălţăm spre cer. Cele patru virtuţi cardinale sunt cei patru cai ai căruţei cu care ne înălţăm spre cer.) şi din care luptă împotriva celor trei căpetenii şi puteri generale ale oştirii patimilor: iubirea de argint, iubirea de plăceri şi iubirea de slavă.

ˇ Cel ce caută slava oamenilor, care nu e nimic, ca şi când ar fi, şi îmbrăţişează iubirea nesăturată de plăceri a sufletului şi se ţine de iubirea de argint prin lăcomie, se face sau drăcesc prin închipuirea de sine şi prin mândrie, sau dobitocesc prin plăcerile pântecelui şi a celor de sub pântece, sau fiară celor apropiaţi prin iubirea lacomă şi neomenoasă de argint. El cade din credinţa în Dumnezeu, pentru că primeşte slavă de la oameni, după cuvântul Scripturii; se abate de la neprihănire şi curăţie, pentru că-şi aprinde cu lăcomia pântecelui cele de sub pântece şi se supune pornirilor dobitoceşti; şi e scos afară din dragoste, pentru că se îngrijeşte numai de el şi nu dă din avuţiile sale aproapelui lipsit. Astfel unul ca acesta se vădeşte ca o fiară cu multe feţe, alcătuită din multe laturi potrivnice între ele, neîmpăcat nici cu Dumnezeu, nici cu oamenii, nici cu dobitoacele.

ˇ Iuţimea este la hotarul dintre poftă şi puterea raţională a sufletului, fiind fiecăreia din acestea ca un fel de armă în mişcarea lor contrară firii, sau conformă firii. Pofta şi raţiunea, mişcându-se potrivit cu firea spre cele dumnezeieşti, iuţimea este fiecăreia din ele o armă a dreptăţii, împotriva şarpelui care le şopteşte şi le înfăţişează numai împărtăşirea de plăcerile trupului şi bucuria de slava de la oameni. Dar abătându-se acestea de la mişcarea potrivită firii şi prefăcându-şi puterea în ceea ce e potrivnic firii şi mutându-se de la îndeletnicirea cu lucrurile dumnezeieşti spre cele omeneşta, iuţimea li se face arma nedreptăţii, spre păcat. Acestea se vor lupta în acest caz şi se vor năpusti prin iuţime împotriva celor ce le înfrânează pornirile şi poftele lor. Din această pricină iuţimea e mijlocul prin care omul se poate arăta sau făptuitor al celor bune, văzător şi cunoscător de Dumnezeu, dacă se mişcă după fire, sau dobitocesc, sălbatic şi drăcesc, dacă se poate spre cele potrivnice firii.

ˇ Cel ce n-a primit astfel înapoi frumuseţea străvechii nobleţi şi nu-şi reface neîncetat trăsăturile chipului Celui care l-a plăsmuit pe el după asemănarea Sa, cum va putea să se unească vreodată cu Acela, dacă s-a despărţit pe sine, prin neasemănarea trăsăturilor, şi a ieşit din lumina Celui ce este lumină, atrăgându-şi şi la sine ceea ce e potrivnic? Iar neunindu-se cu Cel de la Care începutul fiinţării şi de Care a fost adus la existenţă din nimic, unde va fi aruncat, odată tăiat de la Acela, ca un neasemenea cu Cel ce l-a făcut? O ştiu cei ce înţeleg, chiar dacă eu voi tăcea.

ˇ Câtă vreme avem în noi materiile patimilor şi îngrijim de bunăvoie pricinile lor, nehotărându-ne să le clintim pe acestea din loc, are tărie împotriva noastră şi puterea lor, luându-şi această tărie din noi. Dar dacă le lepădăm din noi şi ne curăţim inima prin lacrimile pocăinţei, urând şi înşelăciunea celor văzute, ne facem părtaşi de venirea Mângâietorului, văzând pe Dumnezeu în lumină veşnică şi fiind văzuţi de Dumnezeu.

ˇ Cei ce au rupt lanţurile simţirii faţă de toată lumea, petrec slobozi de toată robia simţurilor, vieţuind numai Duhului şi grăind cu El, ca unii ce sunt mişcaţi de El. Prin El se unesc şi cu Tatăl şi cu Cuvântul, cei de o fiinţă, şi ajung un singur Duh, după Pavel. Aceştia nu numai că nu pot fi prinşi de draci, ci le pricinuiesc acelora şi spaimă, ca unii ce s-au împărtăşit de focul dumnezeiesc şi sunt ei înşişi foc.

ˇ Pipăitul nu-şi are lucrarea numai într-o parte a trupului, ca celelalte simţuri, ci în tot trupul. Deci când atingem ceva fără trebuinţă, chiar din clipa simţirii moliciunii acelui lucru, mintea e cdătinată de gânduri pătimaşe. Iar când ne păzim de atingerea celor moi, fără o trebuinţă necesară a firii, stăpânind simţirea, nu ni se tulbură simţurile sufletului. (Potrivit unei vechi tradiţii patristice, se afirmă existenţa unor simţuri ale sufletului. Mintea se poate moleşi ea însăşi prin atingerea cu simţul pipăitului a unor lucruri noi. Există chiar o legătură între simţurile trupului şi cele ale sufletului. Ultimele se pot converti în primele, sau le pot influenţa pe acelea.)

ˇ Când mintea pătrunde în cele mai presus de fire, simţurile aflându-se în starea cea după fire, intră în chip nepătimaş în legătură cu pricinile lucrurilor, cercetând numai raţiunile şi firile lor şi deosebind fără greşeală lucrările şi însuşirile lor, neîmpătimindu-se şi nemişcându-se cu plăcere spre ele în mod contrar firii. (Ataşarea afectivă şi pătimaşă de lucruri e contrară firii omului, care e făcut să stea şi să înainteze, prin spiritul lui, în relaţia cu Dumnezeu, persoana şi spiritul suprem. Omul nu e făcut pentru a se robi obiectelor, ci pentru a realiza prin ele o relaţie tot mai intensă cu persoanelor. Însăşi simţurile intră odată cu mintea într-o relaţie cu raţiunile lucrurilor, nemairămânând ataşată la suprafeţele lor. Iar prin raţiuni cunoaşte pe Dumnezeu ca persoană care le cugetă în folosul omului şi a relaţiei omului cu Sine. Are un loc un fel de intuiţie spirituală a simţurilor, prin care omul se pune în relaţie cu Dumnezeu.)

ˇ Luptele şi ostenelile duhovniceşti nasc în suflet bucuria păcii, care pune stăpânire peste patimi. (Se produce deci în suflet o simţire contrară simţirii trupului. Simţirea durerii cu trupul poate produce o simţire de bucurie în suflet se produce o sfâşiere. Are şi el pe de o parte o plăcere de pe urma plăcerii trupeşti, dar în el se iveşte totodată o revoltă împotriva acestei plăceri care caută să-l cucerească cu totul. Aici intră rolul voinţei, care se opune căderii sufletului într-o stare de robie sub pornirile trupeşti şi într-o stare de slujire a obiectelor, în loc de a fi liber pentru relaţia cu Dumnezeu şi cu persoanele celorlalţi. În baza unităţii de persoană, lucrările sufleteşti şi trupeşti nu pot fi despărţite, dar unele pot fi dominate de celelalte, sau poate apărea o sfâşiere trăită de unitatea persoanei.) Deci ceea ce e anevoios şi neplăcut celor ce se află sub stăpânirea simţurilor, aceea este uşor şi preadulce sufletului care osteneşte şi care a dobândit dorul de Dumnezeu prin sfinţite sudori şi este rănit de dragostea cunoştinţei dumnezeieşti. Căci acelora, ostenelile şi luptele virtuţii le sunt neplăcute şi le par foarte aspre, ca unora ce sunt legaţi de tihna trupului şi de veseliile plăcerilor şi nu s-au străduit să spele sărătura plăcerilor cu undele lacrimilor. Iar cei ce doresc şi îmbrăţişează virtutea, se scârbesc de plăcerile se pricinuiesc durerea şi se scutură de desfătarea şi de iubirea de sine a trupului. Un lucru întristează sufletul acestora: slăbirea ostenelilor şi domolirea luptelor. Deci ceea ce pricinuieşte acelora veselie trupească, aceea e pricină de întristare sufletului care şi-a strămutat dorinţa spre cele dumnezeieşti. Iar ceea ce pricinuieşte acestuia bucurie duhovnicească, acelora le prilejuieşte suspine şi durere.

ˇ Ostenelile par la început pricinuitoare de durere. Dar dacă începătorii stăruiesc în virtute şi se întind spre treapta de mijloc, ostenelile li se descopere ca pricinuitoare de o anumită plăcere şi de o linişte neînţeleasă. Iar când cugetul muritor al trupului e înghiţit de viaţa nemuritoare, care izvorăşte din sălăşluirea Duhului în cei ce s-au întins cu adevărat spre sfârşiturile (ţintele) virtuţilor prin osteneli, ei se umplu de o bucurie şi de o veselie negrăită, deschizându-li-se un izvor curat de lacrimi, întrucât se iveşte de sus o undă dulce de căinţă.

ˇ Dacă vrei să intri în hotarele virtuţii şi se afli pe cea care duce spre rătăcire la Dumnezeu, să nu dai somn ochilor tăi, nici aţipire pleoapelor tale, până nu afli, prin multe nevoinţe şi lacrimi, loc de nepătimire sufletului tău ostenit; şi vei intra în locaşul sfânt al cunoştinţei de Dumnezeu. (Cunoştinţa de Dumnezeu, a adâncului liniştit al dragostei curate, nu poate fi aflată de sufletul pasionat şi agitat de lucrurile parţiale. Nepătimirea e astfel condiţia sau locaşul adevăratei cunoştinţei de Dumnezeu.) Iar prin înţelepciunea ipostatică a lui Dumnezeu vei străbate cu înţelegere până la ultimele sfârşituri ale lucrurilor omeneşti (Numai alipit de înţelepciunea supremă, vei putea străbate la sfârşiturile lucrurilor, care se află chiar în această înţelepciune-persoană. Înţelepciunea ca ipostas ultim al tuturor ne întăreşte persoana noastră în înţelepciune, căci e fundamentul ultim al persoanei noastre) şi dispreţuind pe cele de jos, vei alerga şi tu, însetat ca cerbii, către munţii înalţi ai vederii sufleteşti.

ˇ Cale grabnică spre înălţarea în virtute a începătorilor este tăcerea buzelor, închiderea ochilor şi surzenia urechilor. Mintea primind astfel nelucrarea acestora şi închizând intrările de afară spre sine, începe să se cunoască pe sine şi mişcările sale; (Nelucrarea simţurilor dă odihnă minţii din partea lucrurilor din afară, Ea se pot întoarce astfel spre ea însăşi şi se poate cunoaşte ca ceea ce e în mod deosebit de conţinuturile definite pe care le are în mod succesiv, fără odihnă) ea cercetează atunci îndată care sunt conţinuturile gândurilor ce plutesc pe marea cunoscută cu mintea şi care sunt înţelesurile intrate prin portiţa cugetării sale. Sunt ele curate şi neamestecate cu seminţe amare şi vin de la îngerul luminii, sau sunt neghine amestecate şi înecate în pleavă şi aruncate de potrivnicul luminii? Stând astfel ca un împărat în mijlocul gândurilor şi judecând şi deosebind pe cele bune de cele rele, pe unele dintre cele intrate le primeşte pentru depănarea şi lucrarea sa şi le aşează în jitniţele înţelegerii pentru a fi rumenite de focul Duhului şi îmbibat de apa dumnezeiască, cu care apoi hrănindu-se, se împuterniceşte şi se umple de lumină; iar pe celelalte le leapădă în adâncul uitării, scuturându-se de amărăciunea lor. Dar acest lucru îl poate face numai mintea aceea, care a apucat calea ce o duce fără rătăcire la ceruri şi la Dumnezeu şi s-a dezbrăcat de haina de plâns a patimilor întunecate.

ˇ Sufletul care a lepădat răutatea şi cugetul iscoditor al îngâmfării păcătoase şi şi-a îmbogăţit inima cu simplitatea şi nerăutate din sălăşluirea Mângâitorului, (Inima simplă e în acelaşi timp bogată, indefinit de bogată, pentru că în locul multelor dar mărginitelor chipuri ale lucrurilor de care era alipită şi plină astfel încât nu se mai vedea, s-a descoperit în ea însăşi, având revărsată în ea nemărginirea vieţii şi înţelegerii Duhului, prin care le înţelege pe toate, dar nu se alipeşte de nici una din cele mărginite şi nu se strânge în jurul nici uneia, luând chipul ei mărginit.) ajunge îndată al lui Dumnezeu şi al său însuşi. Cele ce le vede şi le aude, el le socoteşte vrednice de crezut şi adevărate, fără să se îndoiască, ca unul ce s-a ridicat peste prăpăstiile înfricoşătoare ale necredinţei şi e purtat deasupra iadului pizmei. (Neîncrederea în toţi şi în toate deschide un adânc prăpăstios în faţa sufletului, neavând unde pune piciorul ca să se odihnească într-o realitate statornică şi iubitoare şi potrivită cu el, scăpat de nesiguranţa şi pustietatea sa, care îl mărgineşte în gradul suprem, despărţindu-l de relaţia cu orice realitate indefinită, adică cu persoanele. Pizma ce o are faţă de alţii face ca prăpastia aceasta, care este prăpastia nimicului, să ia şi un caracter de iad, care îşi trimite chinul în lăuntrul sufletului însuşi. Necredinţa ţine pe ins deasupra unei prăpăstii, pentru că pentru el nu e nimic, decât hăul nefiinţei care-l înconjoară şi-l ameninţă. Tocmai în mărginirea trăită în legăturile cu lucrurile, sau în sinea mărginită, se cască hăul nimicului.)

ˇ Tuturor virtuţilor le premerge credinţa din inimă, pe care o are cineva atunci când sufletul nu poartă în el o socotinţă îndoielnică, ci a lepădat cu desăvârşire iubirea de sine. Căci pe cel ce s-a gătit de curând spre lupte, nimic nu-l împiedică aşa de mult de la lucrarea poruncilor, ca atotreaua iubire de sine. Aceasta este piedica înaintării celor ce vrea să se sârguiască. Aceasta le pune în minte boli şi pătimiri ale trupului, greu de vindecat, prin care răceşte căldura sufletului şi-l înduplecă să se ferească de greutăţi, ca fiind vătămătoare unei vieţi care vrea să se simtă bine. Iubirea de sine este iubirea neraţională a trupului, care, făcând pe monah iubitor de sine sau iubitor de suflet sau de trup, îl depărtează de Dumnezeu şi de Împărăţia Lui, după cuvântul: Cel ce-şi iubeşte sufletul său, şi-l va pierde (Ioan 12,25). (Iubirea de sine îl face pe monah să fie şovăitor în credinţa care-l îndeamnă să pornească şi să se ţină pe calea nevoinţelor pentru virtute. El socoteşte că rămâne astfel adăpostit de furtuni şi de greutăţi în portul comodităţii. În realitate, această neîncredere îi va face continuu griji şi-l va lipsi de putinţa de a se odihni de ele la sânul ferm şi atotiubitor al Părintelui Ceresc. Prin credinţă omul a aflat un teren solid sub picioarele lui: un teren dincolo de cele văzute, un tern dincolo de lucrurile schimbătoare, în Persoana de statornică şi nesfârşită iubire a lui Dumnezeu. Acest teren devine tot mai solid prin virtuţi, pentru că prin virtuţi îşi întăreşte omul legătura cu Dumnezeu. Omul însuşi devine tot mai tare prin ele.)

ˇ Cel ce a început lucrarea poruncilor cu osteneală şi a luat cu dragoste fierbinte pe umerii săi jugul aspru al nevoinţei nu cruţă sănătatea trupului, nu se sperie de asprimea ostenelilor pentru virtute, nu se leneveşte în nevoinţe, nu priveşte la vreunul care se poartă faţă de nevoinţe, cu nepăsare şi trândăvie, ci taie cu dor fierbinte brazda virtuţilor, prin orice pătimiri, căutând numai la sine şi la poruncile lui Dumnezeu. În fiecare zi el aruncă cu lacrimi în ţarina sa vie seminţele sale, până îi va răsări semănătura verde a nepătimirii şi va creşte până la spicul cunoştinţei dumnezeieşti şi va rodi în grăuntele cuvântului, făcându-l să poarte roadele dreptăţii sale.

ˇ Starea din afară a feţei obişnuieşte să se schimbe împreună cu starea din lăuntru a sufletului. Căci chipul feţei arată lucrarea pe care o are mişcarea minţii lui, făcând-o cunoscută celor ce privesc starea lui lăuntrică. Acest chip al feţei potrivindu-se şi schimbându-se împreună cu cele ce se lucrează în gând, uneori se arată luminos, când inima se veseleşte de urcuşurile ei spre Dumnezeu prin cugetările bune; alteori se arată posomorât şi întunecat, când inima e înăsprită de gânduri necuvenite. Căci cel stăpânit de diferite gânduri nu se poate ascunde de cei ce au simţurile sufletului deprinse să vadă. În unele cazuri se petrece o schimbare a dreptei Celui Preaînalt; ea se face arătată acestora, ca una ce le este cunoscută şi iubită. Căci datorită ei, aceştia, fiind născuţi a doua oară de către Duhul, s-au făcut lumină şi sare oamenilor. În alte cazuri se întâmplă o schimbare în starea puterilor sufleteşti şi în tulburarea gândurilor; ea le este vădită în chip limpede ce au lepădat-o şi poartă trăsăturile chipului Fiului lui Dumnezeu, luminat de darurile dumnezeieşti.

ˇ Cel ce cultivă gândurile păcătoase îşi face privirile din afară întunecate şi posomorâte. Limba lui e mută pentru laudele dumnezeieşti şi nu vine în întâmpinarea nimănui spre fericirea lui. Dar cel ce cultivă răsadurile bune şi nemuritoare ale inimii are faţa bucuroasă şi luminoasă. Limba lui e cântătoare la rugăciune şi se face pe sine întreagă preadulce la cuvânt. În felul acesta este, şi se face vădit celor ce văd bine, atât cel ce se află încă în robia patimilor necurate şi petrece sub puterea silnică a legii cugetului pământesc, cât şi cel eliberat de o asemenea robie de către legea Duhului. Căci după înţeleptul Solomon, când se veseleşte inima, se luminează faţa, iar când se află în întristări aceea, se posomorăşte aceasta (Prov. 15,13)

ˇ Patimile săvârşite cu fapta, cu fapta sa se şi tămăduiesc. Căci precum neînfrînarea, plăcerea, lăcomia pântecelui şi viaţa nepăsătoare şi fără rânduială înrădăcinează în suflet deprinderea pătimaşă şi îl duc la fapte necuvenite, aşa strâmtoarea în înfrânare, ostenelile şi nevoinţele duhovniceşti aduc în el despătimirea şi-l strămută de la patimă la nepătimire. (În aceasta stă rostul epitimiilor date de duhovnic în taina pocăinţei. N-ajunge ca păcătosul să regrete teoretic faptele rele, ci întrucât acelea au izvorât dintr-o slăbire a firii sau din niscai obişnuinţe egale cu patimele, aceste obişnuinţe trebuie vindecate tot prin fapte stăruitoare, prin fapte de putere a spiritului manifestat prin trup. De aceea faptele de pocăinţă sunt fapte tămăduitoare, întăritoare ale firii.)

ˇ În faţa lui Dumnezeu ŗi a oamenilor care vieţuiesc după Hristos, e un rău tot aşa de mare a petrece cineva pătimaş în fapte de desfrânare şi a se mândri în duhul părerii de sine. Căci precum cele făcute în ascuns ale celui dintâi e ruşinos a le şi grăi, aşa şi înălţările inimii celui de-al doilea sunt urâte înaintea lui Dumnezeu. Şi precum pe cel dintâi îl leapădă Dumnezeu de la odihnă, pentru că e numai trup, cum zice Scriptura (Facerea 6,3), aşa şi cel din urmă e necurat înaintea Domnului, pentru că se mândreşte.

ˇ Nu orice patimă e şi păcat cu fapta, ci altceva e păcătosul cu fapta şi altceva patima. Patima e ceea ce se mişca în suflet, iar fapta păcătoasă ceea ce se vede în trup. De pildă, iubirea de plăceri, iubirea de argint, iubirea de slavă sunt patimi cumplite ale sufletului. Iar curvia, lăcomia de avere şi nedreptatea sunt fapte păcătoase ale trupului. Pofta, mânia şi mândria sunt patimi ale sufletului, sau puterile lui în mişcarea împotriva firii. Iar preacurvia, uciderea, furtul, beţia şi orice altceva care se face prin trup, sunt fapte păcătoase şi cumplite ale trupului.

ˇ Trei sunt căpeteniile cele mai generale ale tuturor patimilor; şi trei războaiele împotriva lor; şi trei cei ce se războiesc cu ele şi biruiesc pe balaurul cu trei capete: al iubirii de plăcere, al iubirii de argint şi al iubirii de slavă. Aceştia sunt: începătorul, cel din mijloc şi cel desăvârşit. (Începătorul biruieşte iubirea de plăcere, cel din mijloc, iubirea de argint şi cel desăvârşit, iubirea de slavă)

ˇ Lupta acestor trei împotriva celor trei căpetenii şi puteri ale duhului stăpânitor nu e una şi aceeaşi, ci alta şi alta. Altfel se poartă lupta cu fiecare dintre aceste căpetenii, de către fiecare din cei ce se luptă împotriva lor şi e înarmat în chip firesc cu dreaptă mânie.

ˇ Cel ce s-a pregătit de curând pentru nevoinţele evlaviei şi e începător în războiul cu patimile, toată bătălia şi-o poartă împotriva duhului iubirii de plăcere şi se opreşte cu putere împotriva lui prin toată greaua pătimire. El îşi usucă trupul prin foame, culcare pe jos, privegheri şi rugăciuni de toată noaptea. Iar sufletul şi-l frânge prin amintirea pedepselor din iad şi prin cugetarea la moarte; în sfârşit, inima şi-o curăţeşte de întinăciunea însoţirilor şi învoirilor, prin lacrimi de pocăinţă.

ˇ Cel ce a înaintat cu nevoinţa de la început spre mijloc şi şi-a şters sudorile luptei împotriva duhului iubitor de plăcere, cu buretele primei nepătimiri, şi a început de curând să privească cu ochii descoperiţi esenţele lucrurilor, ridică armele credinţei împotriva duhului necredincioasei iubiri de argint. El îşi înalţă mintea prin gândirea la lucruri dumnezeieşti, îşi ascute raţiunea cu raţiunile zidirii şi şi-o lămureşte descoperind esenţele lor; iar sufletul şi-l ridică prin credinţă de la cele văzute la înălţimea lor nevăzute şi-l convinge că purtătorul de grijă al lucrurilor sale este Însuşi Dumnezeu, Care a adus toate din nefiinţă la fiinţă şi toată nădejdea sa şi-o pune în viaţa cea în Dumnezeu. (E demnă de remarcat legătura pe care o face Nichita Stithatul între combaterea iubirii de argint şi străduinţa celui de pe treapta de mijloc de a contempla esenţele sau raţiunile lucrurilor, după depăşirea iubirii de plăceri prin post, prin priveghere şi prin rugăciuni. Cel ce contemplă raţiunile lucrurilor nu se mai lăcomeşte spre posedarea lor, căci vede originea acestor raţiuni în Dumnezeu şi vede pe Dumnezeu ca purtător de grijă al lor. Dar aceasta înseamnă a vedea lucrurile prin credinţa în Dumnezeu, nu ca realităţi de sine stătătoare. Cel ce s-a curăţit de pofta de plăceri a dobândit prima nepătimire; cel ce priveşte fără lăcomie la esenţele lucrurilor în Dumnezeu a ajuns la a doua nepătimire. Amândouă întăresc nădejdea în Dumnezeu.)

ˇ Cel ce a trecut mijlocul prin vedere sufletească şi prin nepătimire şi s-a ridicat peste înţelepciunea simţirii legate de lume, şi a pătruns de curând cu raţiunea cunoştinţei şi a înţelepciunii ipostatice a lui Dumnezeu în întunericul cunoştinţei de Dumnezeu, ridică, cu puterea smeritei cugetări, armele împotriva duhului iubirii de slavă, străpungându-şi (umilindu-şi) sufletul prin sfinţite descoperiri şi făcându-l să verse lacrimi fără durere. Iar cugetul lui îl biruie prin amintirea neputinţei omeneşti şi-l înalţă prin înţelesurile cunoştinţei dumnezeieşti. (Aici Nichita leagă combaterea slavei deşarte, sau a patimii celei mai subţiri şi mai greu de biruit, prin smerita cugetare, care se dobândeşte pe treapta a treia, a celui desăvârşit, odată cu pătrunderea în întunericul mai presus de cunoştinţă al cunoaşterii lui Dumnezeu prin experierea prezenţei Lui, cea mai înaltă cunoaştere de Dumnezeu fiind însoţită de conştiinţa neputinţei de a-l defini şi exprima. Aceasta întreţine în acelaşi timp smerita cugetare în suflet. Iar aceasta e leacul cel mai propriu împotriva slavei deşarte. Dar la această cunoştinţă mai presus de cunoaştere se ajunge prin experienţa legăturii cu Cuvântul ipostatic sau personal al lui Dumnezeu, a Cărui prezenţă şi revendicate e trăită într-un mod intens, deşi indefinit.)

ˇ Prin posturi, privegheri, rugăciuni, culcare pe jos, prin ostenelile trupului şi prin tăierea voilor noastre întru smerenia sufletului, facem nelucrător duhul iubirii de plăcere. Iar prin lacrimile pocăinţei îl legăm şi, închizându-l în temniţa înfrânării, îl punem în nemişcare şi în nelucrare, stăruind în lupta celor ce se sârguiesc şi se nevoiesc.

ˇ Prin armele credinţei şi prin sabia Duhului, care este raţiunea lui Dumnezeu, prăbuşind la pământ duhul iubirii de argint, îl junghiem, înălţându-ne spre contemplarea lucrurilor cu raţiunea înţelepciunii şi, ridicându-ne deasupra micimii celor văzute, prin raţiunea cunoştinţei, ne odihnim în Împărăţia dragostei, cu nădejdea visteriilor preafericite ale lui Dumnezeu.

ˇ Plutind pe aripile nepătimirii şi ale smeritei cugetări în văzduhul cunoaşterii tainice de Dumnezeu şi pătrunzând cu Duhul dumnezeiesc în adâncul de sus ale cunoştinţei tainelor lui Dumnezeu, ardem duhul iubirii de slavă cu fulgerele dogmelor şi înţelesurilor dumnezeieşti. Privind apoi spre sfârşiturile lucrurilor omeneşti, îi înecăm în ploi de lacrimi şi în râuri ale plânsului de pocăinţă pe cei trei draci de frunte care se oştesc împotriva noastră, prin închipuirea de sine, prin slava deşartă şi prin mândrie. (În ultimele trei capete Nichita repetă mijloacele prin care sufletul se curăţeşte de cele trei patimi: iubirea de plăceri, iubirea de argint şi iubirea de slava deşartă, urcând pe cele trei trepte: a înfrânării, a contemplării raţiunilor dumnezeieşti ale lucrurilor şi a cunoştinţei tainice de Dumnezeu. Pe a treia treaptă, pe lângă rolul atribuit plânsului şi smereniei în alungarea iubirii de slavă, se mai atribuie un mare rol înţelegerii dogmelor. Dar smerenia şi înţelegerea dogmelor o are numai cel ce pluteşte pe aripile nepătimirii, nelegate de nici o împătimire faţă de cele de jos şi mărginite, în văzduhul infinit şi indefinit al lui Dumnezeu, cunoscut prin experienţă. Cele trei duhuri ale iubirii de slavă întreţin cele trei chipuri ale ei: părerea de sine, slava deşartă de la alţii şi mândria faţă de alţii. Ele sunt biruite în special prin lacrimile pocăinţei.)

ˇ Toată părăsirea ce se întâmplă celor ce se nevoiesc le vine pentru slava deşartă, pentru osândirea aproapelui şi pentru fălirea cu virtuţile. Deci oricare dintre acestea, care se iveşte în sufletele celor ce se nevoiesc, le pricinuieşte părăsirea de la Dumnezeu. (Chiar oamenii părăsesc pe cei ce se mândresc cu virtuţile şi osândesc pe alţii. De aici faptul, la aparenţă curios, că oamenii pretinşi morali, nu sunt iubiţi aproape de nimeni.) Şi nu vor scăpa de această osândă dreaptă pentru căderi, până ce nu vor lepăda pricina de mai înainte a părăsirii şi nu vor alerga spre înălţimea smeritei cugetări.

ˇ Necurăţia inimii şi întinarea trupului nu stă numai în a nu te curăţa de cugetările pătimaşe, ci şi în a te mândri cu mulţimea isprăvilor, a te făli cu virtuţile, a te socoti lucru mare în ce priveşte înţelepciunea şi cunoştinţa de Dumnezeu şi în a dispreţui pe fraţii trândavi şi nepăsători. Aceasta se vădeşte din pilda vameşului şi fariseului (Luca 18, 10).

ˇ Nu socoti că te-ai ridicat deasupra patimilor şi ai scăpat de întinarea cugetărilor pătimaşe, care se nasc din ele, câtă vreme porţi încă un cuget mândru, umflându-te cu virtuţile. Căci nu vei vedea curţile păcii întru blândeţea gândurilor, nici nu vei intra în locaşul bisericesc al dragostei cu bucurie, întru toată bunătatea şi seninătatea inimii, câtă vreme te încrezi în tine, în faptele tale.

ˇ Dacă sufletul tău e împătimit de înfăţişările frumoase ale trupurilor şi eşti chinuit de gândurile pătimaşe ce se nasc în tine, zice-se, din ele, nu socoti că acestea sunt pricinile tulburării şi mişcările pătimaşe din fire. Ci să ştii că în lăuntrul sufletului tău este pricina ascunsă care atrage ca un magnet la sine, în temeiul unei deprinderi pătimaşe şi a unei obişnuinţe rele, întinarea de la feţe, ca pilitura de fier. Fiindcă toate sunt făpturile lui Dumnezeu şi bune foarte în raţiunea lor, neavând nici o raţiune care să învinovăţească creaţia lui Dumnezeu.

ˇ Precum cei ce suferă de rău de mare nu pătimesc aceasta de la firea mării, ci din pricina mustimii stricate aflătoare înainte în lăuntrul lor, aşa şi sufletul, nu din pricina feţelor, ci din pricina deprinderii rele aflătoare de mai înainte în el, suferă clătinarea şi tulburarea pătimaşă. (Omul vede lumea potrivit cu starea lui. Starea omului influenţează vederea ochilor, auzul urechilor, care proiectează peste lucruri înfăţişări ce răspund stării lui sufleteşti. Dacă el se face mărginit prin preocuparea de plăceri, vede lucrurile în mărginirea lor şi nu vede prin ele raţiunile lor indefinite în Dumnezeu cel infinit).

ˇ Însăşi firea lucrurilor obişnuieşte să se schimbe după starea din lăuntru a sufletului. Când deci simţurile minţii lui se află în starea cea după fire şi mintea se mişcă fără rătăciri în jurul raţiunilor lucrurilor, raţiunea lămurindu-i firea şi mişcările lor, sufletul vede şi lucrurile şi persoanele şi toată firea corpurilor materiale, potrivit cu firea, neavând în ele ascunsă vreo pricină de întinare sau de vătămare. Dar când puterile sufletului se mişcă împotriva firii, răzvrătindu-se împotriva lor înseşi, le vede şi pe acelea contrar firii lor. (Starea de suflet pătimaşă şi faţa lucrurilor afectată şi ea se de această stare sunt o strâmtare a firii omeneşti şi a feţii adevărate a lucrurilor, a feţii lor curate şi transparente pentru raţiunile dumnezeieşti şi deci cu adevărat frumoase şi adânci în taina lor. Deci schimbarea subiectivă a lucrurilor e totdeauna o deformare a lor în sens rău, nu e ceva ce ţine în mod fatal de raportul nostru cu lumea. Restabilirea firii noastre şi a feţii lumii coincide cu o trăire în legătură cu Dumnezeu. E propriu firii noastre să trăiască în ambianţa luminii dumnezeieşti şi a lucrării lui Dumnezeu, care întăreşte puterile noastre spirituale, sau le ţine şi le dezvoltă pe linia dorinţei lor intrinsece. Când puterile sufletului se mişcă împotriva firii, se mişcă şi împotriva lor înseşi. O raţiune care nu vede lucrurile ca avându-şi cauza în Dumnezeu nu înaintează în direcţia naturală spre care ea se cere. O alipire de lucruri prin plăcere nu actualizează bucuria adevărată pe care simţirea e chemată să o aibă din privirea curată a lor, care le vede nu ca obiecte de sine stătătoare, ci ca medii de comunicare cu subiectul infinit şi de infinită iubire al lui Dumnezeu, şi cu subiectele indefinite umane.) Ele nu ridică atunci sufletul prin frumuseţea lor firească la cunoaşterea Făcătorului, ci-l coboară prin deprinderea lui pătimaşă în adâncul pierzaniei.

ˇ Dacă, părăsit fiind, ai căzut în păcatul trupului sau al limbii, sau al gândului, după ce ai dus o viaţă ostenitoare şi aspră, să nu-ţi pară acest lucru străin şi ciudat. Căci căderea este a ta şi din pricina ta. De nu ţi-ai fi închipuit despre tine, fără folos, că ai făcut ceva nou şi de mare preţ, sau de nu te-ai fi înălţat cu cuget trufaş asupra altuia, sau de n-ai fi judecat pe cineva pentru neputinţa firii omeneşti, ţi-ai fi cunoscut neputinţa ta şi nu ai fi fost părăsit de judecata cea dreaptă a lui Dumnezeu. Dar a trebuit să o cunoşti pe aceasta astfel, ca să înveţi să nu judeci, să nu cugeţi cele ce nu trebuie să le cugeţi şi să nu te înalţi faţă de nimeni. (Cine judecă pe altul, datorită unor lucruri bune săvârşite, uită de neputinţa sa. El nu ştie că prin aceasta uşor poate deveni iarăşi inapt să facă binele. El nu ştie că binele adevărat constă esenţial în iubire, care îl vede pe oricine în libertatea lui indefinită faţă de care trebuie să fie deschis. Prin judecată el se închide celuilalt, sau îl reduce la un obiect pe care-l defineşte şi-l manipulează într-un anumit fel mărginit).

ˇ Dacă ai căzut în adâncurile relelor, să nu deznădăjduieşti nicidecum în ridicarea ta din nou, chiar dacă te-ai rostogolit până la ultimă treaptă a iadului răutăţii. Căci dacă ai pus mai înainte, cu căldură, temelie evlaviei prin virtuţile cu fapta, chiar dacă casa acesteia, zidită de tine din diferite pietre ale virtuţii, s-a surpat până la pământul pătimaş al relelor, Dumnezeu nu va uita de vechile tale osteneli şi sudori, dacă ai inima zdrobită pentru căderile tale, şi-Şi aminteşte de zilele cele de odinioară şi se căieşte de căderea ei cu suspine înaintea Lui. Căci căutând va căuta la tine degrabă, făcând să vibreze cuvintele Sale (Isaia LXIV, 2) şi-ţi va atinge nevăzut ochii inimii tale îndurerate şi va întări temelia virtuţii, pusă de tine mai înainte cu osteneală; şi-ţi va da o putere mai mare şi mai desăvârşită decât cea dinainte, ca, în căldura unui duh fierbinte, să dobândeşti iarăşi, cu răbdare, faptele virtuţii celei surpate din pizma celui rău şi, în duh de smerenie, să ridici din nou casa evlaviei, mai strălucită decât cea dintâi, spre odihna veşnică a Lui, după cum s-a scris.

ˇ Toate câte ni se întâmplă spre necinstirea noastră, fie de la oameni, fie de la draci, ni se întâmplă prin judecata cea dreaptă a lui Dumnezeu, cu bun rost (prin iconomie), spre smerirea mândriei deşarte a sufletelor noastre. Căci scopul cârmuirii lui Dumnezeu, în ce priveşte viaţa noastră, e să fim pururi smeriţi şi să nu cugetăm despre noi ceea ce nu trebuie să cugetăm, ci să cugetăm spre a ne înţelepţi prin cumpătare; nici să nu ne închipuim lucruri mari despre noi, ci să căutăm spre el şi să-I urmăm, după putinţă, fericita smerenie. Căci a fost blând şi smerit cu inima. Aşa doreşte să ne facem şi noi. Cel ce a răbdat pentru noi moartea nedreaptă şi de ocară. Căci nimic nu iubeşte El aşa de mult şi nu este atât de folositor pentru orice virtute şi e în stare să se înalţe din gunoiul patimilor, ca blândeţea, smerenia şi dragostea către aproapele. Dacă nu le avem pe acestea când săvârşim virtutea, deşartă e toată lucrarea noastră şi toată osteneala nevoinţei e nefolositoare şi neprimită.

ˇ Începătorilor în viaţa virtuoasă le ajută în lucrarea poruncilor şi în fuga de rele, frica de chinuri. Dar celor ce au înaintat prin virtute, ajungând la vederea slavei lui Dumnezeu, li se naşte o altă frică, potrivită cu starea lor. E temerea curată care îi înfricoşează foarte mult, din dragoste (Ps. 19,10). Aceasta îi ajută să stăruiască neclătinaţi în dragostea lui Dumnezeu, temându-se de înfricoşătoare alunecare din ea. Celor dintâi, de li se întâmplă să cadă din starea lor, dar se căiesc şi iarăşi se ridică, le vine din nou frica cea dintâi, cu bune nădejdii. Celor de al doilea însă, de au căzut de la înălţimea vederii lui Dumnezeu, prin pizma vrăjmaşului, nu le vine îndată frica a doua, ci îi ia în primire o negură şi un întuneric gros de să-l prinzi cu mâna, fiind plini de mâhnire, de dureri, de amărăciune şi de frica cea dintâi a muncilor veşnice. (Aceştia sunt stăpâniţi timp mai îndelungat de întristare, pentru că au căzut de la gustarea unor realităţi mai înalte, mai dulci, mai spirituale. Deosebirea între ceea ce au grăit şi starea de acum e mult mai mare. Apoi acea cădere a trebuit să aibă pricini mai grele).

ˇ Am văzut sub soare, zice înţeleptul, om socotindu-se întru sine că e înţelept (Prov. 26,12). L-am văzut şi eu pe acesta între muritori, încrezându-se în faptele lui şi cugetând lucruri mari despre înţelepciunea omenească, pământească şi naturală; şi nu numai fălindu-se din pricina ei faţă de cei neînvăţaţi, ci râzând şi bătându-şi joc şi de învăţătorii întru Hristos, ajunşi la fericirea dumnezeiască, pentru cuvântul lor fără meşteşug şi pentru că n-au căutat să se folosească de culegerile cuvintelor lustruite ale ştiinţei din afară, nici nu s-au apucat să împodobească, cu întocmirile lor armonioase, învăţăturile lor scrise. Acestuia, care nu ştie că la Dumnezeu nu lustrul cuvintelor, nici sunetul frumos al glasurilor e de preţ, ci înţelesul curat şi frumos al gândurilor, îi voi aduce zicătoarea aceasta: E mai bun un câine viu, decât un leu mort (Eccl. 9,4); şi o slugă săracă şi înţeleaptă e mai bună decât un împărat bătrân care nu mai ştie de el (Eccl. 4,13).

ˇ Cumplită şi greu de biruit e patima hulirii. Izvoarele ei sunt în cugetul trufaş al satanei; şi ea supără pe toţi cei ce vieţuiesc după Dumnezeu în virtute, dar mai mult pe cei ce-au sporit în rugăciune şi în vederea lucrurilor dumnezeieşti. De aceea trebuie să-şi păzească cu toată străjuirea simţurile şi să fie cu sfială faţă de toate înfricoşătoarele taine ale lui Dumnezeu şi de rânduielile şi de cuvintele sfinte, şi să ia aminte la apropierea acestui duh. Căci ne întinde curse când ne rugăm şi cântăm şi vomitează uneori prin buzele noastre, când nu suntem atenţi, blesteme împotriva noastră şi huliri nebuneşti împotriva lui Dumnezeu celui Preaînalt, furişându-le între stihurile psalmilor şi între cuvintele rugăciunii. Să întoarcem împotriva lui atunci cuvântul lui Hristos, când ne aduce aşa ceva pe buze, sau ne furişează în cuget, spunându-i: Mergi înapoia mea, satano (Matei 16,23), tu cel plin de toată duhoarea şi osândit la focul cel veşnic; asupra capului tău să se întoarcă hulirea ta. Şi îndată să ne îndeletnicim mintea, până la robirea ei, cu un alt lucru dumnezeiesc sau omenesc, sau să o înălţăm cu lacrimi spre cer şi spre Dumnezeu; şi aşa cu ajutorul lui Dumnezeu ne vom izbăvi de povara hulirii.

ˇ Întristarea e o patimă aducătoare de stricăciune în suflet şi în trup, şi atinge până şi măduva; dar e vorba de cea a lumii, care vine asupra oamenilor din pricina celor vremelnice şi care li se face adeseori chiar şi pricină de moarte. Întristarea după Dumnezeu, care e mântuitoare şi folositoare, lucrează răbdare în osteneli şi în ispite. Ea desfundă izvorul căinţei în cel ce se nevoieşte şi însetează după dreptatea lui Dumnezeu şi hrăneşte inima lui cu lacrimi, încât se împlineşte cuvântul lui David: Ne vei hrăni pe noi cu pâinea lacrimilor, şi ne vei adăpa cu lacrimi, peste măsură (Ps. LXXIX,6).

ˇ Nu primi gândurile bănuitoare ce ţi se seamănă pe furiş împotriva aproapelui; căci sunt mincinoase, pierzătoare şi cu totul înşelătoare. Şi să ştii că prin aceasta dracii încearcă să împingă în prăpastia pierzării sufletele celor ce-au sporit în virtuţi. Căci nu pot să trimită pe careva dintre cei ce se nevoiesc, în adâncul osândei şi al păcatului cu fapta, de nu-l vor putea prinde să-l înduplece la bănuieli rele faţă de aproapele, din pricina purtătorilor din afară ale lui. Aducându-l pe acesta astfel sub judecată şi în căderea păcatului, îl face să fie osândit împreună cu lumea, după cuvântul Scripturii: Dacă ne-am judeca pe noi înşine, nu am fi judecaţi; judecaţi însă, suntem povăţuiţi de Domnul, ca să nu fim osândiţi împreună cu lumea (1 Cor. 11,31).

ˇ Când din negrijă dăm dracilor putinţă să grăiască la urechea noastră bănuieli împotriva fraţilor, lăsând fără pază mişcările ochilor, suntem împinşi de ei să osândim uneori chiar şi pe cei desăvârşiţi în virtute. Căci dacă cel ce priveşte bucuros, cu faţa zâmbitoare şi e gata să vorbească cu oricine, îţi pare că s-ar învoi uşor cu plăcerile şi cu patimile, îl vei socoti şi pe cel ce priveşte grav şi serios, plin de mândrie şi plin de mânie. Dar nu trebuie să luăm aminte la înfăţişările oamenilor. Căci judecata tuturor greşeşte în privinţa acestora. Fiindcă sunt multe deosebiri între firile, deprinderile şi întocmirile trupeşti ale oamenilor. Numai aceia le pot pătrunde şi judeca după cuviinţă, care au dobândit prin multă căinţă ochiul curat al sufletului şi au sălăşluit în ei lumina nemărginită a vieţii în Dumnezeu. Numai lor li s-a dat să dat să vadă şi tainele Împărăţiei lui Dumnezeu.

ˇ Când ne-am făcut lucrători ai faptelor păcătoase ale trupului, slujind poftei contrare firii şi mâniei sufletului, ne-am întinat trupul cu urmările ce decurg din păcate, ne-am întunecat sufletul cu firea mâniei şi ne-am înstrăinat de Fiul lui Dumnezeu. Drept aceea trebuie să curăţim întinăciunea care a decurs din păcatul trupului, prin curgerea lacrimilor fiinţei noastre, ca trupul pe care l-a spurcat plăcerea prin curgerea firească, să fie curăţat iarăşi de durerea întristării prin curgerea firească a lacrimilor; iar întunericul sufletului, cel din amărăciunea mâniei, să-l alungăm prin lumina căinţei, şi prin dulceaţa dragostei de Dumnezeu să ne unim iarăşi cu Cel de care ne-am înstrăinat prin acelea. (Păcatul face să se murdărească chiar sângele trupului nostru prin sucurile naturale exagerate ce le exală. El e curăţit prin lacrimile de căinţă care ies tot din firea trupului nostru, dar dintr-o stare curată a lui, sau orientată spre curăţire. Sunt altele sucurile puse în mişcare de simţirea plăcerii şi altele cele puse în mişcare de simţirea durerii. Durerea este purificatoare, spre deosebire de voluptate, pentru că durerea e opusă plăcerii).

ˇ Precum întinăciunea din plăcere are ca premergătoare, dragostea satanică, spre ducerea până la capăt a stricăciunii, aşa curăţirea prin întristarea dureroasă are ca premergătoare căldura inimii spre deplinătatea plânsului şi a lacrimilor. Iar aceasta se întâmplă prin iconomia lui Dumnezeu, ca lepădând şi curăţind prin ostenelile durerii osteneala plăcerii, şi prin curgeri de lacrimi curgerea preaînaltă a trupului, să ştergem întipăririle urâte din minte şi chipurile necuvenite din suflet şi să-l facem mai strălucitor prin frumuseţea cea firească. (Eliminarea necurăţiei din trup, prin osteneli dureroase şi prin lacrimi, are ca efect ştergerea chipurilor întinate din minte. Căci necurăţia din sânge întreţine acele chipuri întinate din minte. Ele redau strălucirea frumuseţii naturale a minţii. Căci mintea e prin natură luminată de lumina dumnezeiască, în a cărei infinitate se mişcă. Nichita se dovedeşte prin importanţa ce o dă întristării şi lacrimilor, ca mijloc de curăţire, ucenic fidel al dascălului său, sfântul Simeon Noul Teolog).

ˇ Două sunt în noi curgerile naturale care pornesc din ea însăşi fiinţa noastră: a seminţei şi a lacrimilor. Prin cea dintâi ne întinăm haina sufletului, prin lacrimi o curăţim iarăşi. De aceea e neapărat de trebuinţă să spălăm întinăciunea care vine din fiinţa noastră, prin lacrimile care vin din aceeaşi fiinţă. Căci altfel este cu neputinţă să curăţim întinăciunea care vine din fire.

ˇ Toată aplecarea sufletului care păcătuieşte, mişcată în chip necuvenit, nimiceşte rodul ostenelii lui printr-o plăcere scurtă. Dar tot sufletul care se curăţeşte de obişnuinţa şi de aplecarea rea îşi prelungeşte ostenelile într-o plăcere şi bucurie îndelungată. Şi e de mirare cum o plăcere, înăbuşind altă plăcere, îndulceşte durerea născută din plăcere.

ˇ Uneori, din curgerea lacrimilor, vine în simţirea înţelegătoare a inimii, amărăciune şi durere; alteori, veselie şi bucurie. Când ne curăţim prin pocăinţă de veninul şi de întinăciunea păcatului prin căldura focului din care ies după cuviinţă lacrimi învăpăiate de focul dumnezeiesc şi suntem loviţi în cuget ca de nişte ciocane grele de suspinele pornite din adâncul inimii, simţim cu mintea şi cu simţirea amărăciune şi durere. Dar când, curăţiţi îndeajuns prin astfel de lacrimi, ajungem la eliberarea de patimi, atunci, mângâiaţi de Duhul dumnezeiesc ca unii ce am dobândit inima senină şi curată, lacrimile pricinuitoare de bucurie ale umilinţei ne umplu de o bucurie şi de o dulceaţă de negrăit.

ˇ Altele sunt lacrimile din pocăinţă şi altele cele din umilinţa inimii. Cele dintâi sunt ca un râu care dărâmă şi duce toate întăriturile păcatului. Cele de-al doilea vin ca o ploaie pe pajiştea sufletului şi ca o rouă pe plante, hrănind spicul cunoştinţei, înmulţindu-l şi făcându-l plin de rod.

ˇ Cel ce, în mijlocul taberei împărăteşti, sprijinit de generali şi de căpetenii de oaste, şi îmbărbătat de ei, nu poate să dovedească vreo vigoare şi vreo vitejie în lupta împotriva vrăjmaşilor, său să răpună măcar pe vreunul dintre ei, cum va lupta singur şi în mijlocul multor zeci de mii de vrăjmaşi şi cum va putea arăta vreo ispravă ostăşească, lipsit fiind de experienţa războiului? Iar dacă aceasta este cu neputinţă în cele omeneşti, cu atât mai mult în cele dumnezeieşti. Căci cum va cunoaşte, fugind în pustiu, năvălirile dracilor şi tăbărârile nevăzute şi nearătate ale patimilor? Sau cum va porni război împotriva lor, de nu se va fi deprins mai înainte cu tăierea voii, în mijlocul obştii de fraţi, sub un povăţuitor încercat într-un astfel de război nevăzut şi mintal? Iar dacă aceasta este cu neputinţă, cu neputinţă este fără îndoială unuia ca acesta şi să lupte pentru alţii şi să înveţe pe alţii meşteşugurile luptei împotriva vrăjmaşilor nevăzuţi.

ˇ A te face monah nu înseamnă a ieşi dintre oameni şi din lume, ci a te părăsi pe tine, ieşind din voile trupului şi plecând în pustiul patimilor. Căci dacă s-a spus către acel mare bărbat: Fugi de oameni şi te vei mântui (lui Avva Arsenie), i s-a spus în acest înţeles. Căci şi după ce a fugit, el locuia între oameni şi petrecea în cetăţi şi vieţuia împreună cu ucenici. Căci fugind cu mintea cu toată sârguinţa, nu se vătăma câtuşi de puţin de petrecerea cu oamenii. Un altul dintre cei mari striga ieşind din adunare: Fugiţi fraţilor!. Dar întrebat de cine să fugă, arăta gura.

ˇ Când acest drac necurat şi foarte viclean te va momi pe tine, care ai sporit în virtute, cu înălţime de scaune, aducându-ţi în amintire şi înălţându-ţi lucrarea, ca pe una mai presus de a altora, ba şoptindu-ţi că eşti destoinic să călăuzeşti şi suflete, prinde-l pe el cu mintea şi nu-l lăsa să scape, dacă ai luat putere de sus să faci aceasta. Şi prinzându-l, du-te cu gândul la vreun lucru netrebnic pe care l-ai făcut şi dezvăluindu-l pe acesta înaintea lui, zi către el: Oare cei ce fac unele ca acestea sunt vrednici să urce la un asemenea scaun de conducere şi ţi se pare destoinic să povăţuiască suflete şi să le aducă mântuite lui Hristos? Dacă tu zic acestea, am tăcut. Deci neavând acela ce să-ţi răspundă, se va mistui ca fumul de ruşine şi nu te va mai supăra cu atâta putere. Iar dacă nu este în viaţa ta mai presus de lume vreo faptă sau vreo lenevie netrebnică, pune-te faţă în faţă cu poruncile şi cu patimile Domnului şi vei afla că-ţi lipseşte atât de mult din desăvârşire, cât îi lipseşte unui lac ca să fie mare. Căci dreptatea oamenilor e atât de mult mai prejos decât dreptatea lui Dumnezeu, pe cât e de mult pământul în privinţa măririi mai prejos de cer şi ţânţarul mai prejos de leu.

ˇ Cel rănit în adânc de dragostea lui Dumnezeu are puterea trupului cu mult mai prejos de voinţa lui. Căci voinţa lui nu se poate sătura de ostenelile şi de sudorile nevoinţei, fiind asemenea celor foarte însetaţi, care nu-şi pot astâmpăra setea arzătoare, ci toată ziua şi toată noaptea însetează să ostenească, dar e biruit de lipsa de putere a trupului. Socotesc că şi mucenicii lui Hristos, stăpâniţi de această putere (patos) mai presus de fire, n-au simţit chinurile şi nu se puteau sătura alipindu-se de ele, ci biruindu-se pe ei înşişi prin dragostea fierbinte de Dumnezeu, se vedeau totdeauna rămaşi în urmă faţă de dorinţa arzătoare de a pătimi.

ˇ Cel ce a slujit până la săturare plăcerilor trupului şi faptelor lui, are trebuinţă şi de săturarea cu ostenelile nevoinţei, în sudorile grelei pătimiri. În felul acesta vei alunga săturarea prin săturare, plăcerea prin durere, tihna prin ostenelile trupului şi vei afla săturarea veseliei şi a bucuriei spre odihnă. Prin aceasta te vei desfăta şi de curăţia bunei miresme şi a nevinovăţiei şi te vei bucura de plăcerea de negrăit a roadelor nemuritoare ale duhului. Căci şi în cazul petelor de pe haine obişnuim să folosim mijloace potrivite cu ele pentru curăţirea lor, când sunt stricate rău de pete.

ˇ Bolile sunt folositoare celor începători în viaţa virtuoasă. Ele fac trupul neputincios, ca să-l ajute în vestejirea şi în slăbirea aprinderii aflătoare în el; iar cugetul pământesc al sufletului îl subţiază, în vreme ce-i întăresc şi îi împuternicesc curajul, de poate spune după dumnezeiescul apostol: Când sunt slab, atunci sunt tare (2 Cor. 12, 10). Dar pe cât sunt de folositoare bolile acestora, pe atât de vătămătoare sunt ele celor ce au sporit în ostenelile virtuţilor şi s-au ridicat deasupra simţurilor şi au ajuns la vederi cereşti. Căci îi întrerup de la îndeletnicirea cu cele dumnezeieşti, le îngroapă prin dureri şi greutăţi înţelegătoare a sufletului, o tulbură cu norul descurajării şi usucă lacrimile umilinţei cu seceta durerilor. Aceasta o ştia şi Pavel, care cultivând cu înţelepciune darul dreptei socoteli, zice: Îmi asupresc trupul cu deprinderile durerilor şi-l cârmuiesc ca pe un rob, având grijă de el, ca nu cumva, după ce am vestit altora, să ajung eu însumi de lepădat (1 Cor. 9-27).

ˇ Bolile se nasc în mulţi adeseori din pricina hrănirii fără rânduială şi mereu schimbate. Căci aceştia aici întind înfrânarea până la flămânzirea cea mai de pe urmă şi se predau unor osteneli virtuoase fără măsură şi fără dreaptă socoteală, aici trec la mâncare fără măsură şi la săturarea care e duşmanul firii. Deci e de trebuinţă înfrânarea celor începători în virtute şi celor ce şi-au adus nevoinţele până dincolo de mijloc, ajungând la treapta cea mai înaltă a vederii. Căci ea e maica sănătăţii, e prietena curăţiei şi însoţitoarea cea bună a smeritei cugetări.

ˇ Cunoaşte că nepătimirea este îndoită şi se naşte în chip îndoit în cei ce se sârguiesc. Nepătimirea primă se iveşte în cei sârguincioşi la sfârşitul înţelepciunii prin fapte. Ea sporind în chip felurit prin ostenelile nevoinţei celei după lege, omoară patimile şi opreşte pornirile păcătoase ale trupului şi mişcă puterile sufletului spre ceea ce e potrivit cu firea, iar mintea o readuce la cugetarea cu înţelepciunile la cele dumnezeieşti. A doua nepătimire, care e mai desăvârşită, se iveşte în chip înţelept în aceia la începutul contemplaţiei naturale. Aceasta, înălţându-se de la liniştea duhovnicească a gândurilor din minte la starea de pace a minţii, o face pe aceasta atot-străvăzătoare şi atot-înainte-văzătoare: atot-străvăzătoare în lucrurile dumnezeieşti, în vederile celor mai bune şi în descoperirea tainelor lui Dumnezeu; atot-înainte-văzătoare în lucrurile omeneşti, care vin de departe şi au să se întâmple în viitor. Dar în aceste două nepătimiri este unul şi acelaşi Duh care lucrează, înfrânând şi stăpânind în cea dintâi, şi eliberând spre viaţa veşnică în cea de-a doua, cum zice Pavel (1 Cor. 12, 11).

ˇ Cel ce s-a apropiat de hotarele nepătimirii, dobândind vederi drepte despre Dumnezeu şi despre firile lucrurilor, şi înălţându-se de la frumuseţea făpturilor, pe măsura curăţiei lui, spre Făcător, primeşte revărsările de lumină ale Duhului. Şi având păreri bune despre toţi, cugetă pururi cele bune despre toţi. El îi vede pe toţi sfinţi şi curaţi şi rosteşte judecata cea dreaptă despre lucrurile dumnezeieşti şi omeneşti. Nu iubeşte nimic din cele pământeşti ale lumii, atât de căutare de oameni. Dezbrăcat cu mintea de simţirea a toată lumea, se înalţă spre ceruri şi spre Dumnezeu, curăţit de tot noroiul şi liber de toată robia. El e dăruit întreg bunătăţilor lui Dumnezeu cunoscute cu mintea, aflându-se numai în Duh, şi vede frumuseţea dumnezeiască şi pătrunde în chip dumnezeiesc, într-o negrăită tăcere şi bucurie, în locurile dumnezeieşti ale fericitei slave a lui Dumnezeu. Schimbat în toate simţirile, petrece printre oameni în chip nematerial ca un înger, deşi se află în trup material.

ˇ Scriptura cunoaşte şi pentru nevoinţă cinci simţuri: privegherea, cugetarea, rugăciunea, înfrânarea şi liniştirea. Cel ce şi-a unit cu acestea simţurile trupului, împreunându-şi vederea cu privegherea, auzul cu cugetarea, mirosul cu rugăciunea, gustul cu înfrânarea şi pipăitul cu liniştea, îşi curăţeşte repede mintea sufletului său şi, subţiind-o prin acestea, o face nepătimitoare şi străvăzătoare. (Simţurile sufletului se unesc cum se cuvine ca cele ale trupului mai mult pentru a le înfrâna pe cele din urmă, decât pentru a le potenţa. Dar cu vremea energia simţurilor trupului înduhovnicită întăreşte simţurile sufletului: privegherea vede, meditaţia aude, înfrânarea gustă cele spirituale. Prin toate acestea mintea, subţiindu-se, întrucât s-a eliberat de gândurile pământeşti care o îngroşau şi o tulburau, devine liniştită şi transparentă. E liniştită pentru că vede pe Cel Unul, infinit şi liniştit, nemaiavând lipsă să treacă de la un lucru la altul, nemaifiind îngrijorată de mărginirea lucrurilor pe care trebuie să le depăşească pentru a-şi înmulţi cunoştinţa şi satisface poftele. Dar nu numai energia simţurilor trupului se adaugă la energia simţirii minţii, ci şi invers; energia simţirii minţii sau a simţurilor sufletului se adaugă la energia simţurilor trupului, întărind-o şi curăţind-o, încât prin aceste simţuri mintea poate străbate la Dumnezeu cel străveziu prin lucruri sau prezent în raţiunile lucrurilor).

ˇ Mintea pătimitoare este acea care stăpâneşte patimile sale şi s-a ridicat mai presus de întristare şi de bucurie, încât nu se mai întristează nici de supărările din necazuri, şi nu se mai revarsă nici în bucuria mulţumirii; ci în necazuri îşi ţine sufletul în bucurie, iar în clipele de fericire şi-l ţine înfrânat şi nu-l lasă să iasă din dreapta măsură. (Deci starea aceea nu e una de nesimţire, ci de echilibru, care de aceea poate dura continuu).

ˇ Furia dracilor e mare împotriva celor ce-au făcut mari sporuri în contemplaţie. Ei stau la pândă ziua şi noaptea împotriva acelora. Ei le stârnesc prin ei înşişi le prilejuiesc lovituri spre înfricoşare. Sau se năpustesc împotriva lor c`iar prin cei ce-i laudă. Căci îi pizmuiesc pentru liniştirea lor şi îi supără în felurite chipuri, măcar că nu pot să-i întoarcă la nedreptate pe cei ce sa-u predat pe ei lui Dumnezeu. Dacă n-ar fi îngerul Domnului Atotţiitorul, care să-i păzească pe ei, nu ar putea de uneltirile lor şi de cursele morţii.

ˇ Dacă te nevoieşti pentru înţelepciunea lucrătoare a virtuţii, ia seama cu grijă la uneltirile dracilor pierzători. Căci cu cât înaintezi pe treptele virtuţilor înalte şi cu cât îţi creşte lumina dumnezeiască în rugăciune şi ajungi la descoperiri şi vederi de negrăit prin Duhul, cu atât aceia, văzându-te că te ridici spre cer, scrâşnesc din dinţi şi-şi întind cu mai multă siguranţă mrejele mult-împletite ale răutăţii lor în văzduhul minţii. Căci atunci nu mai suflă împotriva ta numai dracii poftei şi ai mâniei, iubitori de trup şi asemenea fiarelor sălbatice , ci se vor ridica împotriva ta şi cei ai hulirii prin pizma amarnică. Pe lângă aceştia se vor ridica, în chip arătat şi nearătat, şi cei din văzduh (Duhurile rele lucrează din văzduh, adică dintr-un loc care nu ţine nici de lume, nici de Dumnezeu, ci se intercalează între lume şi Dumnezeu, voind să ne despartă descurajaţi şi de lume şi de Dumnezeu. E un loc al nestatorniciei, al inconsistenţei, al nălucirilor, al nemulţumirii cu orice. În acel loc caută duhurile rele să ne atragă şi pe noi.) într-aripând începătoriile şi stăpâniile, şi luând, prin imaginaţia lor nematerială, chipul unor vedenii străine şi înfricoşătoare, spre chinuirea ta, cât le este îngăduit. Dar prin lucrarea rugăciunii făcută cu mintea, folosindu-te de privirea trează a minţii şi cugetând la Dumnezeu, cu ajutorul înţelesurilor contemplaţiei naturale a făpturilor, nu te vei teme de săgeata lor care zboară ziua, nici nu vor izbuti să se apropie de cortul tău, fiind izgoniţi de lumina din tine, asemenea întunericului, şi fiind arşi de focul dumnezeiesc.

ˇ Duhurile răutăţii se înspăimântă cumplit de harul Duhului dumnezeiesc, mai ales când vine cu îmbelşugare, sau când ne curăţim prin cugetare şi rugăciune curată. Necutezând să se apropie de cortul celor ce sunt luminaţi prin har, încearcă să-i înspăimânte şi să-i tulbure numai prin năluciri şi zgomote înfricoşătoare şi prin glasuri fără înţeles, căutând să-i depărteze de la fapta privegherii şi a rugăciunii. Iar când dorm aceştia, ei stau la pândă, aducându-le visuri mincinoase, necruţându-le nici cea mai scurtă odihnă din ostenelile lor şi le ia somnul de la gene prin smucituri, făcându-le, prin aceste meşteşugiri, viaţa mai ostenitoare şi mai plină de durere.

ˇ Duhurile întunericului ne apar în trupuri subţiri, cum învăţăm din experienţă, fie că ne produc nălucirea acestora, furându-ne simţirea, fie că sunt osândite la aceasta prin căderea lor de odinioară. Dar se sârguiesc să se împletească cu sufletul care se nevoieşte, când trupul slujitor al sufletului se întoarce spre somn. De aceea mi se pare că este o probă pentru sufletul ridicat deasupra purităţii trupului, ca să se arate cum se ridică împotriva lor, cu mânie şi pornire multă, iuţimea şi bărbăţia lui, când aceia îl ameninţă cu lucruri înfricoşătoare. Sufletul pătruns de dragostea lui Dumnezeu şi întărit în virtuţile generale nu numai că stă împotriva lor cu mânie dreaptă, ci le şi loveşte, întrucât aceasta par să aibă o oarecare simţire, odată ce s-au făcut pământeşti prin căderea de la prima şi dumnezeiasca lumină.

ˇ Scriptura cunoaşte trei stări ale vieţii: trupească, sufletească şi duhovnicească. Fiecare din acestea are dispoziţia ei deosebită şi e cu totul neasemenea celorlalte.

ˇ Starea trupească a vieţii e aplecată întreagă cu totul spre plăcerile şi bucuriile vieţii de aici, neavând în sine nimic nici din starea sufletească, nici din starea duhovnicească, chiar dacă ar vrea să aibă ceva din acelea. Cea sufletească, fiind oarecum la mijloc între păcat şi virtute, caută la grija şi întărirea trupului şi la lauda de la oameni; ea leapădă, de asemenea, ostenelile virtuţii şi aleargă la faptele trupului, nealipindu-se nici păcatului, nici virtuţii, pentru pricini opuse. Nu se alipeşte virtuţii, pentru asprimea şi osteneala ei şi nu se opune păcatului, pentru a nu pierde laudele oamenilor. Iar starea duhovnicească a vieţii nu vrea să aibă nimic din cele două amintite şi nu vrea să se coboare spre nici una din ele, amândouă rele. Ea e întreagă cu totul liberă şi de una şi de alta. Fiind argintată de aripile dragostei şi ale nepătimirii, zboară deasupra amândurora, nefăcând nimic din cele oprite şi fugind de lucrarea celor lăudate doar ca bune.

ˇ Cei ce vieţuiesc sufleteşte şi de aceea sunt numiţi sufleteşti, sunt ca unii pe jumătate lipsiţi de minte şi cu mădularele slăbănogite. Ei nu vor să ostenească pentru virtute şi pentru porunca lui Dumnezeu, dar fug şi de faptele de ocară, pentru slava oamenilor. Fiind stăpâniţi însă de iubirea de sine, care hrăneşte patimile stricăcioase, toată grija lor şi-o îndreaptă spre sănătatea şi plăcerea trupului. Ei ocolesc tot necazul, toată osteneala şi toată neplăcuta pătimire pentru virtute, îngrijindu-şi peste trebuinţă trupul care-i războieşte. Aceasta fiindu-le viaţa şi purtarea, îşi fac mintea pământească, îngroşată de patimi şi sunt neprimitori de conţinuturi ale minţii şi duhovniceşti, care răpesc sufletul de la cele văzute şi-l fac să tindă întreg spre ceruri. Iar aceasta o pătimesc, fiind stăpâniţi încă de duhul alipirii la cele văzute, ca unii ce-şi iubesc sufletele lor şi aleg să facă voile lor. Căci fiind deşerţi de Duhul Sfânt, nu se împărtăşesc nici de darurile Lui. De aceea nu se poate vedea în ei nici roadă dumnezeiască, iubire de Dumnezeu sau de aproapele, sau bucuria în sărăcie şi necazuri sau pacea sufletului sau credinţa din inimă sau înfrânarea cuprinzătoare sau umilinţa inimii, sau lacrimile sau smerenia şi mila. Şi toate sunt pline la ei de umflare şi de mândrie. Din pricina aceasta nu au putere să coboare în adâncimile Duhului, deoarece nu este în ei nici o lumină care să-i călăuzească şi care să le deschidă mintea spre a înţelege Scripturile. (Ei n-au adâncime în înţelegere, nu descoperă dimensiunile nesfârşite ale vieţii şi iubirii dumnezeieşti îndreptată spre oameni. Nu văd nici în Scriptură aceste dimensiuni.) Ba nu sufăr să asculte nici pe alţii povestind despre ele. Cu dreptate a spus şi despre unii ca aceştia apostolul: Omul sufletesc nu primeşte cele ale Duhului, căci nebunie îi sunt lui şi nu ştie că legea este duhovnicească şi duhovniceşte se judecă. (1 Cor. 2,14).

ˇ Veninul păcatului adunat în noi fiind mult, e nevoie şi de foc mult care să-l cureţe prin lacrimile pocăinţei şi prin durerile fără de voie ale căinţei şi prin cele de bunăvoie ale nevoinţei. Fiindcă de petele păcatului ne curăţim prin osteneli de bunăvoie sau prin necazuri fără de voie. Dar dacă nu lucrează cele de bunăvoie curăţirea părţii din lăuntru a paharului şi a blidului, împlinesc, în chip mai aspru, cele fără de voie readucere noastră la starea străveche. Aşa a rânduit Făcătorul.

ˇ Îşi râd de evlavie, dar îşi râd lucrurile de cei ce nu s-au lepădat în chip raţional de ei înşişi şi nu vor să se folosească de învăţător şi de povăţuitor de la început, ci urmează socotinţei lor şi se arată ştiutori în faţa lui.

ˇ Precum nu poate cunoaşte cineva întocmai pricinile aducătoare de boli trupeşti şi leacurile lor, fără multă experienţă a ştiinţei doftoriceşti, aşa nici pricinile bolilor sufleteşti nu le poate cunoaşte fără multă nevoinţă în privinţa lor. Căci precum poate greşi judecata cu privire la bolile trupeşti şi puţinora le este cunoscută în chip desăvârşit natura lor, cu care se ocupă ştiinţa doctorilor, cu atât mai mult poate greşi cea cu privire la bolile sufleteşti. Căci cu cât e mai mare sufletul decât trupul, cu atât sunt mai mari şi mai greu de pătruns patimile lui, decât ale trupului văzut de toţi prin simţiri.

ˇ Scurtă e viaţa, lung e veacul viitor şi mic e răstimpul vieţii de aici. Iar omul, vieţuitoarea aceasta mare şi de scurtă vreme, căreia i s-a dat vremea îngustă de acum, e neputincios. Vremea e îngustă, iar omul e slab. Dar cununa care-l aşteaptă, ca răsplată a luptelor, e mare, deoarece are nenumărate ţepuşe care-i primejduiesc viaţa cea atotscurtă.

ˇ Dumnezeu nu vrea ca lucrarea celor sârguincioşi să fie nechinuită, ci foarte încercată. De aceea îngăduie focul ispitelor şi retrage puţin harul dat lor de sus şi lasă ca pacea gândurilor să fie tulburată de duhurile răutăţii pentru o vreme, ca să vadă aplecarea sufletului, cui se dăruieşte el mai mult; Lui, Făcătorului şi Binefăcătorului lui, sau simţirii lumii şi lunecuşului în plăceri? Pe urmă, sau le dă har îndoit, celor ce sporesc în dragostea Lui, sau îi biciuieşte cu aceste ispite şi necazuri de cei lipiţi de lucruri, până ce vor câştiga neplăcerea faţă de lucrurile văzute şi nestatornice şi vor spăla din lacrimi amărăciunea de pe urma plăcerilor venite de la ele. (Duhurile răutăţii sunt duhuri neliniştite şi aduc nelinişte, pentru că n-au tăria unei existenţe nesfârşite şi plenare în ele însele. Omule e expus şi el aceste nelinişti, echivalentă cu frica, dacă nu se întâlneşte în duhul său cu Dumnezeu, viaţa nesfârşită, care i se comunică.)

ˇ Când pacea gândurilor e tulburată de duhurile răutăţii îndată sunt trimise fără încetare şi săgeţile aprinse ale poftei împotriva minţii, care aleargă sprinten spre înălţimi, de către dracii vânători şi iubitori de trup. Iar mintea fiind oprită astfel din mişcarea de cele de sus, cade în mişcări necuvenite şi amestecate. Şi aşa trupul începe să se răzvrătească fără rânduială împotriva duhului, trăgând mintea cu gâdilături şi cu aprinderi şi dorind s-o înmormânteze în groapa plăcerilor. Şi dacă n-ar scurta Domnul Savaot zilele acelea şi dacă n-ar dărui slugilor Sale puterea răbdării, nu s-ar mântui nici un trup. (Matei. 24,22)

ˇ Dracul mult iscusit şi preaviclean al curviei(se face unora cădere şi groapă de noroi, altora bici şi ciomag drept, şi iarăşi altora, cercare şi chin sufletului. Cel dintâi lucru poate fi văzut la începătorii care-şi poată încă jugul nevoinţei cu trândăviei şi fără grijă. Cel de-al doilea, la cei ce se află în mijlocul sporirii în virtute şi se întind spre ea încă cu oarecare lenevire. Iar al treilea, la cei ce şi-au întins aripa minţii până la contemplare şi s-au săltat bine spre nepătimirea mai desăvârşită. Deci fiecăruia i s-a rânduit de sus după folosul lui.

ˇ Cădere şi groapă de noroi se face dracul curviei celor ce străbat viaţa călugărească cu nepăsare totală. Mădularele acestora sunt aprinse de el în văpaia şi-n pofta curviei şi le aduce prilejuri pentru împlinirea voii trupului, chiar fără unirea cu alt trup. Despre acestea este ruşine a şi gândi şi a şi grăi. Aceştia sunt nebuni cu trupul, după cum s-a spus, şi mănâncă roadele plăcerii sărate şi ochii lor sunt plini de întuneric, iar la cele mai înalte, pe drept cuvânt, nu ajung. Tămăduirea lor, dacă o voiesc, stă în focul pocăinţei şi în zdrobirea inimii curate. Aceasta aduce scăparea de cel rău şi curăţă sufletul de pete şi-l face moştenitor al milei lui Dumnezeu. Înţeleptul Solomon, dându-ne să înţelegem aceasta, a zis: Leacul opreşte păcate multe (Eccl. 10,4).

ˇ Bici şi ciomag se face, cu dreptate, acest duh, celor desăvârşiţi în cea dintâi nepătimire prin înţelepciunea lucrătoare şi celor ce-au sporit spre cele mai de sus şi mai desăvârşite. Când slăbeşte încordarea nevoinţei lor prin lenevire şi se abat spre privirea fără pază a celor supuse simţurilor şi deschid intrarea poftei pentru lucrurile omeneşti, atunci e trimis biciuitorul acesta împotriva lor, din bunătatea cea mai mare a lui Dumnezeu faţă de ei. Acesta începe să lovească pe cei ce cugetă astfel, cu gânduri de-ale poftei trupeşti. Nerăbdând ei aceasta, se întorc cu sârguinţă iarăşi spre cetăţuia lor, spre lucrarea şi atenţia încordată, şi se apucă cu şi mai multă râvnă de lucrurile care mântuiesc, printr-o silinţă şi mai ostenitoare. Căci nu vrea Dumnezeu cel Preabun ca sufletul care a ajuns până aici să se întoarcă cu totul la simţirea lumească, ci voieşte să păşească neîncetat spre cele dinainte şi să purceadă cu sârguinţă spre lucrurile mai desăvârşite, ca să nu se apropie biciul răutăţii de cortul lui.

ˇ Cercare, ghimpe şi chin li se face, după orânduirea de sus, acest duh, acelora a căror primă nepătimire s-a săltat spre cea de a doua. Aceasta, pentru ca supăraţi de el, să-şi aducă aminte de neputinţa firească şi să nu se mândrească, cum zice Scriptura, pentru mărimea descoperirilor prin vedere (2 Cor. 12, 7); ci văzând legea trupului care se oşteşte împotriva legii minţii lor (Rom. 7, 23), să se scuture chiar şi de amintirea simplă a păcatului, de teamă să nu primească simţirea spurcăciunii de la amintirea ei şi să nu slăbească puterea văzătoare a minţii lor şi să cadă de la înălţimea contemplaţiei.

ˇ De sufletele care s-au curăţit de curând, obişnuieşte să se apropie mai mult duhul poftei şi al mâniei. Din ce pricină? Ca să scuture roadele Duhului care au odrăslit în ele. Deoarece bucuria eliberării aduce o oarecare slăbire şi împrăştiere în aceste suflete. Înţelepciunea care le cârmuieşte cu folos, voieşte să atragă pururi spre sine, prin darurile sale, cugetarea lor şi să rămână neclintite în smerita cugetare, ca nu cumva din multa libertate şi din bogăţia darurilor să se înalţe faţă de alţii, sau să li se pară că au câştigat acest palat al păcii din puterea şi înţelegerea lor. De aceea dă voie acestor duhuri să sară asupra sufletelor amintite, în vreme ce ea se retrage. Cuprins în felul acesta de teama căderii, sufletele se pironesc în păzirea fericitei smeritei cugetări. Aflând că sunt înjugate cu trupul şi sângele, caută în chip firesc cetăţuia lor, în care sunt păzite nevătămate prin puterea Duhului.

ˇ După boala patimii care stăpâneşte în noi şi după putreziciunea păcatului aflătoare în noi, sunt şi încercările care vin asupra noastră. Iar paharul amărăciunii judecăţilor lui Dumnezeu ni se dă mai aspru sau mai milos. Dacă materia păcatudui aflătoare în noi poate fi uşor tămăduită şi înlăturată, fiind alcătuită din gânduri iubitoare de plăcere sau de viaţă, paharul încercărilor care ni se dă de către Doctorul sufletelor noastre este amestecat cu milă, ca unora ce suntem ispitiţi de gânduri omeneşti şi suferim încă cele omeneşti. Dar dacă este o materie greu de vindecat şi zace în adânc şi lucrează putreziciunea spre moarte, fiind alcătuită din gânduri de trufie şi de mândria cea mai mare, ni se dă paharul în toată asprimea mâniei, ca boala mistuită şi subţiată în focul ispitelor ce vin una după alta să se depărteze din sufletele noastre, prin smerenia ce o aduc. Spălând astfel sărăturile gândurilor prin lacrimi, ne vor arăta curaţi, în lumina smerefiei, Doctorului sufletelor noastre. (Mândria e încăpăţânare în propria izolare, e învârtitoare; de aceea trebuie înmuiată prin încercări mai grele, pe când pofta de plăceri e slăbiciune şi, nefiind susţinută de încăpăţânare, e mai uşor de tămăduit. Mândria e tămăduită numai de smerenie. Iar smerenia se câştigă cel mai greu. Dar ea e împreunată cu adevărata cunoaştere a lui Dumnezeu, sau cu vederea luminii Lui, care nu poate fi dobândită până ce cineva e preocupat prea mult de sine.)

ˇ Cei ce se nevoiesc nu pot scăpa de valurile necontenite ale ispitelor, dacă nu-şi recunosc neputinţa lor şi nu se socotesc pe ei înşişi străini de toată dreptatea şi nevrednici de toată mângâierea, de toată cinstea şi de toată odihna. (Un alt paradox al fiinţei umane: în eforturile nevoinţei celei mai încordate, credanciosul îşi trăieşte în modul cel mai accentuat neputinţa sa. De aceea caută să ajungă prin rugăciune la puterea lui Dumnezeu.) Căci ţinta lui Dumnezeu, Doctorul sufletelor noastre, este să fim pururi smeriţi şi întristaţi pentru nevrednicia noastră, străini de tot omul şi următori ai patimilor Domnului. Căci El era blând şi smerit cu inima şi vrea să umblăm şi noi în blândeţea şi smerenia inimii, pe calea poruncilor Lui.

ˇ Smerenia nu se dobândeşte prin încovoierea grumazului, prin râncezeala coamei, sau prin haina neîngrijită, aspră şi soioasă, în care mulţi scot că stă toată virtutea; ci ea vine din inimă zdrobită şi stă în duh de smerenie, după David: Duhul umilit, inima înfrântă şi smerită, Dumnezeu nu le va urgisi (Ps. L,19).

ˇ Altceva este vorbirea smerită, altceva smerenia şi altceva smerita cugetare. Vorbirea smerită şi altceva smerita cugetare. Vorbirea smerită şi smerenia le dobândesc nevoitorii prin toată neplăcuta pătimire şi prin ostenelile din afară ale virtuţii; căci ele sunt îndreptate numai spre lucrarea şi spre nevoinţa trupească. De aceea, aflându-se sufletul în starea smereniei, când vine ispita, se tulbură. Dar smerita cugetare, fiind un lucru dumnezeiesc şi înalt, vine numai în cei ce au trecut de mijloc, prin sălăşluirea Mângâietorului, adică în cei ce au sporit prin toată smerenia pe calea atotaspră a virtuţii.

ˇ Smerita cugetare, pătrunzând în adâncurile sufletului şi căzând ca un bolovan greu într-însul, îl apasă şi îl frânge cu atâta putere, încât îl apasă şi îl frânge cu atâta putere, încât îi stoarce toată tăria într-un pârâu nereţinut de lacrimi; (Lacrimile sânt semnul că sufletul şi-a înmuiat învârtoşarea închisorii în sine, că s-a eliberat pe sine, că s-a deschis Duhului dumnezeiesc. Relaţia intimă cu altă persoană, dar mai ales cu Dumnezeu, se manifestă într-o stare de simţire, opusă rigidităţii. Acum e simţit Dumnezeu. Smerenia e simţită într-adevăr ca un bolovan greu, care apăsându-i nevoitorului propria fiinţă îi înmoaie tăria învârtoşată, prefăcând-o în şiroaie de lacrimi. Numai aşa sufletul se deschide lui Dumnezeu.) iar mintea i-o curăţă de toată întinăciunea gândurilor, făcând-o să ajungă la vederea lui Dumnezeu, ca Isaia, şi sub lucrarea Lui. Căci zice Isaia: Vai mie că sunt pierdut. Căci era fiind şi având buze spurcate, locuiesc în mijlocul unui popor cu buze necurate. Şi am văzut pe Domnul Savaot cu ochii mei (Isaia 6,5).

ˇ Când vorbirea smerită coboară în adâncul tău, atunci vorbirea înaltă se înrădăcinează în adâncul inimii tale, atunci vorbirea smerită de la suprafaţă sau din lăuntru e lepădată de la tine. (Când smerenia se sălăşluieşte în suflet, nu te mai interesează vorbirea smerită din afară, prin care vrei încă să pari că eşti smerit; dar nici vorbirea smerită din adânc. Vrei mai bine să taci, pentru că simţi că orice cuvânt te-ar putea pune în relief.) Când însă te îmbogăţeşti de sus cu smerita cugetare, atunci încetează atât smerenia din afară, cât şi vorbirea smerită a limbii, după cuvântul lui Pavel: Când va veni ceea ce e desăvârşit, va înceta ceea ce e din parte (1 Cor 13,10).

ˇ Să nu socoteşti cu uşurinţă că este smerit cu inima nici cel ce spune lucruri smerite într-o înfăţişare de smerenie şi modestie; nici cel ce spune lucruri înalte şi măreţe să nu-l socoteşti că e plin de toată trufia şi îngâmfarea şi nechinuit lăuntric de ele. Din roadele lor să-i cunoşti pe ei.

ˇ Roadă Duhului Sfânt este dragostea, bucuria, pacea, bunătatea, îndelungă-răbdarea, credinţa, blândeţea, înfrânarea. Iar roadă duhului potrivnic este ura, întristarea lumească, nestatornicia sufletului, tulburarea inimii, răutatea, cugetul iscoditor, descurajarea, mânia, necredinţa, pizma, multa mâncare, beţia, bârfirea, osândirea, pofta ochilor, îngâmfarea şi trufia sufletului. Deci din aceste roade să-ţi fie cunoscut pomul. Şi în felul acesta vei cunoaşte neîndoielnic al cărui duh este cel ce te întâmpină. Semnele acestora sunt vădite şi de glasul Domnului: Omul bun, zice, din visteria bună a inimii sale scoate cele bune (Matei 12,35), fiindcă după cum e pomul aşa e şi roada.

ˇ În cei în care sunt şi se văd roadele Sfântului Duh, în aceia este şi sălăşluirea lui Dumnezeu. În aceştia este şi un izvor netulburat al cuvântului împreunat cu înţelepciune şi cu cunoştinţă, fie că sunt auziţi vorbind smerit, fie că grăiesc cele înalte. Dar în cei în care nu se văd roadele şi darurile acestui Duh, ci ale celui dimpotrivă, în aceştia este întunerecul cunoştinţei de Dumnezeu, roi de patimi şi sălăşluirea duhurilor vrăjmaşe, fie că sunt văzuţi grăind şi purtându-se cu smerenie, fie grăind cele înalte şi purtând haine de preţ şi înfăţişare aleasă.

ˇ Adevărul nu stă în feţe, înfăţişări şi cuvinte, nici nu se odihneşte Dumnezeu în acestea, ci în inimi înfrânte, în duh de smerenie şi în suflete luminate de cunoştinţa lui Dumnezeu. Căci se întâmplă să vedem uneori pe cineva acoperindu-se în afară sub cuvinte şi folosindu-se de vorbe smerite faţă de alţii, pentru a vâna lauda de la oameni, iar în lăuntru e plin de viclenie şi de răutate şi de ţinerea de minte a răului aproapelui; precum se întâmplă uneori să vedem pe cineva luptându-se în afară pentru dreptate prin cuvinte înalte de înţelepciune, şi ridicându-se împotriva minciunii sau a călcării legilor dumnezeieşti, iar în lăuntru e plin de cuviinţă, de smerenie şi de dragoste faţă de aproapele; ba uneori se şi laudă în Domnul, după cuvântul lui Pavel: Lăudându-mă, în Domnul mă voi lăuda, întru neputinţele mele (2 Cor. 12,9). (Smerenia nu trebuie să oprească pe cineva de a lupta pentru dreptatea altora cu cuvinte înţelepte şi cu multă iscusinţă şi putere, dar să nu pretindă pentru sine nimic şi să nu se socotească lucru mare pentru ceea ce face, ci ca împlinind o slujire obligatorie în faţa lui Dumnezeu. Cu atât mai puţin trebuie să împiedice smerenia, propovăduirea cuvântului lui Dumnezeu cu putere.)

ˇ Dumnezeu a judecat că trebuie să-şi pregătească prin Duhul Său din neam în neam prooroci şi prieteni pentru clădirea Bisericii Sale. Dacă şarpele cel vechi şi-a vărsat veninul păcatului în urechile oamenilor, iar prin el se pricinuieşte pierirea sufletelor, cum nu va ridica Cel ce a zidit inimile noastre una câte una, câte un sărac din puţinătatea pământului? El ridică din gunoiul patimilor câte un sărac, care poartă sabia Duhului, adică cuvântul lui Dumnezeu (Efeseni 7,17), spre ajutorarea moştenirii Lui. Deci pe drept cuvânt cei ce au început să se smerească, lepădându-se de ei înşişi, se ridică spre înălţimea cunoştinţei şi primesc de sus cuvânt de înţelepciune, ca să binevestească, cu putere de la Dumnezeu, mântuire Bisericii Sale.

ˇ Cunoaşte-te pe tine însuţi! Iar aceasta este adevărata smerenie, care ne învaţă să cugetăm smerit, ne frânge inima şi ne învaţă să lucrăm şi să păzim această stare. (Creştinismul a legat dictonul acesta al filozofiei eline, cu smerenia în faţa lui Dumnezeu. Numai cel smerit în faţa infinităţii lui Dumnezeu se cunoaşte pe sine cu adevărat, sau vice-versa.) Iar dacă nu te-ai cunoscut încă pe tine, nu ştii încă nici ce este smerenia, nici nu te-ai atins de adevărata lucrare şi pază. Căci a te cunoaşte pe tine este sfârşitul lucrării virtuţilor. (Virtuţile sunt drumul spre cunoaşterea de sine, pentru că sunt drumul spre cunoaşterea şi trăirea infinităţii iubitoare a lui Dumnezeu. Vârful virtuţilor este smerita cugetare, iar în ea se arată adevărata cunoaştere de sine. Se identifică astfel făptuirea morală cu progresul în cunoaşterea de sine. În afară de această făptuire, nu se poate cunoaşte cineva pe sine. Cunoaşterea de sine nu e o chestiune intelectuală. Numai în fapte poţi cunoaşte ce poţi şi ce nu poţi şi numai în faptele împlinite cu credinţa în Dumnezeu, prin Dumnezeu şi cu ajutorul Lui, poţi cunoaşte înaintarea în Dumnezeu şi te poţi cunoaşte nu ca o realitate mărginită, ci indefinită. Cel ce vorbeşte cu laudă de sine şi de faptele sale e străin de sine, nu se cunoaşte în toată adâncimea sa indefinită, legată de infinitatea lui Dumnezeu.)

ˇ Cel ce s-a săltat de la curăţie la cunoştinţa lucrurilor, s-a cunoscut pe sine, după cuvântul: cunoaşte-te pe tine însuţi! Iar cel ce a ajuns la cunoştinţa raţiunilor zidirii şi a lucrurilor dumnezeieşti şi omeneşti a cunoscut cele din jurul lui şi cele din afară pe el, dar pe sine însuşi încă nu. (Cunoaşterea de sine, fiind însoţită de smerita cugetare, este îmbinată şi cu cunoaşterea raţiunilor lucrurilor. Căci credinciosul nu se cunoaşte pe sine şi nu cugetă smerit despre sine, dacă nu vede în faţa sa raţiunile duhovniceşti ale creaturilor. Cunoaşterea de sine e legată astfel cu cunoaşterea raţiunilor lucrurilor, care devin lăuntrice credinciosului îmbogăţindu-l şi deschizându-i sinea sa infinităţii dumnezeieşti.)

ˇ Altceva sunt eu şi altceva cele ce ţin de mine. De asemenea altceva sunt cele ce ţin de mine şi altceva cele privitoare la mine. Apoi altceva sunt cele privitoare la mine şi altceva cele din afară de mine. Eu sunt cel ce zic: sunt al lui Dumnezeu şi sunt văzut ca suflet înţelegător, nemuritor şi cuvântător, ca unul ce am minte care naşte cuvântul şi care e nedespărţită şi de-o fiinţă cu sufletul. Cele ce ţin de mine sunt vrednicia împărătească, stăpânitoare, cuvântătoare şi libertatea voinţei. Iar cele privitoare la mine sunt toate câte le aleg prin hotărârea liberă: îndeletnicirea agricolă, comercială sau filozofică. În sfârşit cele din afară de mine sunt toate câte dau cinste şi nobleţe pământească vieţii: bogăţia, slava, cinstea, bunăstarea, mărimea slujbelor, sau cele dimpotrivă: sărăcia, lipsa de slavă, lipsa de cinste şi insuccesele.

ˇ Tot cele ce s-a cunoscut pe sine s-a odihnit de la toate lucrurile sale cea după Dumnezeu şi a intrat în locul sfânt al lui Dumnezeu şi al smereniei. (Cunoaşterea de sine şi smerita cugetare coincid nu numai cu contemplarea raţiunilor lucrurilor, ci şi cu lucrarea conştientă la locul cel sfânt unde este Dumnezeu sau infinitatea Lui, în inimă. În conştiinţa neîntreruptă de a se afla în faţa lui Dumnezeu, sufletul săvârşeşte liturghia înţelegătoare sau conştientă, căci nu poate sta în faţa lui Dumnezeu fără a-i jertfi Lui toate şi chiar pe sine însuşi, din puterea jertfei lui Hristos, pentru a-L cunoaşte cu adevărat pe Dumnezeu şi pe sine însuşi şi a se uni cu El.) Iar cel ce s-a cunoscut încă pe sine, prin smerită cugetare şi cunoştinţă, călătoreşte încă cu osteneală şi sudoare în viaţă. Aceasta dorind şi David să o înţelegem, a zis: Aceasta este osteneala înaintea mea, până ce voi intra în locul cel sfânt al lui Dumnezeu (Ps. L22, 16,17).

ˇ Când ajunge cineva de se cunoaşte pe sine însuşi (iar pentru aceasta are trebuinţă de multă pază din afară şi de oprire de la lucrurile lumeşti şi de cercetarea conştiinţei), îndată vine în suflet oarecare smerenie dumnezeiască mai presus de cuvânt, aducând în inimă zdrobire şi lacrimi de umilinţă fierbinte, încât cel ce stă în lucrarea ei se socoteşte pe sine: pământ, cenuşă, vierme şi nu om; ba încă nevrednic chiar de viaţa duhovnicească. Aceasta din pricina covârşirii acestui dar al lui Dumnezeu. Iar învrednicindu-se cineva să petreacă multă vreme în acest dar, se umple de altă beţie negrăită: de umilinţa inimii şi pătrunde în adâncul smeritei cugetări. Acesta, ieşind din sine, nesocoteşte toate mâncările din afară, ca şi băutura şi veşmintele trupului, necăutând cele peste trebuinţă, ca unul ce s-a schimbat cu schimbarea dreptei celui Preaînalt.

ˇ Cel mai mare bun dintre virtuţi este smerenia. Pe cei în care se sădeşte aceasta prin pocăinţă curată, având însoţitoare şi rugăciunea cu înfrânare, îi face îndată slobozi de robie şi dăruieşte puterilor lor pace. Aflându-se aceştia într-o asemenea stare, cuvântul lor se umple de limpezimea cunoştinţei lui Dumnezeu şi ajung la vederea tainelor Împărăţiei lui Dumnezeu şi a raţiunilor zidirii. Dar pe măsură ce pătrund în adâncurile Duhului, străbat şi în adâncul smeritei cugetări. (Înaintarea în smerita cugetare, fiind o înaintare în cunoaştere de sine, în cunoaşterea neputinţei proprii, e şi o înaintare în adâncurile puterii Duhului. Sinea cunoscută întru smerenia sau în puţinătatea ei e o sine din ce în ce mai transparentă, o inimă curăţită de orice pată sau de orice învârtoşare, care o face nestrăvezie şi nesimţitoare la prezenţa lui Dumnezeu cel infinit, pentru că se menţine ea însăşi îngroşată la mărginirea ei exclusivă.) Iar din aceasta le creşte cunoştinţa măsurilor proprii. Cunosc neputinţa firii omeneşti şi li se înmulţeşte dragostea de Dumnezeu şi de aproapele, încât socotesc că este un lucru sfânt să se izbăvească chiar şi de simpla îmbrăţişare şi de apropierea petrecerii împreună. (Dragostea de aproapele poate să fie intensă şi vibrantă şi totuşi să evite atingerile trupeşti, îmbrăţişările, apropierile. O dovedeşte aceasta suferinţa pătrunzătoare pentru necazurile altora, pentru neputinţele lui. Această dragoste a devenit cu totul duhovnicească, fără să fie mai puţin intensă, mai puţin duioasă. În această dragoste poate avea loc o comunicare, o interpenetrare lăuntrică cu mult mai adâncă decât cea prilejuită de îmbrăţişările trupeşti, care pot rămânea simplu exterioare.)

ˇ Nimic nu întraripează aşa de mult sufletul oamenilor către dragostea lui Dumnezeu şi către iubirea de oameni, ca smerita cugetare, umilinţa şi rugăciunea curată. Cea dintâi le frânge duhul, îi face să le izvorască pâraie de lacrimi şi, aducând puţinătatea omenească sub ochi, îi învaţă să-şi cunoască măsurile lor. A doua curăţeşte mintea de cele materiale şi luminează ochii inimii şi face sufletul întreg luminos. Iar cea din urmă uneşte pe omul întreg cu Dumnezeu şi-l face să petreacă împreună cu îngerii, să guste dulceaţa bunătăţilor veşnice ale lui Dumnezeu, să guste dulceaţa bunătăţilor veşnice ale lui Dumnezeu, îi dă visterii de taine mari şi, aprinzându-l de iubire, îl înduplecă să îndrăznească să-şi pună sufletul pentru prietenii săi, ca unul ce s-a ridicat mai presus de hotarele puţinătăţii trupeşti.

ˇ Umilinţa se deosebeşte de smerenie, prin simţirea micimii tale până aproape de topirea ta, până la o extremă înmuiere a fiinţei în faţa măreţiei nesfârşite a lui Dumnezeu. Ea e o străpungere a inimii care produce lacrimi, pentru că această străpungere merge până la măduva fiinţei, făcând străveziu pe Dumnezeu prin subţirimea fiinţei noastre.

ˇ Cel ce a cucerit această cetăţuie de pe vârf nu poate fi ţinut de lanţurile simţirii lucrurilor, nu vede nici una din desfătările vieţii; nu deosebeşte pe cel evlavios de cel neevlavios; ci precum Dumnezeu face să plouă şi face să răsară soarele peste drepţi şi nedrepţi, peste răi şi buni (Matei 5,45), aşa şi el îşi trimite şi-şi întinde razele dragostei către toţi şi nu-şi îngustează inima, ci şi-o lărgeşte în iubirea tuturor. El se simte strâmtorat şi chinuit că nu poate atâta bine cât vrea. Din aceasta porneşte ca din Eden un fel de alt izvor al umilinţei spre smerită cugetare, spre nepătimire şi spre înălţarea la rugăciunea neîmprăştiată; un izvor care adapă faţa întregii zidiri gândite a lui Dumnezeu.

ˇ Lumina Duhului dumnezeiesc, sălăşluită în suflet, obişnuieşte să se depărteze din pricina trândăviei, a nepurtării de grijă şi a nepăsării arătată în cuvinte şi mâncări. (Sălăşluirea Duhului Sfânt împreună cu umilinţa este una cu o delicateţe extremă a sufletului, contrară grosolăniei manifestată în nepăsare, lăcomie şi trufie. În cazul din urmă sufletul se umple de fiare şi devine asemenea lor.) Negrija la mâncări şi mustul hranei, ca şi neînfrânarea limbii şi nepaza ochilor, obişnuiesc să alunge din suflet lumina şi să ne facă întunecaţi. Iar umplându-ne noi de întuneric, îndată încep să umble prin sufletul nostru toate fiarele câmpului inimii noastre şi toţi leii sau gândurile patimilor, căutând cu răcnet hrana pentru patimi şi să răpească comoara aşezată în noi de Duhul. Iar înfrânarea care ne este prietenă cu adevărat şi rugăciunea care ne face îngeri, nu numai că nu lasă nimic din acestea să intre în suflet, ci păstrează şi lumina Duhului nestinsă în jurul minţii, iar inima o face liniştită şi curată şi izvor de dumnezeiască umilinţă, pe când sufletul îl lărgeşte spre dragostea lui Dumnezeu şi-l uneşte întreg cu Hristos întreg, prin bucurie şi feciorie.

ˇ Să nu zici în inima ta: îmi este cu neputinţă să dobândesc de aici înainte curăţia fecioriei, după ce am căzut în stricăciunea şi nebunia trupului în multe chinuri. Căci unde se stăruie cu ostenelile pocăinţei şi cu căldura inimii în greau pătimire şi curg râuri de lacrimi din umilinţa inimii, acolo se dărâmă toate întăriturile, se stinge tot focul patimilor şi se săvârşeşte renaşterea de sus, prin venirea Mângâietorului; şi sufletul se face iarăşi palat al curăţiei şi al fecioriei. Coborându-se apoi Dumnezeu în acesta, printr-o lumină şi bucurie negrăită, şi şezând pe înălţimea minţii lui ca pe un tron de slavă, dă pacea Sa puterilor lui, zicând: Pace vouă, din partea patimilor care vă războiesc; pacea Mea dau vouă, ca să vă mişcaţi potrivit cu firea; pacea Mea o las vouă, (Ioan 14,27), ca să vă desăvârşiţi mai presus de fire. Deci tămăduind cele trei părţi ale sufletului prin întreitul dar al păcii şi ridicându-l pe acesta la desăvârşirea întreită şi unindu-l cu Sine, îl face întreg feciorelnic şi frumos, învăluindu-l în buna mireasmă a mirului curăţiei. Şi zice către el: Scoală-te şi apropie-te de Mine, frumoasa Mea porumbiţă, prin înţelepciunea cu fapta, că iată iarna patimilor a trecut; furtuna gândurilor de plăcere s-a dus odată cu ea; florile virtuţilor s-au arătat cu buna mireasmă a cugetărilor în pământul inimii tale. Ridică-te şi vino aproape de Mine, în cunoştinţa contemplării naturale. Vino porumbiţa Mea, sub acoperământul şi în întunericul teologiei tainice şi al credinţei tale tare ca piatra, în Mine, Dumnezeul tău (Cânt. cânt. 2,10-14).

ˇ Bine este a muri lumii şi a vieţui lui Hristos. Căci altfel nu poate cineva să se nască de sus, după cuvântul Domnului. Iar dacă nu se naşte de sus, nu poate nici intra în Împărăţia cerurilor (Ioan 3,5). Această naştere însă vine din ascultarea de părinţii duhovniceşti. Căci de nu vom da întâi chip în noi seminţiei cuvântului prin învăţătura părinţilor şi nu ne vom face fii ai lui Dumnezeu prin ei, nu vom putea să ne naştem de sus. Aşa s-au născut cei doisprezece din Hristos cel Unul, iar cei şaptezeci s-au născut din cei doisprezece şi s-au făcut fii ai lui Dumnezeu şi Tatălui, după cuvântul Domnului: Voi sunteţi fiii Tatălui Meu Celui din ceruri (Matei 5,45). De aceea şi Pavel zice către noi: Măcar că aveţi mulţi învăţători, dar nu mulţi părinţi. Eu v-am născut pe voi, fiţi următorii mei (1 Cor. 4,15).

ˇ A nu asculta de părintele duhovnicesc după pilda Fiului, Care s-a făcut ascultător Tatălui până la moarte şi cruce (Filip. 2,8), înseamnă a nu te naşte de sus. Iar cel ce nu s-a făcut fiu iubit al unui părinte bun, cum va fi părinte, dacă nu s-a născut prin cuvânt şi Duh de sus? Cum va fi şi el părinte bun al unor fii buni şi cum va naşte copii buni, după chipul bunătăţii părintelui lor? Iar dacă nu e aşa, fără îndoială cum e pomul, aşa va fi şi roada.

ˇ Lipsa evlaviei este puiul atotrău al iubirii celei rele de argint al pizmei. Iar dacă nu e rea, cu atât mai mult cea care-l naşte. Căci ea face pe fiii oamenilor să preţuiască mai mult dragostea aurului decât dragostea lui Hristos şi înfăţişează pe Făcătorul materiei mai mic decât materia. Căci îi înduplecă să slujească mai mult materiei decât lui Dumnezeu, pe cei ce aduc închinare făpturii în locul Făcătorului şi schimbă adevărul lui Dumnezeu în minciună. Iar dacă această boală e un rău aşa de mare, încât primeşte ca un al doilea nume pe cel de slujire la idoli, nu întrece orice răutate sufletul care boleşte de bună voie de aceasta?

ˇ Dacă iubeşti aurul, nu iubeşti pe Hristos. Iar dacă nu iubeşti pe Hristos şi iubeşti aurul, ia seama cui te face asemenea acest tiran? Aceluia care era ucenic, dar fără credinţă, care era prieten, dar s-a arătat vânzător şi şi-a bătut joc de Stăpânul tuturor şi a căzut ca un nevrednic din credinţa şi din dragostea faţă de El şi s-a rostogolit în adâncul deznădejdii. Teme-te de pilda aceluia şi ascultă de mine şi fugi de aur şi de dragostea lui, ca să poţi câştiga pe Hristos, dacă te iubeşti pe tine. Căci ştii locul unde a ajuns cel ce a căzut.

ˇ Nu te grăbi niciodată să ajungi în scaun de întâistătător prin aur sau prin ajutorul oamenilor şi prin rugăminţi, fără chemare de sus, chiar dacă te ştii în stare să foloseşti sufletelor. Căci acestea trei te vor urmări şi una din ele te va ajunge: sau îţi va veni asupra nemulţumirea şi mânia lui Dumnezeu prin felurite greutăţi şi necazuri, căci nu vor lupta împotriva ta numai oameni, ci şi aproape toată zidirea şi-ţi va fi viaţa plină de suspin; sau vei fi scos de multă necinste de cei mai tari ca tine; sau vei muri fără vreme, fiind tăiat de la viaţa aceasta.

ˇ Nu poate să dispreţuiască cineva slava şi necinstea şi să ajungă deasupra plăcerii şi durerii, de nu se va hotărî să privească spre sfârşiturile lucrurilor. Căci când va vedea toată slava, plăcerea, desfătarea, bogăţia şi bunăstarea că sfârşesc în nimic şi tuturor le urmează şi pe toate le strică moartea, atunci, dispreţuind deşertăciunea vădită a tuturor lucrurilor omeneşti, îşi va întoarce simţurile (sufletului) spre sfârşiturile lucrurilor dumnezeieşti şi se va prinde de ele. Căci ele sunt cu adevărat şi nu se pot strica nicidecum. Iar prinzându-se de acestea, se ridică deasupra durerii şi plăcerii: a durerii, ca unul ce a biruit iubirea de plăcere, de slavă şi de bani a sufletului; a plăcerii, ca unul ce a lepădat simţirea lumii şi, drept urmare, fie că e slăvit, fie că e dispreţuit, rămâne acelaşi. Căci fie că se află în dureri, fie în odihna trupului, pentru toate mulţumeşte lui Dumnezeu şi nu se coboară cu gândul la cele de jos.

ˇ Cel ce se nevoieşte trebuie să-şi cunoască mişcările şi preocupările sufletului chiar şi din visurile lui şi să aibă grijă de starea lui. Căci după preocuparea omului din lăuntru şi după grijile lui sunt şi mişcările trupului şi nălucirile minţii. Dacă cineva are sufletul iubitor de cele materiale şi de plăceri, îşi năluceşte câştiguri de lucruri şi de bani, sau chipuri de femei şi împreunări pătimaşe, din care vine îmbrăcămintea pătată şi întinăciunea trupului. Iar dacă are sufletul lacom şi iubitor de argint, vede totdeauna aur şi pe acesta îl doreşte, se lăcomeşte după dobânzi şi le aşază în visterii şi e osândit ca un om fără milă. Dacă are un suflet înclinat spre mânie şi duşmănie, este urmărit de fiare şi de şerpi veninoşi şi e năpădit de temeri şi de spaime. Iar dacă îşi are sufletul îngâmfat de slavă deşartă, îşi năluceşte laude şi primiri din partea mulţimii, scaune de stăpânire şi de conducere şi le socoteşte, chiar când e treaz, pe ce încă nu le are, ca şi când le are sau le va avea cu siguranţă. Dacă e cu sufletul plin de mândrie şi de trufie, se vede pe sine purtat în trăsuri strălucitoare şi uneori zburând în văzduh şi pe toţi îi vede tremurând de covârşirea puterii lui. La fel şi omul iubitor de Dumnezeu, fiind sârguincios întru lucrarea virtuţii şi drept în nevoinţele pentru evlavie şi cu sufletul curat de pofta celor materiale, vede în visuri sfârşiturile înfricoşătoare. Rugându-se pururi, el se ţine în stare de umilinţă şi de pace cu sufletul şi cu trupul şi când se trezeşte, vede pe obrajii săi lacrimi, iar pe buzele lui are cuvinte către Dumnezeu.

ˇ Dintre cele ce ni se nălucesc în somn, unele sunt simple visuri, altele vederi, iar altele descoperiri. Visurile sunt toate cele care nu rămân neschimbate în închipuirea minţii, ci se amestecă, se alungă şi se schimbă des dintr-unul într-altul. Din ele nu vine nici un folos pentru cei ce şi le nălucesc, şi după trezire se destramă. Pe acestea trebuie să şi le dispreţuiască cei ce se nevoiesc. Vederile sunt cele care rămân neschimbate şi nu se prefac dintr-una într-alta, ci rămân întipărite în minte şi neuitate timp îndelungat; de asemenea, cele care arată sfârşituri ale lucrurilor viitoare şi aduc sufletului folos prin umilinţă şi din vedenii înfricoşătoare, făcând pe cel ce are să-şi adune mintea şi să tremure de vederea înfricoşătoare şi neschimbată a celor ce i se arată. La acestea trebuie să fie cu luare-aminte cei ce se nevoiesc. Iar descoperirile sunt vederile sufletului curat şi luminat, în afară de toată simţirea, care au ca cuprins lucruri şi înţelesuri dumnezeieşti minunate, desluşirea unor taine ascunse ale lui Dumnezeu şi dezlegarea unor mari întrebări ce ni se pun, precum şi schimbarea obştească a unor lucruri lumeşti şi omeneşti.

ˇ Dintre cele pomenite, cele dintâi sunt ale oamenilor iubitori de cele materiale şi de trup, al căror dumnezeu e pântecele şi săturarea fără măsură, a căror întunecime de minte vine dintr-o viaţă fără de grijă şi tocită de patimi şi cărora le stârnesc dracii năluciri, bătându-şi joc de ei. Cele de al doilea sunt ale căror sârguincioşi şi curăţiţi în simţirile sufletului, care prin cele ce li se arată sunt dăruiţi cu înţelegerea lucrurilor dumnezeieşti şi cu sporirea în oricare. Iar cele din urmă sunt ale celor desăvârşiţi, care stau sub lucrarea Duhului dumnezeiesc şi sunt uniţi cu Dumnezeu datorită sufletului lor ajuns la cunoaşterea lui Dumnezeu (datorită sufletului teolog). (Cele trei trepte ale vieţii duhovniceşti se cunosc şi după cele trei feluri de arătări din somn: visuri, vederi şi descoperiri. În cele din urmă are loc o iniţiativă accentuată a Duhului Sfânt).

ˇ Nu toţi au vederi adevărate în somn, nici nu se întipăresc acestea în mintea tuturor, ci numai aceia care sunt curaţi cu mintea şi limpeziţi în simţurile sufletului şi care aleargă spre contemplarea naturală; numai aceia care nu au nici o preocupare de lucrurile vieţii şi nici o grijă pentru viaţa de aici; aceia ale căror îndelungate flămânziri i-au dus la înfrânarea cuprinzătoare şi ale căror sudori şi osteneli după Dumnezeu au aflat, în locul cel sfânt al lui Dumnezeu, cunoştinţa lucrurilor şi odihna înţelepciunii celei mai înalte; aceia a căror viaţă îngerească e ascunsă la Dumnezeu şi a căror înaintare s-a suit de la sfânta linişte la treapta proorocilor Bisericii lui Dumnezeu. Despre acestea a vorbit Dumnezeu şi lui Moisi: De va fi proroc între voi, Mă voi arăta lui în somn, şi în vedere voi grăi către el (Numeri 12,6). Iar către Ioil: Şi va fi după acestea că voi vărsa din Duhul Meu peste tot trupul şi fiii voştri şi fiicele voastre vor prooroci şi bătrânii voştri vor avea visuri şi tinerii voştri vor avea vedenii (Ioil 2,28).

ˇ Câtă vreme sufletul e dezbinat în el însuşi şi puterile lui se mişcă fără rânduială, câtă vreme n-a primit în sine razele dumnezeieşti, nu s-a învrednicit nici de eliberarea din robia cugetului trupesc şi nu s-a bucurat nici de pace. Dacă a încetat de curând războiul patimilor neastâmpărate, sufletul are nevoie de multă tăcere a buzelor, încât să zică asemenea lui David: Eu ca un surd n-am auzit şi ca un mut nu mi-am deschis gura mea (Ps.37,14). Trebuie să fie pururi trist şi să umble mâhnit pe calea poruncilor lui Hristos, cât e supărat de vrăjmaşi, şi să aştepte venirea Mângâietorului, prin care primind umilinţa şi lacrimile care-l spală, va dobândi cununa libertăţii.

ˇ Mintea curăţită de tot noroiul se face sufletului cer înstelat de înţelesuri strălucitoare şi atotluminoase şi Soarele dreptăţii luminează în ea, trimiţând în lume razele luminoase ale cunoştinţei de Dumnezeu (ale teologiei). Iar raţiunea acestei minţi, făcându-se curată, scoate din adâncul Înţelepciunii raţiunile simple şi neamestecate ale lucrurilor şi descoperirile lămurite ale celor ascunse, înfăţişând-le minţii, pentru a cunoaşte care este adâncul, înălţimea şi lărgimea cunoştinţei lui Dumnezeu. Şi mintea, primindu-le pe acestea la sânul ei în chip firesc, face cunoscute adâncurile Duhului, prin cuvânt, tuturor celor ce au Duh dumnezeiesc în cele din lăuntru şi dă pe faţă vicleniile dracilor şi povesteşte tainele Împărăţia cerurilor (Ps. 29, 12-13).

ˇ Dorinţele şi imboldurile trupeşti le opreşte înfrânarea şi aprinderile inimii le răceşte citirea dumnezeieştilor Scripturi, le smereşte rugăciunea neîncetată şi le potoleşte, ca un untdelemn, umilinţa.

ˇ Nimic nu face pe om aşa de mult împreună-vorbitor cu Dumnezeu ca rugăciunea curată şi nematerială. (E rugăciunea fără gânduri şi chipuri împrumutate de la lucruri. Această rugăciune nu mai are nimic care să se intercaleze între minte şi Dumnezeu, care să întrerupă dialogul Ei cu El, care să facă mintea să se mărginească după chipul lucrurilor şi să nu mai vadă prin infidelul ei infinitatea dumnezeiască.) Pe cel ce se roagă cu gândul, ea îl ştie unit fără împărtăşire cu Cuvântul, atunci când sufletul şi l-a spălat cu lacrimi şi l-a îndulcit cu dulceaţa umilinţei şi l-a luminat cu lumina Duhului.

ˇ E bună şi cantitatea în cântarea rugăciunilor, atunci când e stăpânită de stăruinţă şi luare-aminte. Dar ceea ce dă viaţă sufletului este calitatea; aceasta pricinuieşte şi roada. Iar calitatea cântării şi rugăciunii stă în a se ruga cineva cu duhul şi cu mintea. Şi se roagă cineva cu mintea când, rugându-se şi cântând, priveşte la înţelesul ce se află în dumnezeiasca Scriptură şi primeşte prin aceste urcuşuri de înţelesuri în inima sa, prin cugetări vrednice de Dumnezeu. Sufletul, fiind răpit de acestea în chip înţelegător în văzduhul luminii, e luminat şi curăţit tot mai mult şi se ridică întreg spre ceruri, unde vede frumuseţile bunătăţilor rânduite sfinţite. Aprinzându-se de dorinţa acestora, îndată sloboade din ochi rodul rugăciunii şi lacrimile încep să-i curgă sub lucrarea de lumină făcătoare a Duhului. (Cunoaşterea cea mai înaltă de Dumnezeu şi lacrimile fac casă bună. Căci e o cunoaştere prin vedere a bunătăţii iubirii lui Dumnezeu ce ne aşteaptă, sau ni se dăruiesc în parte încă de acum. Mai bine zis e o cunoaştere şi o simţire a iubirii nesfârşite a lui Dumnezeu, care nu se poate să nu stoarcă lacrimi. Iar această cunoaştere prin vedere şi prin trăire are loc în starea rugăciunii mintale sau înţelegătoare, a rugăciunii care reprezintă starea de dialog direct a minţii cu Dumnezeu, de adunare a minţii în indefinitul ei în faţa infinităţii iubirii lui Dumnezeu. Ca şi sfântul Simeon, dascălul său, Nichita uneşte strâns lumina Duhului, sau vederea nesfârşitului dumnezeiesc, cu lacrimile, şi pe amândouă cu rugăciunea, ca nemijlocită convorbire a sufletului cu Dumnezeu cel preadulce în manifestarea iubirii Lui nesfârşite.) Gustul acestora e atât de dulce, încât cel ce s-a făcut părtaş de ele uită uneori şi de hrana trupească. Acesta este rodul rugăciunii, care răsare în sufletele celor ce se roagă, din calitatea gândită a cântării.

ˇ Unde se vede roada Duhului, acolo este şi calitatea gândită a rugăciunii. Şi unde e calitatea aceasta, acolo e foarte bună şi cantitatea cântării. Iar unde nu se arată rodul, e seacă şi calitatea. Şi dacă aceasta este uscată, de prisos este şi cantitatea, care deşi înseamnă deprinderea trupului, totuşi nu aduce celor mai mulţi nici un câştig.

ˇ Rugându-te şi cântând psalmi Domnului, ia aminte la viclenie. Căci dracii sau ne înşală, furişându-ne în simţirea sufletului să spunem unele în locul altora, abătând stihurile psalmilor spre hulire, ca să zicem cu gura cele ce nu se cuvin; sau, făcând noi începutul psalmilor, pun sfârşit cuvântului nostru, risipindu-le pe celelalte din minte; sau ne întorc mereu la acelaşi stih, nelăsându-ne, din pricina uitării, să găsim stihul următor al psalmului; sau, aflându-ne la mijlocul psalmului, iau deodată din mintea noastră toată amintirea stihurilor rostite, încât nici nu ne mai aducem aminte de stihuri am avut în gură şi nu mai putem să le aflăm şi să le aducem iarăşi pe limbă. Iar aceasta o fac ca să ne arunce în negrijă şi în trândăvie şi ca să zădărnicească roadele rugăciunii noastre, punându-ne în minte că s-a făcut târziu. Tu însă stăruieşte cu putere şi urmăreşte psalmul cu şi mai multă linişte, ca să culegi folosul rugăciunii din stihuri, prin vedere (contemplare), şi să te îmbogăţeşti cu luminarea Duhului, care se iveşte în sufletele celor ce se roagă. (Se stăruie asupra rugăciunii prin cuvinte şi psalmodiere şi asupra legăturii ei cu contemplaţia, care se iveşte din aprofundarea în înţelesul cuvintelor. E necesară rostirea stăruitoare a cuvintelor rugăciunii, căci prin aceasta se face un efort şi se ţine cugetarea la înţelesurile din ele, al căror cuprins niciodată nu se epuizează. Altfel, sub pretextul unei contemplări nemijlocită de cuvintele rugăciunii rostite, se produce o împrăştiere neglijentă a cugetării şi nu se dobândeşte o adâncire în aceleaşi înţelesuri inepuizabile exprimate prin rugăciune. Nu trebuie să rostim nici cuvintele rugăciunii fără concentrarea minţii, dar nu trebuie să neglijăm, sub pretextul contemplării, nici rostirea cuvintelor rugăciunilor.)

ˇ Când ţi s-ar întâmpla una ca aceasta în vreme ce te rogi cu luare-aminte, să nu te leneveşti şi să cazi în nepăsare, nici să nu preţuieşti mai mult odihna trupului decât folosul sufletului, luând seama că e ceasul târziu. Ci unde ţi se va întâmpla robirea minţii, acolo să stai pe loc. Dacă ţi s-ar întâmpla spre sfârşitul psalmului, revino din nou cu toată râvna la început şi, pornind de la început, urmăreşte iarăşi psalmul pe calea lui, chiar dacă ţi s-ar întâmpla de mai multe ori într-un ceas robirea minţii. Făcând tu aceasta, dracii nu vor putea suferi răbdarea stăruinţei şi încordarea râvnei tale, ŗi umplându-se de ruşine, se vor depărta de la tine.

ˇ Să cunoşti fără greşeală că rugăciunea neîncetată este aceea care nu se isprăveşte din suflet toată ziua şi toată noaptea. Ea nu se arată privitorilor în întinderea mâinilor, sau în înfăţişarea trupului şi în sunetul limbii, ci se face cunoscută celor ce ştiu să înţeleagă, în meditaţia cugetării, în lucrarea minţii şi în pomenirea lui Dumnezeu cu umilinţă stăruitoare.

ˇ Cineva poate să stăruie pururi în rugăciune, când îşi are gândurile adunate în minte întru pace şi evlavie multă, săpând în ele adâncurile lui Dumnezeu şi căutând să guste de acolo preadulcea băutură a vederii (contemplării). Dacă lipseşte această pace, nu poate. Căci rugăciunea neîncetată a dobândit-o numai acela ale cărui puteri sufleteşti înaintează prin cunoştinţă.

ˇ De cânţi rugăciune lui Dumnezeu şi un frate stă la uşa chiliei tale şi bate, să nu pui mai presus fapta rugăciunii decât fapta dragostei şi să treci cu vederea pe fratele tău. Căci acest lucru nu e plăcut lui Dumnezeu. El vrea untdelemnul iubirii şi nu jertfa rugăciunii. Lăsând deci darul rugăciunii, dă cuvânt de iubire fratelui, slujindu-l pe el. Apoi, întorcându-te, adu darul tău Tatălui duhurilor, cu lacrimi şi cu inimă zdrobită şi duh drept se va înnoi în cele din lăuntru ale tale.

ˇ Taina rugăciunii nu se săvârşeşte în vreme şi în loc hotărât. Căci de hotărăşti cele ale rugăciunii în ceasuri şi timpuri şi locuri, timpul rămas în afară îşi varsă veninul în alte lucruri ale deşertăciunii. (Timpul este prilejul unui dialog necontenit cu Dumnezeu. Altfel nu înaintăm prin el spre Dumnezeu, nu e legat de veşnicie, ci devine fără rost. Desigur că dialogul acesta, fiind un dialog al iubirii, toată fapta de iubire dă timpului un rost, îl scapă de deşertăciune. Altfel timpul rămâne deşert şi-şi varsă veninul deşertăciunii în toate preocupările noastre.) Rugăciunea înseamnă mişcarea necontenită a minţii în jurul lui Dumnezeu; fapta ei stă în învârtirea sufletului în jurul lucrărilor dumnezeieşti; iar sfârşitul ei e lipirea cugetării de Dumnezeu şi înălţarea la un singur duh cu El, după regula şi cuvântul apostolului.

ˇ Chiar dacă ţi-ai omorât mădularele şi ţi-ai înviat sufletul prin duh şi te-ai învrednicit de daruri mai presus de fire de la Dumnezeu, să nu-ţi laşi puterea cugetătoare a sufletului să lenevească, ci obişnuieşte-o să-şi mişte pururi amintirea în jurul păcatelor ce le-ai săvârşit şi a chinurilor iadului şi socoteşte-te cu mintea vrednic de osândă. Învârtindu-ţi astfel mintea în acestea şi socotindu-se aşa, îţi vei păstra duhul înfrânt şi vei avea în tine izvorul umilinţei, izvorând râurile harului dumnezeiesc, iar pe Dumnezeu căutând la tine şi dându-ţi din Duhul Său pentru sporirea inimii tale.

ˇ Postul cu dreaptă socoteală, având ca însoţitoare privegherea împreunată cu cugetarea şi cu rugăciunea, face pe cel ce se nevoieşte cu el să ajungă repede la hotarul nepătimirii, când acesta îşi are sufletul inundat de lacrimi pentru prisosinţa smereniei şi când arde de dragostea lui Dumnezeu. Pe cel ajuns aici, postul îl duce la pacea duhului care este mai presus de orice minte slobodă şi-l uneşte prin dragoste cu Dumnezeu.

ˇ Cel ce s-a predat pe sine de bunăvoie ostenelilor pentru virtute şi străbate cu căldură calea nevoinţei se învredniceşte de mari daruri de la Dumnezeu. De aceea, înaintând spre mijloc, ajunge la descoperiri şi vederi dumnezeieşti. Şi se face întreg cu atât mai luminat şi mai înţelept, cu cât îşi întinde mai mult osteneala nevoinţelor. Dar cu cât urcă spre înălţimea vederii, cu atât stârneşte mai mult şi pizma cea mare a dracilor pierzători împotriva sa. Căci nu rabdă aceştia să vadă om strămutat în fire de înger. Din pricina aceasta întind împotriva lui, când acesta nu bagă de seamă, săgeata ascuţită a părerii de sine. Dacă va descoperi viclenia şi va fugi în cetatea smereniei, dispreţuindu-se pe sine, va scăpa de pierzania mândriei şi va intra la limanurile mântuirii. De nu se va întâmpla aşa, ci va fi părăsit de sus, va fi dat duhurilor care-l cer spre pedepsirea fără de voie, fiindcă nu s-a lăsat cercat de cea de bunăvoie. Iar aceste duhuri sunt iubitoare de plăcere, iubitoare de trup, viclene şi pline de mânie. Ele îl umilesc cumplit prin necazurile pe care le aduc, până ce-şi va cunoaşte neputinţa sa, şi plângând va scăpa de încercări şi va zice şi el cu David: Bine este că m-ai smerit pe mine, ca să văd dreptăţile Tale (Ps. CXVIII,71).

ˇ Dumnezeu nu vrea ca noi să fim pururi înjosiţi de patimi, ci, urmăriţi de ele ca de nişte iepuri, să-l socotim numai pe El stâncă de scăpare. Căci altfel n-ar fi zis: Eu am zis: dumnezei sunteţi şi toţi fii ai Celui preaînalt (Ps. LXXXI, 6). El mai vrea să fim şi ca nişte cerbi care aleargă pe munţii înalţi ai poruncilor Sale şi însetează după apele de viaţă făcătoare ale Duhului. În felul acesta, precum aceia mâncând prin fire şerpii, prefac în chip ciudat prin căldura din multa alergare firea veninoasă a lor în colţ de iarbă, fără să se vatăme, aşa şi noi, primind în pântecele cugetării orice gând pătimaş, să-l prefacem prin alergarea însetată pe calea poruncilor lui Dumnezeu şi cu puterea Duhului şi prin predarea noastră lui Dumnezeu, în faptă bine mirositoare şi mântuitoare a virtuţii, ca să ne arătăm ca unii ce ne robim tot cugetul, prin faptă, ascultării lui Hristos. Căci lumea de sus are trebuinţă, pentru a se umple, nu de oameni pământeşti şi nedesăvârşiţi, ci de cei duhovniceşti şi desăvârşiţi, care aleargă spre bărbatul desăvârşit al plinătăţii lui Hristos.

ˇ Cel ce se învârteşte pururi în loc şi nu vrea să se mişte mai departe, se aseamănă catârului ce se mişcă pe acelaşi loc în jurul maşinii de treierat. Căci cel ce se nevoieşte pururi cu trupul şi se îndeletniceşte numai cu deprinderea trupului, prin toată greaua pătimire, se păgubeşte cât se poate de mult fără să bage de seamă, neînţelegînd scopul voii dumnezeieşti. Deprinderea trupească, după Pavel (1Tim. 4,8), spre puţine foloseşte, până ce nu e înghiţit cugetul trupesc de pâraiele pocăinţei şi nu vine în trup omorârea de viaţă făcătoare a Duhului şi nu împărăţeşte legea Duhului în trupul nostru cel muritor. Dar evlavia sufletului, care se vede prin cunoştinţa lucrurilor şi a ramurilor nemuritoare, adică a cugetărilor dumnezeieşti, ca un pom al vieţii în lucrarea înţelegătoare a minţii, curăţia trupului, neprihănirea, înfrânarea cuprinzătoare, smerita cugetare, umilinţa, dragostea, sfinţenia, cunoştinţa cerească, înţelepciunea cuvântului şi vederea lui Dumnezeu. Deci cel ce a înaintat de la multa deprindere la o astfel de desăvârşire a evlaviei, a trecut Marea Roşie a patimilor şi a intrat în pământul făgăduinţei, în care curge laptele şi mierea cunoştinţei lui Dumnezeu, desfătarea nesecată a sfinţilor.

ˇ Cel ce nu s-a hotărât să se ridice din cele din parte şi spre puţin folositoare şi să se suie spre cele întru totul folositoare, mănâncă încă pâinea de orz întru sudoarea feţei sale, după orânduirea de sus a lui Dumnezeu. De aceea sufletul lui nu simte dorul manei cunoscute cu mintea şi a apei care curge din piatra lovită pe seama lui Israel. Dar cel ce a auzit cuvintele: Sculaţi să mergem de aici (1 Ioan 14,31) şi trezit, de glasul Învăţătorului, s-a sculat de la lucrarea ostenitoare şi a încetat să mai mănânce din pâine durerii, acela, lepădându-se de simţire, şi, gustând din paharul înţelepciunii lui Dumnezeu, a cunoscut că bun e Domnul, ca unul care, după ce a împlinit legea poruncilor în slujirea Cuvântului, s-a urcat în foişor, aşteptând pogorârea Mângâietorului.

ˇ Trebuie să păşim spre cele ce ne stau înainte după rândurile şi treptele vieţii înţelepte. Trebuie să urcăm cu sârguinţă spre ceea ce e aşezat mai sus, ca unii să ne mişcăm neîncetat în jurul lui Dumnezeu şi nu cunoaştem niciodată vreo oprire în mersul spre mai bine. De la nevoinţa cu fapta să înaintăm la contemplaţia naturală a zidirii. De la aceasta trebuie să urcăm la cunoaşterea tainică a lui Dumnezeu şi să ne odihnim în ea de toate faptele deprinderii trupeşti, ca unii ce ne-am ridicat încă cunoştinţa acestei drepte socoteli (discernământ) şi încă nu ştim să păşim spre cele ce ne stau înainte şi să ne întindem spre ceea ce e mai desăvârşit, suntem încă mai răi decât cei din lume, care nu cunosc regula înaintării de la vrednicia pe care o au, nici statornici urcuşului până ce se vor urca ce e deasupra celorlalte vrednicii (trepte) şi-şi vor odihni acolo dorul lor.

ˇ Descoperă ochii mei şi voi înţelege minunile legii Tale (Ps. CXVIII, 18), strigă către Dumnezeu cel acoperit de ceaţa cugetului pământesc. Căci neştiinţa minţii pământeşti, fiind o ceaţă şi un întuneric adânc ce acoperă vederea sufletului, îl face pe acesta întunecat şi înnegurat de nu poate înţelege cele dumnezeieşti şi omeneşti, nefiind în stare să privească spre razele luminii dumnezeieşti, sau să se bucure de bunătăţile acelea pe care ochiul nu ne-a văzut şi urechea nu le-a auzit şi la inima omului nu s-au suit (1 Cor. 2,9). Dezvăluindu-i-se ochii prin pocăinţă, sufletul vede acestea în chip curat, le aude întru cunoştinţă şi le pricepe cu înţelegerea. (Pocăinţa dă sufletului de a se cunoaşte şi de a cunoaşte tot mai bine şi pe Dumnezeu însuşi. Pocăinţa e descoperirea adâncurilor sale în legătură cu adâncurile lui Dumnezeu, de care depinde adâncimea sa şi din care se hrăneşte.) Dar nu numai atât, ci pune şi trepte ale acestor înţelesuri în inima sa şi, gustând din dulceaţa lor, îşi limpezeşte cunoştinţa. Iar prin cuvânt de înţelepciune de la Dumnezeu, descrie tuturor bunătăţile minunate ale lui Dumnezeu, pe care le-a gătit celor ce-L iubesc pe El şi îndeamnă pe toţi să vină la împărtăşirea de ele, prin multe nevoinţe şi lacrimi.

ˇ Darurile Duhului Sfânt fiind şapte, Scriptura începând de la cel dintâi, le numără de la înţelepciune şi coboară spre sfârşit până la frica dumnezeiască a Duhului. Deci zice: Duhul înţelepciunii, duhul înţelegerii, duhul sfatului, duhul puterii, duhul cunoştinţei, duhul evlaviei şi duhul temerii de la Dumnezeu (Isaia 11,2). Noi însă trebuie să începem de la temerea care curăţeşte, adică de la frica de chinuri, ca prin acestea, depărtându-ne mai întâi de rău şi curăţindu-se prin pocăinţă de petele păcatului, să ajungem la frica duhului cea curată, mergând pe calea ce duce la ea şi odihnindu-ne în ea în toată lucrarea virtuţii.

ˇ Astfel citesc Scripturile cei începători în viaţa de evlavie, astfel cei ce au înaintat până la mijloc şi astfel cei ce au alergat până la desăvârşire. Celor dintâi citirea le este pâinea de la masa lui Dumnezeu, care susţine inimile lor în sfintele nevoinţe ale virtuţii şi le dă vigoarea tăriei pentru lupta cu duhurile care pricinuiesc patimile, şi-i face luptări viteji împotriva dracilor, ca să poată zice: Gătit-ai înaintea mea masă împotriva celor ce mă necăjesc pe mine (Ps. 22,5). Celor de-al doilea, le este vin din potirul dumnezeiesc învelind inimile lor şi scoţându-i din ei înşişi prin puterea înţelesurilor şi ridicându-le mintea de la litera care-i ca să cerceteze adâncurile duhului ei şi să le fie întreagă născătoare şi descoperite de înţelesuri, încât să poată spune şi aceştia, cu drept cuvânt: Paharul Tău mă îmbată cu tăria lui (Ps. 22,5). Iar celor din urmă, le este untdelemn al Duhului dumnezeiesc, înfrăgezindu-le sufletul, îmblânzindu-l şi smerindu-l prin covârşirea iluminărilor dumnezeieşti şi ridicându-l mai presus de slăbiciunea trupului, ca să poată striga şi ei, bucurându-se: Vărsat-ai untdelemnul peste capul meu şi mila Ta mă va urma în toate zilele vieţii mele (Ps. 22,5,6).

ˇ Cuvântul lui Dumnezeu, făcându-se trup şi dând subzistenţă firii noastre în Sine şi aflându-se om desăvârşit, afară de păcat, a îndumnezeit-o, zidind-o pe aceasta din nou, ca Dumnezeu desăvârşit. Şi fiind Raţiune a primei Minţi şi Dumnezeu, s-a unit cu partea raţională a firii omeneşti, dându-i aripi ca să zboare la înălţime şi să cugete şi să gândească la cele dumnezeieşti. (Raţiunii omeneşti i se deschid prin faptul că e personalizată în Raţiunea ipostatică dumnezeiască, înălţimile nesfârşite ale vieţii lui Dumnezeu şi înţelesurile adâncite în Dumnezeu ale tuturor lucrurilor create şi susţinute de El şi în El.) Dar fiind şi foc, a întărit puternic cu focul fiinţial şi dumnezeiesc iuţimea firii omeneşti, împotriva patimilor şi a dracilor. În sfârşit, fiind ţinta dorinţei întregii firi raţionale şi odihna poftei ei, a lărgit partea poftitoare a firii noastre, ca să se poată împărtăşi de bunătăţile vieţii veşnice cu dragoste plină de simţire. Şi aşa, înnoind omul întreg în Sine, l-a făcut din vechi nou, ca să nu mai poarte în starea reînnoită nici un motiv de învinovăţire a Cuvântului ziditor. (În Fiul lui Dumnezeu întrupat nu e numai ceea ce corespunde raţiunii noastre, ca să o readucă pe aceasta, prin întrupare, la dreapta ei folosire, ci şi ceea ce corespunde mâniei şi poftei firii omeneşti. De aceea El a readus şi mânia firii noastre la dreapta ei folosire împotriva păcatului şi a readus şi pofta noastră la poftirea a ceea ce merită să fie poftit şi a lărgit şi a adâncit această poftă ca să poată dori şi să se poată desfăta de infinitatea vieţii şi iubirii dumnezeieşti.)

ˇ Liturghisind Cuvântul în Sine rezidirea noastră, s-a jertfit El însuşi pe Sine pentru noi prin cruce şi moarte şi dă pururi trupul Său neprihănit să fie jertfit şi ni-L îmbie în fiecare zi spre hrană susţinătoare de suflet. Astfel, mâncând trupul şi bând sângele preacinstit al Său, putem să ajungem, întru simţirea sufletului, prin împărtăşire, mai buni decât suntem. Amestecaţi cu acestea, suntem prefăcuţi din ceea ce e mai mic în ceea ce e mai mare şi uniţi în chip îndoit cu Cuvântul îndoit, adică prin trup şi suflet raţional, cu Dumnezeu cel întrupat şi de-o fiinţă cu noi după trup, ca să nu mai fim ai noştri, ci ai Celui ce ne-a unit pe noi cu Sine, prin masa nemuritoare, şi ne-a făcut să fim prin lucrare ceea ce este El prin fire.

ˇ Drept aceea, dacă ne vom apropia să mâncăm din pâinea aceasta şi să bem din potirul acesta prin cele două puteri ale firii, după ce ne-am făcut cercaţi întru ostenelile virtuţilor şi ne-am curăţit prin lacrimi, Cuvântul îndoit se amestecă cu noi întreg, întru blândeţe, prefăcându-ne în ai Săi, ca unul ce e întrupat şi de-o fiinţă cu noi, după omenitate; şi îndumnezeindu-ne întregi prin raţiunea cunoştinţei, şi făcându-ne ai Săi, ca pe unii ajunşi de un chip cu Sine şi fraţi cu El, Care e Dumnezeu şi de-o fiinţă cu Tatăl. Dar dacă se apropie de noi, aflându-ne amestecaţi cu conţinutul patimilor şi pătaţi de întinăciunea păcatului, ne arde şi ne topeşte întregi care mistuie în chip firesc păcatul şi taie viaţa noastră nu cu voia bunătăţii Sale, ci silit de dispreţul nesimţirii noastre.

ˇ Domnul, apropiindu-se în chip nevăzut, călătorind împreună cu toţi cei ce-au început să umble pe calea poruncilor Sale prin iubirea de înţelepciune cea lucrătoare, ajutându-le ca unora ce au cugetul nedesăvârşit, iar sufletul le şovăie în cele ale virtuţii. Iar cât priveşte pe cei ai căror ochi sufleteşti sunt ţinuţi încă de nu văd sporirea lor, pentru că nu văd că Domnul călătoreşte cu ei şi lucrează împreună cu ei să se izbăvească de patimi, şi le întinde o mână de ajutor spre dobândirea a toată virtutea, dar înaintează în nevoinţele evlaviei şi ajung prin smerenie la nepătimire, Cuvântul nu voieşte ca ei să se oprească aici, slăbiţi de ostenelile virtuţilor, ci să meargă mai departe şi să urce la contemplaţie. De aceea, hrănindu-i cu măsură, cu pâinea lacrimilor, îi binecuvântează cu lumina umilinţei şi le deschide mintea ca să înţeleagă adâncul Scripturilor dumnezeieşti şi prin aceasta să cunoască firile şi raţiunile lucrurilor. Apoi se retrage îndată de la ei, ca ei să se ridice şi să caute cu şi mai multă sârguinţă să afle care este cunoştinţa lucrurilor şi înălţarea ce le vine din ea. Şi căutând-o ei aceasta cu sârguinţă, se ridică la o slujire mai înaltă a Cuvântului, şi vestesc tuturor învierea Cuvântului, pe care au cunoscut-o prin lucrare şi contemplaţie.

ˇ Cu dreptate osândeşte Cuvântul zăbava celor ce întârzie multă vreme în ostenelile deprinderii şi nu vor să se strămute de la ea şi să urce la treapta mai înaltă a vederii, zicându-le: O, voi nepricepuţilor şi zăbavnici cu inima a crede (Luca 24,25) în Cuvântul, Care poate să descopere contemplaţia naturală celor ce umblă cu duhul în adâncurile Duhului. Căci a nu voii să treci de la nevoinţele începătoare la cele mai desăvârşite şi de la trupul literei dumnezeieştii Scripturi, la înţelesul Cuvântului, e semnul unui suflet leneş şi care n-a gustat Cuvântul dumnezeiesc, ci cugetă lucru mare despre sporirea sa. Acestui suflet nu i va spune numai, ca unuia ce-şi poartă stinsă candela sa: Du-te şi cumpără untdelemn de la cei ce vând (Matei 25,9), ci i se va închide uşa de la cămara de nuntă, zicându-i-se: Du-te, nu ştiu de unde eşti (Matei 25,12).

ˇ Când Cuvântul lui Dumnezeu vine la sufletul căzut, ca în cetatea Betaniei, ca să învie mintea lui omorâtă de păcat şi îngropată sub stricăciunea patimilor, atunci înţelepciunea şi dreptatea, scufundate în întristare de moartea minţii, vin plângând înaintea Lui şi zic: Dacă erai aici la noi, păzind şi supraveghind, fratele nostru nu ar fi murit (Ioan 11,21), adică n-ar fi murit fratele nostru mintea, din pricina păcatelor. Apoi dreptatea se grăbeşte să hrănească Cuvântul cu multă grijă şi cu lucrarea poruncilor, şi întinde masa felurită şi bogată a grelei pătimiri. Iar înţelepciunea, nesocotind toate celelalte griji şi greaua pătimire ostenitoare, şi-a ales lucrarea minţii şi voieşte să şadă să asculte mişcările cuvântului cunoscute cu mintea şi înţelesurile lui descoperite prin contemplaţie. De acea, pe cea dintâi Cuvântul o primeşte să se nevoiască pentru a-l hrăni la masa iubirii de înţelepciune lucrătoare şi felurită, dar o mustră totdeauna că se îngrijeşte de multe chipuri ale grelei pătimiri şi se îndeletniceşte cu ceea de la puţine foloseşte; şi îi spune că un lucru e de trebuinţă să fie căutat pentru slujirea Cuvântului: să supună ceea ce e rău, gândului bun şi să prefacă cugetul pământesc al trupului în cuget duhovnicesc, prin sudorile virtuţii. Pe cealaltă o laudă şi şi-o apropie în chip firesc, ca pe una ce şi-a ales partea cea bună a cunoştinţei Duhului, prin care, zburând deasupra lucrurilor omeneşti, pătrunde la adâncurile lui Dumnezeu (1 Cor. 2,10) şi scoate de acolo mărgăritarul Cuvântului şi priveşte visteriile ascunse ale Duhului, fapt din care i se naşte o bucurie negrăită, care nu se va lua de la dânsa.

ˇ Sufletul raţional se împarte, cum s-a spus, în trei, dar se vede în două. Căci o latură a lui e raţională, iar alta pătimitoare. Latura raţională a lui, fiind după chipul Ziditorului, nu poate fi ţinută, văzută şi hotărnicită de simţuri, fiind în afara şi în lăuntrul lor. Prin ea sufletul este în comunicare cu puterile înţelegătoare şi dumnezeieşti şi tinde prin fire spre Dumnezeu, ca spre modelul său prin sfinţita cunoştinţă a lucrurilor şi se ridică la împărtăşirea de frica dumnezeiască. Iar latura pătimitoare a sufletului se amestecă cu simţurile, fiind supusă patimilor şi plăcerilor. Prin ea este în comuniune cu firea supusă simţurilor, care se hrăneşte şi creşte, se împărtăşeşte de aer, de răceală, de căldură şi de mâncare spre dăinuire, viaţă, creştere şi sănătate. De aceea, schimbându-se împreună cu acestea, e cucerită uneori de pofte neraţionale, abătându-se de la mişcarea cea după fire, alteori se înfurie şi e dusă de mânia neraţională, care-l face pe om să nu mănânce, să nu bea, să se supere şi iarăşi să se bucure, îndulcindu-se de desfătări şi întristându-se de necazuri. Pe drept cuvânt, latura aceasta a sufletului se numeşte pătimitoare, fiind pusă la încercare de patimi. Deci când muritorul acesta va fi înghiţit de viaţă (1 Cor. 15,54) Cuvântului, biruind cel mai bun, atunci şi viaţa lui Iisus se va arăta în trupul nostru muritor, aşezând în noi moartea de viaţă făcătoare a nepătimirii şi dăruindu-ne nestricăciunea nemuririi întru dorirea Duhului.

ˇ Precum Ziditorul tuturor a avut în Sine, înainte de a face toate din cele ce nu sunt, cunoştinţa, firile şi raţiunile tuturor lucrurilor, ca un Împărat al veacurilor şi ca un mai înainte ştiutor, aşa a făcut şi pe omul plăsmuit după chipul Său ca împărat al zidirii, să aibă raţiunile, firile şi cunoştinţa tuturor lucrurilor în sine. Calitatea uscată şi rece a cărnii o are din pământ prin plăsmuirea ei, căldura sângelui şi starea lui lichidă o are din aer şi din foc. Iar starea lichidă şi răcoroasă a sucurilor o are din apă. De la plante are puterea de creştere, iar de la toate cele vii are puterea hrănitoare. De la dobitoacele necuvântătoare, are latura pătimitoare. De la îngeri, mintea şi raţiunea. De la Dumnezeu are suflarea nematerială, sufletul netrupesc şi nemuritor, văzut în minte, în raţiune şi în puterea Duhului Sfânt spre a fi şi a vieţui.

ˇ Mintea noastră, fiind chip al lui Dumnezeu, are ce-i al său întru sine, când rămâne întru ale sale şi nu se mişcă departe de vrednicia şi de firea sa. De aceea iubeşte să petreacă în cele din jurul lui Dumnezeu şi caută să se unească cu El, de la Care-şi are începutul şi prin Care se mişcă şi spre Care aleargă, prin însuşirile fireşti şi doreşte să-I urmeze în simplitate şi iubirea de oameni. Din aceeaşi pricină, născând şi ea cuvântul, rezideşte ca alte ceruri sufletele oamenilor de acelaşi neam cu sine şi le face tari prin răbdare şi prin virtuţile cu fapta. De asemenea le face vii prin duhul gurii sale, dându-le putere împotriva patimilor stricăcioase. Şi aşa se vădeşte şi ea ziditoare a lumii înţelegătoare, imitând pe Dumnezeu Ziditorul lumii mari. (Omul este un creator în ordinea cunoscută prin gândire, dar nu mai puţin reală decât cea cunoscută cu simţurile. El este creator prin cuvânt ca expresie a iubirii sale. El recrează sufletele semenilor săi, le insuflă viaţă, le dă putere să se reţină de la rău, adică de la înaintarea spre nimic, să se dezvolte în bine sau în existenţă. Dar aceasta o poate face numai în conlucrare cu Duhul dumnezeiesc şi conducând sufletele spre Dumnezeu, izvorul vieţii.) De aceea aude limpede de sus: Cel ce face vrednic din nevrednic este ca gura Mea (Iov 14,4). (Duhul legat de cuvântul omului, adresat semenilor săi, îi face de fapt vii pe aceştia. Iar viaţa aceasta e tărie împotriva patimilor egoiste, împotriva robiei şi slăbiciunii lor şi e relaţie cu Persoana lui Hristos şi a semenilor, relaţie întru care este viaţă. E o căldură care ne este comunicată prin cuvântul de atenţie şi de îmbărbătare al semenilor noştri. Chiar în acest cuvânt se activează comuniunea lor cu noi şi iradierea vieţii lor în noi, care, când este puternică, este din puterea Duhului.)

ˇ Cumplit lucru este neştiinţa şi dincolo de toate cele cumplite, fiind un întuneric de să-l pipăi cu mâna. Ea face sufletele în care intră, întunecate; ea dezbină puterea lui cugetătoare în multe şi desparte sufletul din unirea cu Dumnezeu. Tot ce adună ea este lipsit de raţiune. Căci ne face în întregime neraţionali şi nesimţitori, precum neştiinţa îngroşată se face sufletului covârşit de ea, adânc prăpăstios de iad, în care e adunată toată osânda, durerea, întristarea şi suspinul. Dimpotrivă, cunoştinţa dumnezeiască îi este bucurie şi revărsare nesfârşită de lumină, făcând sufletele în care se sălăşluieşte prin curăţie, luminoase într-un chip dumnezeiesc. Ea le umple de pace, de linişte, de bucurie, de înţelepciune negrăită şi de dragoste desăvârşită.

ˇ Stau şi se mişcă în jurul lui Dumnezeu sufletele care şi-au despovărat cugetarea de cele materiale, iar doimea care se războieşte în toate cu sine însăşi şi-au făcut-o căruţă uşor de mânat care aleargă spre ceruri. (Doimea e alcătuirea omului din suflet şi trup. Când cineva a reuşit să înlăture războiul dintre ele, a făcut-o căruţă care aleargă ca o unitate în sus, purtată de doi cai spre ceruri. Ideea aceasta e de la sfântul Maxim (Ambiqua). Se accentuează prin aceasta apartenenţa mişcării spre Dumnezeu la natura umană.) Ele se mişcă în jurul lui Dumnezeu fără sfârşit, ca în jurul unui centru şi a pricinii mişcării în cerc. În acelaşi timp stau neclintite şi fără aplecare într-o parte sau alta, neputînd să se împrăştie din concentrarea lor, spre cele ale simţurilor şi spre amăgirea de jos a lucrurilor omeneşti. Acesta este sfârşitul desăvârşit al liniştirii. Spre acesta îl duce ea pe cei ce se liniştesc cu adevărat. Astfel mişcându-se, stau, şi stând neclintit, se mişcă în jurul celor dumnezeieşti. Până ce nu se întâmplă aceasta, ne este cu neputinţă nouă celor ce ni se pare că ne liniştim, să avem mintea în afară de cele materiale şi de rătăcire.

ˇ Când ajungem la străvechea frumuseţe a raţiunii, prin toată silinţa şi stăruinţa, şi ne împărtăşim de cunoştinţa şi de înţelepciunea dată nouă de sus prin venirea Duhului, atunci ni se face cunoscută nouă, celor ce putem să vedem în chip firesc, primul izvor şi prima pricină înţeleaptă şi bună a aducerii tuturor la existenţă. Căci nu mai e în noi nimic care s-o învinovăţească din pricina păcatului care chinuieşte făptura prin abaterea ei spre cele rele, când făptura, desfăcându-se de Dumnezeu, s-a surpat şi, căzând de la frumuseţea cea străveche, a căzut de la îndumnezeire, iar păcatul, furişat în ea, i-a dat forma lui neraţională.

ˇ Prima treaptă a celor ce se întind spre propăşiri este cunoştinţa lucrurilor, venită din iubirea de înţelepciune lucrătoare, a doua e cunoştinţa tainelor ascunse de la Dumnezeu, în care sunt introduşi tainic prin contemplarea naturală (a firii). A treia e legătura şi unirea cu Prima lumină, în care se află odihna a toată înaintarea prin înţelepciunea lucrătoare şi prin contemplare.

ˇ Păstrarea neschimbată a asemănării cu Dumnezeu, care vine din curăţirea cea mai deplină şi din multa dragoste a lui Dumnezeu, nu o poate face decât tinderea neîncetată a minţii atotvăzătoare spre Dumnezeu. Iar aceasta se naşte din suflet din liniştea stăruitoare dobândită prin virtuţi, din rugăciunea fără gânduri materiale, neîmprăştiată şi neîncetată, din înfrânarea cuprinzătoare şi din citirea încordată a Scripturilor.

ˇ Dumnezeu este înţelepciune şi pe cei ce umblă în cuvânt şi înţelepciune, îi uneşte cu Sine prin lumină şi-i face dumnezei prin lucrare. Şi precum El a făcut toate prin înţelepciune din lucrare de nimic şi conduce şi ocârmuieşte cu înţelepciune toate ale lumii şi tot cu înţelepciune lucrează pururi mântuirea tuturor celor ce se apropie de El prin întoarcere, aşa şi cel ce s-a învrednicit să se împărtăşească de înţelepciunea cea de sus prin curăţie, face şi lucrează pururi, ca chip al lui Dumnezeu, cu înţelepciune, cele ale voii dumnezeieşti. Ele se adună pe sine de la cele din afară şi împărţite în multe şi-şi înalţă în fiecare zi cugetarea sa, prin cunoştinţa celor negrăite, spre vieţile cu adevărat îngereşti. Şi unificându-şi după putinţă viaţa sa, se uneşte pe sine cu puterile de sus, care se mişcă în chip unitar în jurul lui Dumnezeu; şi prin ele se înalţă, ca prin nişte bune covârşitoare, spre prima obârşie şi cauză.

ˇ Domnul nostru Iisus Hristos creşte împreună cu vârstele duhovniceşti ale celor ce se nevoiesc. Când sunt prunci şi au nevoie de lapte, se zice că se alăptează El însuşi cu laptele virtuţilor începătoare ale deprinderii trupeşti, al cărui folos e prea puţin celor ce au crescut cu virtutea şi leapădă pe încetul pruncia. Când au ajuns la tinereţe şi mănâncă mâncarea tare a contemplaţiei făpturilor, ca unii ce şi-au exercitat simţurile sufletului, se zice că sporeşte şi Hristos cu vârsta şi cu harul şi şade în mijlocul bătrânilor şi le descoperă adâncuri acoperite de întuneric. Iar când au ajuns la bărbatul desăvârşit (Efeseni 4,13), la măsura vârstei plinătăţii lui Hristos, se zice că vesteşte El însuşi tuturor cuvântul pocăinţei şi învaţă popoarele cele ale Împărăţiei cerurilor şi se grăbeşte spre patimi. Căci acesta este sfârşitul oricăruia din cei ce s-au desăvârşit în virtuţi, ca după ce a străbătut toate vârstele lui Hristos, să ajungă la pătimirea încercărilor (ispitelor), asemenea crucii Aceluia.

ˇ Câtă vreme ne aflăm sub stihiile nevoinţei trupeşti, păzindu-ne să nu ne atingem de mâncări, să nu pipăim ceva, să nu privim la frumuseţi, să nu ascultăm cântări, să nu mirosim miresme, ne aflăm sub pedagogi ca nişte prunci, măcar că suntem moştenitori şi stăpâni peste toate cele ale Tatălui. Dar când vine plinirea vremii nevoinţei şi ea se împlineşte prin nepătimire, atunci se naşte în noi Cuvântul din înţelegere curată. (Cuvântul dumnezeiesc ca Persoană apere în noi şi se face vădit înţelegerii noastre când ne-am curăţit de patimi, căci patimile ne ţin legaţi cu deosebire de lucruri ca obiecte şi ne împiedică să intrăm în relaţie adevărată cu persoanele semenilor, dar mai ales cu persoana supremă a lui Hristos. Dar Hristos îşi impune stăpânirea în noi ca raţiune şi cuvânt al Său, întărind raţiunea noastră şi limpezind cuvântul nostru, când am scăpat de patimi. Iar aceasta înseamnă înstăpânirea Duhului în noi, cu puterea şi cu libertatea Lui. În baza acestei libertăţi simţim porunca să-I spunem lui Dumnezeu: Avva, Părinte, ca unii ce ne simţim fraţi cu Hristos.) Şi aceasta se face sub legea Duhului, ca pe noi cei ce suntem sub lege să ne răscumpere din cugetul trupesc şi să ne facă iarăşi fii. Iar înfăptuindu-se aceasta, Duhul strigă în inimile noastre: Avva, Părinte, arătându-se şi făcându-ne cunoscută înfierea şi îndrăznirea cea către Dumnezeu şi Tatăl. De aici înainte Duhul rămâne şi vorbeşte cu noi ca şi cu nişte fii şi moştenitori ai lui Dumnezeu prin Hristos, deoarece nu mai suntem ţinuţi în robia simţurilor (Gal. 4,37).

ˇ Celor ce au sporit în credinţă ca Petru, au ajuns la nădejde că Iacob şi s-au desăvârşit în iubire ca Ioan, Domnul li se schimbă la faţă urcându-se pe muntele înalt al cunoştinţei lui Dumnezeu (al teologiei). Şi îi luminează, arătându-li-se şi înfăţişându-li-se ca Cel ce e Cuvântul curat, asemenea soarelui, iar prin înţelesurile înţelepciunii tainice li se face strălucitor ca lumina. Şi Cuvântul se arată în aceştia stând în mijlocul legii şi al prorociei, unele legiuindu-le şi învăţându-le, iar altele descoperindu-le din visteriile adânci şi ascunse ale înţelepciunii, ba uneori mai înainte văzând şi mai înainte vestind. Pe aceştia îi şi umbreşte Duhul ca un nor luminos şi un glas de tainică cunoştinţă a lui Dumnezeu vine din acel nor la ei, învăţându-i taina dumnezeirii în trei ipostasuri şi spunându-le: Acesta este vârful Meu cel iubit al Cuvântului desăvârşirii, întru care bine am voit; fiţi Mie fii desăvârşiţi în Duh desăvârşit (Matei 17,5).

ˇ Sufletul care dispreţuieşte toate cele de jos şi e rănit în întregime de dragostea lui Dumnezeu, încearcă o ieşire străină şi dumnezeiască (extaz). Căci după ce a văzut limpede firile făpturilor şi raţiunile lor şi a înţeles sfârşiturile lucrurilor omeneşti, nu mai rabdă să fie înăuntrul zidirii şi să fie mai hotărnicit de ceea ce-l mărgineşte. Ci ieşind din hotarele sale şi biruind legăturile simţurilor şi trecând peste firile tuturor, pătrunde, într-o tăcere de negrăit, în întunericul cunoştinţei lui Dumnezeu şi priveşte frumuseţea Celui ce este, în lumina Înţelepciunii negrăite, atât cât i se dăruieşte de ea prin har. Adâncindu-se apoi în chip vrednic de Dumnezeu prin aceste înţelesuri în vederea Lui, se bucură cu frică şi cu dragoste de roadele pomilor nemuritori, adică de cugetările înţelesurilor dumnezeieşti, a căror măreţie şi slavă nu o poate tălmăci niciodată în chip desăvârşit când se întoarce la sine însuşi. Căci stând în chip minunat sub lucrarea Duhului, îşi dă seama, în bucurie şi tăcere de negrăit, de această pătimire vrednică de laudă, dar nu poate tălmăci cum se săvârşeşte această lucrare, sau ce este ceea ce i s-a împărtăşit, i s-a arătat şi i s-a spus; nu poate tălmăci cele negrăite, pe care le-a cunoscut în chip tainic.

ˇ Cel ce-şi seamănă sieşi spre dreptate lacrimi de umilinţă culege ca rod al vieţii o bucurie negrăită. Iar cel ce caută şi aşteaptă pe Domnul până ce vin roadele dreptăţii Lui va secera înmulţit spicul cunoştinţei de Dumnezeu. Şi-l va lumina şi pe el lumina înţelepciunii şi se va face sfeşnic al luminii veşnice ca să lumineze pe toţi oamenii. Acela nu se va lipsi pe sine şi pe alţii de lumina înţelepciunii dăruite lui, ascunzând-o sub obrocul pizmei, ci va semăna cuvinte bune în Biserica credincioşilor, spre folosul celor mulţi şi va împărtăşi toate învăţăturile câte le-a auzit de sus, încredinţate de Duhul dumnezeiesc, şi câte le-a cunoscut îndeletnicindu-se cu contemplarea făpturilor, ca şi câte i-au spus lui părinţii.

ˇ Fiecăruia dintre cei ce se nevoiesc îi vor fi şi i se vor topi, în ziua desăvârşirii sale întru virtute, munţii lucrării poruncilor lui Dumnezeu într-o dulceaţă a veseliei. Căci va împărăţi în Sionul înţelegerii curate. Iar dealurile, adică raţiunile virtuţile, vor izvorî ape, adică dogme, pilde şi simboluri ale lucrurilor dumnezeieşti. Din inima lui va ieşi izvor de înţelepciune negrăită şi va adăpa uscăciunea pârâiaşelor, adică pe oamenii uscaţi de seceta şi de arşiţa patimilor. Atunci va cunoaşte rodul adevărat al cuvintelor Domnului în sine. Căci zice: Cel ce crede în Mine, râuri de apă vie vor izvorî din pântecele lui (Ioan 7,38).

ˇ Cine este Cel ce potoleşte marea patimilor şi opreşte valurile ei? Domnul Savaot, Cel ce scapă din primejdia păcatului pe Cei ce-L iubesc pe El, şi linişteşte furtuna gândurilor; Cel ce pune cuvintele Sale în gura lor şi-i acopere cu umbra mâinilor Sale, cu care a întărit cerul şi a întemeiat pământul. El dăruieşte celor ce se tem de El limbă de învăţătură şi ureche de înţelegere, ca să audă glasul Lui de sus şi să vestească în casa lui Iacob, în Biserica credincioşilor, poruncile Lui. Iar cei ce n-au ochi să vadă razele Soarelui dreptăţii şi ureche să audă cele slăvite ale lui Dumnezeu acu ca parte întunericul neştiinţei şi nădejdea lor este deşartă. Nici unul dintre aceştia nu grăieşte cele drepte, nici nu este întru ei judecată adevărată. Căci au ascultat de cei deşerţi şi de cei ce grăiesc sunete goale. Ei zămislesc pizmă şi nasc bârfire, căci urechile lor sunt netăiate împrejur şi nu pot să audă. De aceea cuvântul cunoştinţei lui Dumnezeu li s-a făcut lor spre osândă şi nu vor să audă pe El.

ˇ Zeciuiala adevărată adusă lui Dumnezeu este Paştele sufletesc, sau trecerea peste toată deprinderea pătimaşă şi peste toată simţirea neraţională. (Paştele înseamnă trecerea prin Marea Roşie şi deci ieşirea din robia Egiptului, spre libertate şi spre ţara făgăduinţei. Simbolic ea înseamnă trecerea peste ceea ce ne închide în robia patimilor, la largul infinităţii lui Dumnezeu şi a libertăţii în ea, din strâmtoarea robiei celor văzute, în care nu se simte bine sufletul.) În vremea acestui Paşte se jertfeşte Cuvântul în contemplarea lucrurilor şi se mănâncă în pâinea cunoştinţei şi se bea preacinstitul Lui sânge în paharul înţelepciunii tainice. Deci cel ce serbează acest Paşti, şi-a jertfit sieşi Mielul care ridică păcatele lumii şi nu va mai muri, ci, după glasul Domnului, va trăi în veac (Ioan 6,52). (Mielul se dă ca jertfă omului credincios în contemplarea lucrărilor; mai bine zis omul însuşi îi jertfeşte sieşi în această contemplare, sau îl coboară la sine în stare de mâncare şi băutură spre sfinţirea lui, prin eliberarea de patimi, prin cunoştinţă şi înţelepciune, care nu-i o cunoştinţă şi o înţelepciune în izolare individuală şi strâmtorată, ci în comunicare cu Cuvântul sau cu Izvorâtorul personal al cunoştinţei, al înţelepciunii şi al libertăţii.)

ˇ Dumnezeiasca Scriptură, înţelegându-se duhovniceşte, şi comorile din ea descoperindu-se prin Sfântul Duh numai celor duhovniceşti, nu poate face vreun om sufletesc să primească descoperirea lor. Căci acesta nu primeşte să cugete sau să asculte, afară de înlănţuirea gândurilor lui, nimic din ceea ce zic alţii. Fiindcă el nu are în sine Duhul lui Dumnezeu, care cercetează adâncurile lui Dumnezeu (1 Cor. 2,10) şi cunoaşte cele ale lui Dumnezeu, ci duhul lumii cel pământesc şi plin de duşmănie şi de pizmă, de ceartă şi de vrajbă. Din această pricină pentru el este nebunie să cerceteze şi să urmărească înţelesul dinăuntru al literei. Căci el nu poate să-l cunoască, fiindcă toate ale dumnezeieştii Scripturi se înţeleg duhovniceşte. El îşi bate joc de lucrurile omeneşti şi dumnezeieşti şi de cei ce le înţeleg pe acestea duhovniceşte. Şi nu-i socoteşte pe aceştia duhovniceşti, nici călăuziţi de Duhul dumnezeiesc, ci născocitori de înţelesuri închipuite. El strică şi răstoarnă cuvintele Scripturilor şi înţelesurile dumnezeieşti ca Dima acela (2 Tim. 4,10). Nu aşa face încă cel duhovnicesc, ci judecă toate sub lucrarea Duhului dumnezeiesc, dar el însuşi nu poate fi judecat de nimeni. Căci în el este mintea lui Hristos, pe care nimeni nu poate să o înţeleagă (1 Cor. 2,14-15).

ˇ Cunoştinţa lui Dumnezeu înseamnă că cel întărit în aceasta, prin smerită cugetare şi rugăciune, a fost cunoscut de Dumnezeu şi s-a îmbogăţit de la Dumnezeu ca cunoştinţa tainelor Lui mai presus de fire. Iar dacă se vede mândrie în jurul Lui, nu a fost zidit prin acestea în ea, ci e purtat de duhul cel pământesc al lumii acesteia. De aceea unul ca acesta, chiar dacă pare că ştie ceva, nu cunoaşte nimic din lucrurile dumnezeieşti precum trebuie să cunoască. Dar cel ce iubeşte pe Dumnezeu şi nu socoteşte nimic mai de preţ decât iubirea de Dumnezeu şi a aproapelui, a cunoscut şi adâncurile dumnezeieşti şi tainele Împărăţiei Lui, cum trebuie să le cunoască cel mişcat de Duhul dumnezeiesc; şi a fost cunoscut de Dumnezeu ca lucrător adevărat al raiului, adică al Bisericii Lui, care împlineşte prin iubire voia lui Dumnezeu, întorcând suflete şi scoţând vrednici din nevrednici, cu cuvântul dat lui prin Sfântul Duh, şi păzind lucrul lui nerăpit, prin smerită cugetare şi umilinţă.

ˇ Cuvântul nu-i duce cu Sine pe toţi slujitorii şi ucenicii Săi la descoperirea tainelor ascunse şi mai mari ale Sale, ci numai pe aceia cărora le-a dat ureche şi le-a deschis ochi de vedere şi le-a limpezit limbă nouă. Pe aceştia luându-i cu Sine şi despărţindu-i pe ceilalţi, care şi ei erau ucenici, urcă pe Muntele Tabor al contemplaţiei şi se schimbă la faţă înaintea lor. Nu-i mai învaţă acum tainic cele ale Împărăţiei cerurilor, ci le arată slava şi strălucirea dumnezeirii, şi lasă să lumineze din El, ca din Soarele dreptăţii, temelia vieţii şi a cuvântului lor în mijlocul Bisericii credincioşilor; iar înţelesurile lor le face albe şi curate ca o lumină prea strălucitoare; şi aşază mintea Sa în ei şi-i trimite să scoată din gură lucruri noi şi vechi spre zidirea Bisericii Sale.

ˇ Tot cel ce scoate cuvinte de folos din gura sa, spre zidirea aproapelui, le scoate din visteriile bune ale inimii sale, fiind el însuşi bun, după cuvântul Domnului. Dar nimeni nu poate fi mişcat să cuvânteze despre Dumnezeu, decât în Duhul Sfânt. Şi nimeni, grăind în Duhul lui Dumnezeu, nu vorbeşte cele potrivnice credinţei în Hristos, ci cele care zidesc şi duc la Dumnezeu şi în Împărăţia Lui şi refac străvechea nobleţe şi unesc cu Dumnezeu pe unii care se mântuiesc. Dacă fiecare i se dă arătarea Duhului spre folos, cel ce s-a îmbogăţit cu cuvântul înţelepciunii lui Dumnezeu şi al cunoştinţei stă sub lucrarea Duhului Dumnezeiesc şi este casă a visteriilor necesare ale lui Dumnezeu.

ˇ Nici unul dintre cei ce s-au şi cred în Hristos nu rămâne nepărtaş de harul Duhului, dacă nu s-a predat pe sine la toată lucrarea duhului potrivnic şi nu şi-a întinat credinţa prin fapte necuvenite, sau nu convieţuieşte cu trândăvia şi cu nepăsarea. Dar cel ce a păzit pârga Sfântului Duh, pe care a primit-o din Sfântul Botez, nestinsă, sau dacă s-a stins a înviorat-o prin faptele dreptăţii, nu se poate să nu primească şi plinirea ei de sus. Iar prin buna sa nevoinţă se învredniceşte, primind plinătatea Duhului, sau de cuvântul înţelepciunii lui Dumnezeu spre învăţătura Bisericii; sau de cuvântul cunoştinţei tainele Împărăţiei cerurilor; sau de credinţa din inimă, prin acelaşi Duh, spre a crede în făgăduinţele lui Dumnezeu ca Avraam; sau de darul vindecărilor, în acelaşi Duh, spre tămăduirea bolilor; sau de lucrarea puterilor, spre a alunga draci şi a face semne; sau de proorocie, spre a vedea înainte şi a spune cele viitoare; sau de deosebirea duhurilor, spre a cunoaşte cine grăieşte în Duhul lui Dumnezeu şi cine nu; sau de tălmăcirea diferitelor limbi; sau de darul mângâierii celor întristaţi; sau de darul cârmuirii turmei şi a poporului lui Dumnezeu; sau de dragostea faţă de toţi şi de darurile ei, de îndelungă-răbdare, de bunătate şi de toate celelalte. Iar dacă nu va fi cineva părtaş de nici unul din acestea, nu pot să spun că unul ca acesta e credincios, sau să facă parte din rândul celor ce-au îmbrăcat pe Hristos de la dumnezeiescul Botez.

ˇ Cel ce din râvnirea darurilor duhovniceşti urmăreşte dragostea şi o primeşte nu sufere să vorbească numai cu sine însuşi prin rugăciune şi citire, spre zidirea sa. Căci cel ce vorbeşte numai cu gura cu Dumnezeu, prin rugăciune şi psalmi, se zideşte pe sine, cum zice Pavel. Ci se sileşte să şi proorocească spre zidirea Bisericii lui Dumnezeu şi felul cum trebuie să se silească ei spre a bine-plăcea lui Dumnezeu. Căci cu ce ar şi putea să folosească pe alţii Întîistătătorul care grăieşte totdeauna numai cu sine şi cu Dumnezeu prin rugăciune şi cântare, dacă n-ar grăi şi celor de sub el, fie întru descoperirea Duhului Sfânt, fie întru darul înainte-văzător al proorociei, fie întru învăţătura cuvântului de înţelepciune? Care dintre cei de sub ascultare se va pregăti spre lupta cu patimile şi cu dracii, de nu-i va da acela cuvânt lămurit de învăţătură prin scris, sau prin grai viu? Cu adevărat, de nu va căuta păstorul, spre zidirea turmei sale, să prisosească în cuvântul învăţăturii şi în cunoştinţa Duhului, nu va fi râvnitor al darurilor lui Dumnezeu. Căci prin multa rugăciune şi cântare cu gura în Duh sau cu sufletul, se zideşte pe sine, dar mintea sa este neroditoare, neproorocind prin cuvântul învăţăturii şi nezidind Biserica lui Dumnezeu. Iar dacă Pavel, care s-a unit cu Dumnezeu prin rugăciune mai mult decât toţi oamenii, voia mai bine să spună cinci cuvinte prin mintea roditoare în Biserică, ca să-i înveţe şi pe alţii, decât zeci de mii de cuvinte ale cântării cu gura, de bună seamă că s-au rătăcit de la dragoste cei ce stau în fruntea altora şi-şi împlinesc slujba de păstor numai cu cântarea şi cu citirea.

ˇ În noi sunt trei puteri de căpetenie. Una stăpâneşte, dar nu e stăpânită. Una stăpâneşte şi e stăpânită. Iar una nu stăpâneşte, dar e stăpânită. Deci când cea care stăpâneşte ajunge sub stăpânirea uneia din cele ce sunt stăpânite, cea roabă prin fire se arată liberă celor roabe prin fire şi iese de sub stăpânire şi din firea sa, şi de aici se naşte o mare răzvrătire. Aflându-se între acestea o asemenea răzvrătire, nu le mai vedem pe toate supuse raţiunii. Dar când cea stăpânitoare domneşte peste toate şi le aduce sub ascultarea şi stăpânirea sa, atunci cele ce sunt dezbinate, adunându-se la un loc şi conglăsuind între ele, au pace cu Dumnezeu. Şi tuturor celor ce s-au supus raţiunii, li se împărtăşeşte prin ea Împărăţia lui Dumnezeu şi Tatăl. (Când toate sunt supuse subiectului nostru făcut să fie liber şi acesta nu e supus nici unei patimi, el trăieşte liber legătura cu Dumnezeu, izvorul libertăţii în calitatea Lui de subiect suprem. Şi toate în noi sunt unite.)

ˇ Cele cinci simţuri, supunându-se celor patru stăpâniri ale virtuţilor cuprinzătoare şi păzind buna ascultare, pregătesc firea trupului plăsmuită din patru stihii, să se mişte fără tulburare pe roata vieţii. Mişcându-se cele cinci simţuri astfel, puterile nu se răzvrătesc întreolaltă, ci partea pătimitoare a poftei şi a iuţimii se uneşte cu raţiunea, iar mintea îşi impune stăpânirea sa firească. Prin aceasta ea îşi face din cele patru stăpâniri o căruţă de război cu patru cai, iar din cele cinci roabe, scaun, şi oştindu-se împotriva trupului tiran, e ridicată, prin răpire, la ceruri, unde, înfăţişându-se Împăratului veacurilor, primeşte cununa biruinţei şi se odihneşte în El de tot drumul său.

ˇ Şi ia seama la înţelesul tainic. Omul a fost aşezat în acest rai sensibil al creaţiei, ca să-l lucreze şi să-l păzească. Iar lucrarea şi păzirea încredinţată omului se arată în porunca dată lui: Din tot pomul din rai să mănânci, dar din pomul cunoştinţei binelui şi răului să nu mâncaţi. Fiindcă deci tot pomul şi aşadar şi cel al vieţii este Dumnezeucăci El este tot, El Care a şi adus la existenţă totul din nimic şi Care este în afara şi înăuntrul totuluiiar pomul cunoştinţei e alcătuirea omului, în care este cunoştinţa binelui şi răului, tot cele ce împlineşte lucrarea aceasta în sine, cum cere porunca, rămâne într-o desfătare care nu se isprăveşte şi stăruie neclintit în păzirea sa.

ˇ Dar fiindcă suntem dintr-o fire schimbăcioasă şi ostenim în acest fel de vieţuire, păţim ceea ce a păţit şi Adam. Căci gândirea omului se apleacă din tinereţe spre cele rele şi primeşte ca şi Eva ispita şarpelui din ea, pe care o socoteşte folositoare. Lăsând această ispită să urce în mintea omului, ea convinge pe om să guste din rodul pe care-l socoteşte bun, şi îndată rodul acesta se face pricină căderii lui (Facere 3,6).

ˇ Dar să vedem şi felul lucrării şi cum se hrăneşte omul din toate cele din raiul acesta. Cel ce cercetează raţiunile şi mişcările întregii zidiri cu o minte netulburată şi cu o cutare liberă de împătimirea de cele văzute şi se hrăneşte cu înţelegerea mai dumnezeiască din toate raţiunile ce răsar din cele supuse simţurilor, îndată ce şi-a împuţinat grija şi preocuparea de viaţă şi s-a ridicat mai presus de toată pofta dulceţilor lumii, urcă prin ele la Făcătorul şi Cauza tuturor, cum spune dumnezeiescul Pavel (Rom. 1,20; Înţel. 13,5). Căci Acesta este pomul deplin şi neîmpărţit, care nu odrăsleşte decât rodul binelui, dăruindu-le împărtăşirea de el celor vrednici. Aşa ne-a voit Dumnezeu să fim: nepătimitori, fără griji şi având numai lucrarea îngerilor, ne-a voit adică să lăudăm fără sfârşit şi veşnic pe Făcătorul şi să ne desfătăm numai de privirea Lui din singura cercetare a făpturilor Lui, precum ni se spune prin proorocul David: Predă grija ta Domnului şi El te va hrăni (Ps. LIV, 23); şi prin Evangheliile Lui: Nu vă îngrijiţi pentru sufletul vostru, ce veţi mânca şi pentru trupul vostru, cu ce vă veţi îmbrăca (Matei 6,25); şi iarăşi: Căutaţi mai întâi Împărăţia lui Dumnezeu şi dreptatea Lui şi acestea toate se vor adăuga vouă (Matei 6,23); şi către Marta: Marto, Marto, de multe te îngrijeşti şi spre multe te sileşti, dar un lucru trebuie. Iar Maria partea cea bună şi-a ales, care nu se va lua de la ea (Luca 10, 41-42).

ˇ Deci pomul vieţii este Dumnezeu, a Cărui lucrare este să procure viaţă şi Care dă rod bun de mâncat numai celor vrednici de viaţă, ca unii ce nu sunt supuşi morţii. El produce o dulceaţă negrăită celor ce se împărtăşesc de El şi le dăruieşte o viaţă nemuritoare. De aceea, pe drept cuvânt s-a numit pomul vieţii şi tot pomul. Căci El este totul, în Care şi prin Care e totul.

ˇ Iar pomul cunoştinţei binelui şi răului este deosebirea privirii, precum au spus şi au gândit şi alţii înainte de noi. El e descoperirea alcătuirii firii noastre, care e bună celor ce au urcat la bărbatul desăvârşit şi la măsura vârstei lui Hristos (Efeseni 4,13) prin toată nepătimirea şi înţelepciunea Duhului, înălţându-se prin contemplarea şi frumuseţea ei la măreţia lucrării Făcătorului (Înţel. 13,5); căci celor ce au ajuns cu timpul la deprinderea statornică a virtuţii, ea nu le este şi nu li se face abatere de la bine, ca unora ce au păşit cu tărie în contemplaţia dumnezeiască. Dar celor tineri încă şi mai şovăitori în dorinţă, nu le este bună; căci celor nu s-au statornicit cu neclintire în păşirea stăruitoare şi neabătută a virtuţii, pe drumul faptelor bune, nu le este de folos contemplarea şi privirea trupului propriu, din pricina lipsei lor de tărie în stăruirea în bine; această contemplare poate atrage şi răpi spre ea pe cel lipsit de tărie şi-l poate împinge la gânduri, mişcări şi preocupări necuviincioase.

ˇ Acesta e momentul opreliştii lui Dumnezeu, Care a zis: Dar din pomul cunoştinţei binelui şi răului să nu mâncaţi, căci în ziua în care veţi mânca, cu moarte veţi muri. Fiindcă privirea trupului nostru şi contemplarea alcătuirii lui duce în mod natural pe cele nedesăvârşit la cunoştinţa dulceţii plăcerii, chiar fără să vrea. Ba nu numai la aceasta, ci, cum s-a spus, şi la mişcări şi gânduri necuviincioase, motiv pentru care ni se spune totdeauna cuvântului dumnezeiesc: Uşile, uşile, să luăm aminte! Prin repetare, cuvântul porunceşte pentru cei nevrednici, păzirea porţilor simţitoare şi înţelegătoare, adică a simţurilor, prin care obişnuieşte să intre moartea în sufletul omului.

ˇ Şi pe drept cuvânt. Căci cel ce stăruie, fără deprinderea în bine şi fără luare-aminte, în privirea alcătuirii firii noastre, e înduplecat de cugetarea lui, ca de o Evă amăgită de şarpele cel vechi, să se gândească la dulceaţa plăcerii ca Adam şi să se împărtăşească de ea ca bună, şi astfel se va vedea pe sine, întocmai ca acela, gol de harul lui Dumnezeu şi depărtat de la bucuria nemuritoare de Dumnezeu; se va afla şezând afară de raiul acesta şi plângând, ca unul ce nu mai are mintea acoperită decât de frunze de smochin. Acesta este, în câteva cuvinte, după judecata noastră, înţelesul raiului sensibil al creaţiei, care este acelaşi cu înţelesul arătat de alţi părinţi dinaintea noastră.

ˇ Pomul vieţii este Sfântul Duh, Care sălăşluieşte în omul credincios, cum spune Pavel: Nu ştiţi că trupurile voastre sunt templul Sfântului Duh, Care locuieşte în voi? (1 Cor. 6,19; Rom.8,11). Iar pomul cunoştinţei binelui şi răului este simţirea, care produce două roade contrare între ele, îndoite la rândul lor ele înseşi prin fire.

ˇ Care sunt rodurile celor două feluri de pomi ai raiului cunoscut cu mintea (inteligibil)?

ˇ Care sunt acestea? Plăcerea şi durerea. Dintre acestea, fiecare se împarte iarăşi în două. Prima e fie din trebuinţă naturală şi necesară, fie din voluptate şi trecerea măsurii. A doua e fie din temere şi întristare, fie din nevoinţe şi osteneli duhovniceşti. Dintre acestea, plăcerea e bună când ne împărtăşim de ea la creme potrivită dintr-o trebuinţă naturală şi necesară. Căci nu s-a sădit în noi simţirea în chip rău, nici nu ne-a zis Dumnezeu din pizmă: Din tot pomul din rai să mănânci, iar din pomul cunoştinţei binelui şi răului să nu mâncaţi. Ci simţirea e un pom bun şi dumnezeiesc, când ne împărtăşim de ea, cum v-a spus, la vremea cuvenită, pentru o trebuinţă naturală şi necesară. Căci produce în noi şi cunoştinţa binelui. Pentru că s-a sădit în noi pentru o cunoaştere, o cercare şi o deprindere a putinţei omului de a asculta şi de a nu asculta. De aceea s-a şi numit postul cunoştinţei binelui şi răului. Căci dă prilej de cunoaştere celor ce se împărtăşesc de firea proprie, care e bună pentru cei desăvârşiţi şi rea celor încă nedesăvârşiţi şi lacomi la simţire, precum e rea hrana tare celor ce au încă nevoie de lapte. Fiindcă în acest caz împărtăşirea de ea le e prilej de voluptate şi de trecerea măsurii şi printr-o astfel de împărtăşire se naşte în ei cunoştinţa răului. Iar aceasta este durerea, care pricinuieşte sufletului frică şi întristare. De fapt, plăcerea produce în suflet cunoştinţa binelui, când ne împărtăşim de ea printr-o trebuinţă naturală şi necesară; iar durerea, dimpotrivă, cunoştinţa răului, când împărtăşirea de plăcere nu are loc dintr-o trebuinţă naturală. Căci oricărei plăceri îi urmează durerea.

ˇ De aceea pomul simţirii s-a numit pomul cunoştinţei binelui şi răului şi pe drept cuvânt Dumnezeu a oprit reaua întrebuinţare a lui. Căci zice: Din tot pomul din rai să mănânci, dar din pomul cunoştinţei binelui şi răului să nu mâncaţi; în ziua în care veţi mânca din el, cu moarte veţi muri. Din tot pomul din rai să mănânci, adică din toată firea făpturilor văzute, din toată mişcarea lor, sau a raţiunilor lor, adică a cunoştinţei Mele adevărate, a măreţiei creatoare a Împărăţiei şi cauzei creatoare să te împărtăşeşti şi să-ţi întinzi prin contemplaţie aceste raţiuni ca pe o masă a unui ospăţ nemuritor; şi prin ele să intri la cunoştinţa celor nevăzute ale Mele, ca într-o Împărăţie şi să-Mi dai cu mulţumire închinarea cuvenită. Iar din pomul cunoştinţei binelui şi răului să nu mănânci. Ce e deci acest altceva în noi, asemenea unui pom, care ne procură prin împărtăşire cunoştinţa binelui şi răului, dacă nu simţirea? Căci prin ea vine în mine cunoştinţa tuturor celor ce sunt bune şi nu sunt bune. Fiindcă precum ne procură cunoştinţa căldurii şi a frigului, a ceea ce e moale şi aspru, a bunei miresme şi a răului miros, a acrelii şi a dulceţii, a albului şi a negrului, a greutăţii şi a uşorului, aşa şi a plăcerii şi a durerii. Căci cu dreptate ne fereşte Scriptura de întrebuinţarea ei, nu pentru că ar fi contrară firii, căci Dumnezeu nu a făcut nimic rău, ci pentru că ne dă prilejul cunoştinţei răului prin ceea ce pare că e bun.

ˇ Şi ca să facem mai clară explicarea acesteia, pentru a cunoaşte întocmai rodul amăgitor al şi purtător de moarte al ei, sau cum se ascunde el în folosirea binelui, vom porni de la cele ce se întâmplă în noi. Urmând părinţilor dinainte de noi, vom face înfăţişarea acestora astfel: Unele dintre plăceri sunt sufleteşti, altele trupeşti. Cele sufleteşti sunt cele ce se nasc din contemplaţie şi din învăţături; iar cele trupeşti sunt cele ce se nasc din unirea sufletului cu trupul, cele legate de mâncări şi de uniri trupeşti şi de cele asemănătoare. Dintre plăceri iarăşi unele sunt adevărate, iar altele mincinoase. Cele dintâi sunt proprii cugetătorii ce se ocupă cu contemplarea şi cu ştiinţa; cele de al doilea, ale trupului, fiind prilejuite de simţire. Iar dintre plăcerile trupului, unele sunt naturale şi necesare, căci fără ele omul nu poate trăi, cum sunt mâncările şi veşmintele; altele sunt naturale, dar nu necesare, ca împreunările potrivit legi şi firii, fără de care cel ce voieşte poate trăi în feciorie. Altele nu sunt nici naturale, nici necesare, ca voluptăţile, beţiile şi excesele care întrec trebuinţele.

ˇ Omul care a ales să vieţuiască după Dumnezeu, căutând să folosească plăcerile necesare şi naturale, care sunt potrivite şi folositoare şi foarte bune pentru menţinerea şi păstrarea naturii omeneşti şi neamestecate cu durerea şi cu supărarea, cade de multe ori, fără să ştie şi fără să vrea, în cunoştinţa răului, aflând durerea ascunsă în însăşi împărtăşirea de bine. Aşa se întâmplă cu prilejul întrebuinţării mâncărilor şi veşmintelor. Căci pentru cumpărarea acestora e nevoie de bani. Iar folosirea lor e necesară; căci e naturală. Dar ajungând la o abundenţă de bani pentru trebuinţa aceasta necesară şi naturală, cădem în lăcomie şi nesăturate, iar uneori într-o folosire peste trebuinţă. Căci putând să ne mulţumim cu lucruri puţine şi modeste, nu ne oprim trebuinţa la acestea, ci căutând luxul şi ceea ce este peste măsură, cădem prin întrebuinţarea binelui în cunoştinţa răului. Dar legea cunoştinţei noastre, respingând această rea întrebuinţare şi arătându-ne-o, face chiar prin aceasta celui atent cunoscut binele şi răul simţirii şi îndată se iveşte în el tristeţea răului, prin părere de rău.

ˇ Trecerea de la această explicare la o alta.

ˇ Dar mai e şi o altă explicaţie: toată mişcarea sufletului e pusă în lucrare spre poftirea unui lucru trebuincios şi necesar printr-o plăcere bună şi necesară firii, căutând poate hrană pentru trup şi veşminte, sau împreunare naturală şi legiuită. Aceasta e cunoştinţa binelui . Dar în mâncări se ascunde săturarea şi nesăturarea, în veşminte lăcomia şi reaua întrebuinţare, în împreunările legiuite şi naturale, cele contrare firii şi destrăbălările. Aceasta e cunoştinţa răului. Iar cunoştinţa amândoura vine în noi prin simţire. Cum? Ia aminte! Amăgit de plăcere şi târât în săturare şi nesăturare, sau în reaua întrebuinţare şi lăcomie, sau în destrăbălări şi în plăcerile de sub pântece din unirea cu Dumnezeu şi din împărtăşirea cu Duhul Sfânt. De aceea zice: Iar în ziua în care veţi mânca, cu moarte veţi muri. Căci cunoştinţa răului, născându-se în om din împărtăşirea prin simţuri şi plină de voluptate, îl duce spre căderea în robia patimilor celor mai generale, sau a pricinilor lor. Astfel de pricini sunt: salva, dorinţa, nepăsarea, care, străbătând prin toată simţirea omului, se fac pricinuitoare ale morţii veşnice a lui. În acestea se află deci cunoştinţa îmbinată a binelui şi a răului prin simţire, cunoştinţă prin care moare omul când se împărtăşeşte de ele. Căci prin ele ajunge fie la trufia vieţii pentru iubirea de slavă, fie la pofta ochilor pentru năravul iubirii de argint, fie la pofta trupului (1 Ioan 2,16), pentru iubirea de voluptate şi pentru bucuria de plăcerile sufletului. Pe drept cuvânt a oprit deci Scriptura împărtăşirea de pomul simţirii, zicând: Din tot pomul din rai să mănânci, dar din pomul cunoştinţei binelui şi răului să nu mâncaţi.

ˇ Alt înţeles mai înalt al poruncii lui Dumnezeu către Adam.

ˇ Dar Scriptura înfăţişează gândirii mele şi un alt înţeles al acestor cuvinte. Şi trebuie să adaug la cuvântul meu şi acest înţeles. Căci el se potriveşte cu acest cuvânt şi cu scopul lui. Am văzut că Dumnezeu se adresează mai întâi lui Adam ca unuia, zicând: Din tot pomul din rai să mâncaţi. Prin aceasta mi se pare că cuvântul arată caracterul îndoit al alcătuirii şi firii omului; şi la fel, al puterii sufletului lui.

ˇ De aceea adresându-se părţii raţionale a sufletului lui, ca singurei părţi mai bune, Dumnezeu îi încredinţează ţinutul contemplării lucrurilor dumnezeieşti şi îi pune înainte masa încărcată de mâncările dumnezeieşti ale înţelesurilor, zicând: Din tot pomul cel din rai să mănânci; adică să te împărtăşeşti din toată firea celor ce sunt, sau din cunoştinţa Mea şi din desfătarea de Mine, prin contemplare curată, cercetând raţiunile lucrărilor şi mişcările lor. Iar părţii mai neraţionale, sau doimii mai trupeşti a mâniei şi a poftei, care atrage uşor cugetarea spre cele rele, îi porunceşte, cum spune limpede, să fugă de cercarea şi de cunoştinţa prin simţire a acestor roade ale pomului simţirii. De care adică? De plăcere şi de durere, precum am spus mai înainte. Căci zice: Dar din pomul cunoştinţei binelui şi răului să nu mâncaţi. Şi pe drept cuvânt. Căci plăcerea sădeşte cunoştinţa ei în partea poftitoare, când omul se împărtăşeşte de ea fără trebuinţă; iar durerea sădeşte cunoştinţa ei în mânie. Şi astfel împărtăşirea din ele trimite aceste două puteri, către care se adresează cuvântul, la moartea veşnică. Căci zice: În ziua în care veţi mânca din el, cu moarte veţi muri.

ˇ De aceea, omul fiind îndoit şi având sufletul compus din fire raţională şi neraţională, Dumnezeu îi dă şi El o poruncă îndoită. Pe de o parte îi porunceşte să se împărtăşească de o hrană mai bună şi nemuritoare să nu se îngrijească în primul rând de cele trebuitoare trupului, aşa cum ne îndeamnă şi Cuvântul întrupat: Căutaţi mai întâi Împărăţia lui Dumnezeu şi dreptatea Lui şi toate celelalte se vor adăuga vouă (Matei 6,33), întărind oarecum prima sa poruncă. Pe de altă parte, îl fereşte de amintitul pom al simţirii, ca nu cumva gustând prin el din cele dulci ale vieţii acesteia, să se umple de durere, căzând printr-o astfel de gustare de la ospăţul şi bucuria dumnezeiască.

ˇ Dar, folosindu-se de cuvânt mai desăvârşit, să gândim şi să vorbim şi altfel despre rai şi despre tema cercetată de mulţi. De aceea ridică-te de la cuvântul auzit, care îi învăluie cu sunetul lui pe cei ce sunt amăgiţi de înţelesul lui de la suprafaţă, dacă doreşti să te înalţi prin înţelegerea celor spuse la înţelesurile cuvântului cunoscute cu mintea. Ascultă de cel ce zice: Sculaţi-vă, să plecăm de aici (Ioan 14,31; Matei 26,46). Treci la înţelesul şi la duhul cuvântului, deschizându-ţi auzul faţă de el şi căutând să înţelegi din el cele dumnezeieşti şi omeneşti. Iată care sunt acestea.

ˇ Alt înţeles preaînţelept şi înalt al raiului cunoscut cu mintea. Care e poarta prin care se intră în el şi care cea prin care se iese? Şi care sunt pomii dumnezeieşti din el?

ˇ Raiul este, din alt punct de vedere, marele câmp al iubirii de înţelepciune (al filozofiei) cu fapta, împodobit de pante nemuritoare de tot felul şi de felurite virtuţi, în care s-a sădit de Dumnezeu pomul vieţii şi pomul cunoştinţei binelui şi al răului. Căci iubirea de înţelepciune (filozofia) lucrătoare e ca un rai luminos şi bine mirositor plantat de Dumnezeu la răsăritul Bisericii Lui, acoperit de plantele frumoase de tot felul ale virtuţilor, care hrănesc cu îmbelşugare pe cei ce lucrează în el poruncile lui Dumnezeu şi le păzesc ca o hrană nepieritoare şi nemuritoare.

ˇ În acest rai dumnezeiesc au fost aşezate spre pază două porţi al marginile opuse, ca nişte heruvimi. Una introduce fără greutate pe cei ce doresc şi bat cu dorul sufletului, la desfătarea şi bucuria de plantele ei nemuritoare; cealaltă îi trece pe cei ce s-au săturat de bunătăţile din el, la alte păşuni nemuritoare despre care se va vorbi puţi mai încolo. Una e smerenia duhovnicească, care introduce pe cei ce intră prin ea la desfătarea şi odihna de împărăţia cerurilor; cealaltă e iubirea desăvârşită, care îi trece, pe cei ce ies de-acolo, la păşunile Împărăţiei lui Dumnezeu. Fără aceste porţi nu se va putea nici intra în rai, nici ieşi spre Împărăţia lui Dumnezeu, măcar că sunt multe căi care duc spre Împărăţia cerurilor. Căci toate căile evlaviei duc pe cel ce păşeşte pe ea spre poarta de apus a smereniei şi aşa îl introduc prin aceasta în rai.

ˇ Dar de ce au fost făcute numai două şi nu mai multe porţi, aşa cum sunt mai multe locaşuri la Dumnezeu şi Tatăl (Ioan 14,2), ca fiecare dintre cei ce intră să-şi facă intrarea în el prin poarta care voieşte? Pentru că omul e din două firi: din suflet şi trup. O parte a lui e smerită, cealaltă înaltă şi dumnezeiască. Sau altfel: pentru doimea mai trupească a părţii neraţionale a sufletului lui, din care una, adică mânia, intră în cutea blândeţii, iar cealaltă, pofta, iese prin iubire din împătimirea de cele lumeşti şi de cele văzute şi află păşune în Dumnezeu prin împărtăşirea de Duhul. Căci potrivit cu alcătuirea omului, a fost zidit de Dumnezeu şi raiul cunoscut cu simţurile cât şi cel cunoscut cu mintea, şi nu este altă poartă decât cele spuse, care să introducă sau să scoată din aceasta.

ˇ Din pricina amintită au şi fost plantate de Dumnezeu în mijlocul raiului acesta dumnezeiesc doi pomi minunaţi: pomul vieţii şi pomul cunoştinţei, care se numeşte şi cunoştinţa binelui şi răului. Care sunt aceştia? Contemplaţia naturală, cum socoteşte şi dumnezeiescul Grigorie, şi teologia tainică. Cea dintâi, contemplaţia, având ca roade judecata şi cunoştinţa lucrurilor dumnezeieşti şi omeneşti, este pomul cunoştinţei binelui şi răului. Căci prin cunoaşterea lucrurilor, cunoaştem raţiunile proniei, iar prin judecată facem deosebirea clară a lucrurilor, deosebind fără greşeală ce e bun şi ce e rău, care e cauza făcătoare şi care e lucrul făcut. Iar teologia tainică este pomul vieţii. Căci are ca rod dătător de viaţă şi de nemurire, credinţa în Sfânta Treime, care se naşte în suflet în afară de orice raţiune şi simţire; căci Sfânta Treime nu se cunoaşte nici prin simţire, nici prin raţiune, ci numai prin credinţa neîndoielnică şi din inimă. Un alt rod al ei este înţelegerea drept credincioasă a întrupării Celui Unuia-Născut.

ˇ Care este lucrarea şi păzirea raiului cunoscut cu mintea şi ce bunătăţi aduce împărtăşirea de roadele lui, celor ce lucrează în el în diferite feluri?

ˇ Din pricina acestor plante nemuritoare şi dumnezeieşti, a fost dată de Dumnezeu, tot celui ce săvârşeşte în câmpul raiului cu mintea şi cu simţirea lucrarea înţelepciunii lucrătoare, porunca să mănânce din tot pomul raiului, dar din pomul cunoştinţei binelui şi răului să nu mănânce. Căci cel dintâi pricinuieşte viaţa şi nemurirea, iar cel de-al doilea, binele, celor mai desăvârşiţi în deprinderi, şi primejdia, celor încă tineri şi mai nestatornici în dorinţă. De fapt, contemplaţia fiind plantată în mijlocul raiului înţelepciunii lucrătoare ca un pom nemuritor şi pururi înverzit (pentru că pomul era contemplaţia, după înţelegerea mea, şi avea ca rod puterea dată celor ce se împărtăşeau de el, de a-şi cunoaşte firea proprie), celor ce se împărtăşesc de ea la timp potrivit, de pildă după o perioadă de ani mulţi de deprindere în virtuţi şi în nevoinţe şi după curăţirea deplină a ochilor sufletului de toate urdorile, li se face foarte bună şi mântuitoare. Aceasta pentru că ei nu se mai tem de o cădere care să vină după aceea, că unii ce au ajuns cu timpul la o deprindere a acestei contemplaţii, care face vădită măreţia Făcătorului.

ˇ Dar celor încă tineri şi neajunşi, printr-o deprindere îndelungată, la o statornicie în lucrarea virtuţilor, sau celor ce nu şi-au curăţit ochiul sufletului de toate urdorile, din cauza nestatorniciei ce o mai au în vieţuirea virtuoasă, pomul contemplaţiei li se face pricină de mândria cea mai mare şi de hulă, de moarte veşnică şi de pieire, cum s-a făcut odinioară lui Origen, Didim, Evagrie şi celorlalte căpetenii de eresuri. De aceea, ferind pe unii ca aceştia, Scriptura opreşte împărtăşirea de pomul acesta, zicând: Din tot pomul din rai să mâncaţi, dar din pomul cunoştinţei binelui şi răului să nu mâncaţi, căci în ziua în care veţi mânca cu moarte veţi muri.

ˇ Împărtăşirea de acest pom al contemplaţiei se numeşte cunoştinţa binelui şi a răului în înţelesul următor. Întâi, pentru că celor desăvârşiţi le dăruieşte puterea cunoaşterii tuturor lucrurilor văzute şi nevăzute, omeneşti şi dumnezeieşti. Căci e o putere „ce robeşte toată mintea ascultării lui Hristos‟ (II Corinteni 10, 5); şi aceştia pot culege cu evlavie rod bun nu numai din contemplarea celor bune, ci şi a celor contrarii. Dar în gustarea acestui rod se ascunde pentru cei ce se împărtăşesc din el o putere îndoită, adică un folos şi o pagubă, după deprinderea lăuntrică ce stăpâneşte în fiecare. Celui ce se împărtăşeşte i se face pricină de viaţă când se supune legii care-l robeşte (lui Hristos). Aşa de pildă, dacă vede cineva chipul frumos al unei femei desfrânate şi de moravuri uşoare, iar văzând-o preamăreşte îndată pe Dumnezeu şi dă slavă Lui, el a cunoscut în fiinţa ei coruptă frumuseţea întocmită de El, în aşa fel că contemplarea ei îl duce până la străpungerea inimi şi-l face să înainteze până la iubirea lui Dumnezeu care a zidit-o pe ea, ba chiar intră în convorbire cu ea. Iar prin aceasta preschimbă reaua ei deprindere în deprinderea virtuţii şi prin pocăinţă o aduce la Hristos, făcând-o din necurată curată prin pocăinţa cuvântului şi unind-o ca pe o mireasă fecioară cu Hristos pe cea care era înainte o desfrânată (II Corinteni 11, 1). Aşa a făcut acel dumnezeiesc părinte Nonu, care a înfăţişat lui Hristos pe fericita Pelaghia, mai înainte desfrânată, ca pe o fecioară curată.

ˇ Deci celor desăvârşiţi împărtăşirea de acest pom dumnezeiesc al contemplaţiei le dăruieşte, cum s-a spus, o astfel de putere, când se împărtăşesc de ea la vremea potrivită pornind de la lucrurile dumnezeieşti şi omeneşti, ba chiar de la cele contrare acestora. Dar celor mai nedesăvârşiţi şi nedeprinşi în cele dumnezeieşti şi lipsiţi de cercarea trebuincioasă pentru împărtăşirea de ea, li se face pricină a cunoştinţei contrare a răului, chiar când pornesc de la cauzele dumnezeieşti şi bune. O astfel de pricină li s-a făcut acelor preoţi şi judecători de odinioară contemplarea Suzanei (Daniel 13), deoarece nu erau încă deprinşi cu această contemplare. Ceea ce, aşadar, dumnezeiescului părinte Nonu i s-a făcut pricină de viaţă în har, aceea li s-a făcut acelor preoţi de odinioară pricină de moarte.

ˇ Şi nu numai atunci s-au întâmplat acestea dintr-o contemplare a pomului acesta potrivit cu starea fiecăruia, ci şi acum se întâmplă în fiecare zi fiecăruia din cei ce purced la contemplarea acestui pom, fie după ce s-au deprins la aceasta, fie înainte de a se fi deprins. Iar aceasta se întâmplă nu pentru că aşa este pomul din fire. Nu se poate spune aceasta. Căci n-a fost sădit în chip rău, ca un pom pricinuitor de necaz. Dumnezeu n-a făcut nimic rău, nici n-a interzis ceva din pizmă, ci pentru că e nevoie de mădularele curate ale simţurilor pentru privirea şi vederea lui, cum zice apostolul chiar despre trupul şi sângele Domnului nostru Iisus Hristos: Să se cerceteze cineva mai întâi pe sine şi aşa să mănânce din pâinea aceasta şi să bea din potirul acesta. Căci cel ce mănâncă şi bea cu nevrednicie, judecată sieşi mănâncă şi bea. De aceea sunt mulţi neputincioşi şi bolnavi şi mulţi mor între noi (I Corinteni 10, 28.30). în felul acesta părinţilor cuvântători de Dumnezeu, pentru că erau curaţi şi se aflau sub lucrarea Duhului Sfânt, contemplarea lucrurilor omeneşti şi a însuşirilor firii dumnezeieşti le-a fost bună, fără de greşeală, neprimejdioasă şi mântuitoare. Căci aveau mădularele simţurilor deprinse pentru contemplarea dumnezeiască.

ˇ Astfel dumnezeieştii părinţi, purcezând la contemplarea pomului vieţii cu un ochi curat şi netulburat, au cules din el fără greşeală rodul teologiei şi împărtăşindu-se din el s-au împărtăşit şi de viaţa îndumnezeită şi ca nişte credincioşi iconomi ni le-au trecut şi nouă ca să ne hrănim şi noi din El spre viaţa veşnică. Tot aşa purcezând la contemplarea pomului cunoştinţei cu un ochi dumnezeiesc şi luminat, au dobândit cunoştinţa lui nepătată şi curată şi nu s-au vătămat de rodul lui, cum s-a spus mai înainte. Dar nu tot aşa s-a întâmplat cu ei ce au purces cu necurăţie şi în stare nedesăvârşită la contemplarea acestora, ci unii au căzut în robia plăcerilor şi a neînfrânărilor, iar ceilalţi în hule şi trufii.

ˇ Căci spune-mi, cum a căzut Arie, cel care are numele de la furie, şi duşmanul evlaviei, Manes, şi Nestorie cel stricat la minte şi celelalte căpetenii ale ereticilor, în hula lor împotriva lui Dumnezeu şi a dreptelor dogme ale Bisericii lui Hristos? Nu pentru că au fost necuraţi în simţurile sufletului şi cumplit învârtoşaţi la inimă din cauza cumplitei boli a mândriei, au purces la explicarea Sfintei Scripturi, având înţelegerea întunecată de patimi şi de închipuirea de sine? Căci unul a auzit dumnezeiasca Scriptură zicând: Domnul M-a zidit pe mine început al căilor Sale spre lucrurile Sale şi Mă naşte înaintea tuturor munţilor (Proverbe 8, 22-25); celălalt: Vine stăpânitorul acestei lumi şi nu va afla în Mine nimic (Ioan 14, 30); iar al treilea, despre Domnul nostru Iisus Hristos ca Dumnezeu desăvârşit şi om desăvârşit. Dar neputând afla înţelesul sau sensul celor spuse, nici pătrunde în chip curat în adâncurile Duhului, fiind cu totul lipsiţi de Duhul Sfânt, unul a tăiat pe Fiul şi Dumnezeu Cuvântul de la deofiinţimea cu Dumnezeu Tatăl, declarându-L făptură; celălalt a născocit două începuturi, unul bun, sus, şi altul cu totul rău, jos, căpetenia întunericului, şi, învăţând astfel, a trimis la pierzanie pe cei ce au primit învăţătura lui; al treilea, întunecat şi cu nume urât, a despărţit pe Hristos în doi fii, socotind că altul este Fiul şi Cuvântul din Dumnezeu şi Tatăl şi altul cel din Fecioara Maria; şi astfel a numit pe preacurata Maică a Fiului şi a Cuvântului lui Dumnezeu, Născătoare de Hristos şi nu Născătoare de Dumnezeu.

ˇ Astfel, deci, pe cei desăvârşiţi în cunoştinţă, raţiune şi virtute, pe cei ce a u ajuns adică la măsura vârstei plinătăţii lui Hristos şi au dobândit mintea Lui prin cea mai deplină curăţie, nu-i poată vătăma nici gustarea oprită a acestui pom, măcar că se numeşte cunoştinţă a binelui şi a răului. Ci mai degrabă se aseamănă aceştia celor ce culeg struguri din rug şi încă struguri copţi, fapt cu totul minunat, şi rodii din mărăcini. Dar celor încă tineri, necercaţi şi neluminaţi, chiar şi împărtăşirea de bine li se face adeseori pricină de moarte, aşa cum li se face copiilor neînţărcaţi de lapte mâncarea pâinii, şi celor cu ochii plini de urdori, razele soarelui.

ˇ Smerenia şi iubirea fiind deci începutul şi sfârşitul urcuşului spre Dumnezeu şi spre Împărăţia Lui, cu dreptate cuvântul le-a înţeles ca porţi aşezate la marginile opuse ale raiului înţelepciunii făptuitoare. Aceasta, pentru că una introduce pe cel ce bate şi cere să intre în Eden, adică la însăşi desfătarea de plantele nemuritoare ale lucrării şi pazei minţii; iar a doua scoate de acolo la Împărăţia Cerurilor şi la unirea cu Dumnezeu şi la păşunile veşnice şi preacurate ale îngerilor. Căci aşa ne făgăduieşte în mod limpede şi Domnul Iisus nouă tuturor, zicând: Eu sunt uşa, de va intra cineva prin Mine, se va mântui şi va intra şi va ieşi şi păşune va afla. (Ioan 10, 9). Pentru că el este cu adevărat uşa raiului Împărăţiei Cerurilor, iar portar este Duhul Sfânt.

ˇ Celui ce s-a apropiat de poarta dreptei credinţe, după ce a părăsit de curând lumea, ţi bate la poarta poruncilor lui Hristos prin smerenie, portarul, adică Însuşi Sfântul Duh, îi deschide intrarea, deschizându-i mintea ca să înţeleagă care este voia lui Dumnezeu cea bună şi desăvârşită şi bineplăcută (Romani 12, 2). Iar după ce a intrat şi s-a desfătat prin făptuire şi prin multe nevoinţe ale virtuţii de acele bunătăţi veşnice, îl scoate iarăşi de acolo la păşunile contemplaţiei naturale ale făpturilor lui Dumnezeu. Astfel portarul îl face să se odihnească de toate lucrurile lui (Facere 2, 3) şi să se unească cu Dumnezeu pe înălţimile teologiei (cunoaşterii) Treimii neîmpărţite şi de o fiinţă, în odihna iubirii dumnezeieşti, potrivit lui Hristos şi Dumnezeul nostru care zice: Învăţaţi de la Mine, că sunt blând şi smerit cu inima şi veţi afla odihnă sufletelor voastre (Matei 11, 29).

ˇ Altfel nu poate intra cineva în palatele împărăteşti ale lui Hristos şi în ţinuturile dumnezeieşti şi pururi înverzite ale raiului cunoscut cu mintea, unde sunt locuri luminoase, răcoritoare, corturile drepţilor, apa odihnei, bucurie, veselie şi fericire; şi nu poate afla odihnă sufletului său, decât prin poarta cea dintâi de la apus, care e ascunsă în Hristos însuşi, care este sfânta smerenie. Şi pe drept cuvânt. Căci cel ce s-a rupt pe sine de lume şi de toată prietenia şi de împătimirea de prieteni, de cei ai săi, de rudenii, şi a răstignit lumea în sine prin tăierea voii sale, dispreţuind toată tihna trupească, şi bate prin durerile pocăinţei şi nevoinţelor pentru virtute, cu răbdare multă, la poarta poruncilor lui Hristos, intră prin smerenie în tinda înţelepciunii lucrătoare a raiului, care este supunerea, slujirea prin orice lucru de mai puţină cinstire, răbdarea necazurilor şi a încercărilor, greaua pătimire, culcarea pe jos, statul în picioare toată noaptea, privegherea, psalmodierea neîncetată, rugăciunea şi postul, citirea dumnezeieştilor Scripturi, ascultarea şi supunerea faţă de toţi.

Nichifor din singurătate

Să urmăm pilda părinţilor noştri şi să căutăm comoara din lăuntrul inimilor noastre, ca şi ei. Iar aflând-o pe aceasta, să o ţinem cu tărie, lucrând-o şi în acelaşi timp păzind-o. Căci spre aceasta am fost rânduiţi de la început. Iar dacă vreun alt Nicodim s-ar arăta nedumerit de acestea, zicând în duh de împotrivire: «Cum poate cineva intrând în inimă să lucreze sau să rămână acolo?», cum a zis acela către Mântuitorul: «Cum poate cineva să intre în pântecele maicii sale a doua oară şi să se nasc, bătrân fiind?» (Ioan III, 4), va auzi şi el că «Duhul suflă unde voieşte» (Ioan III, 8). Dacă ne îndoim cu necredinţă de faptele vieţii lucrătoare, cum ne vor veni cele ale vederii? Căci făptuirea este treaptă spre contemplaţie (spre vederea sufletească).

Mergând odată la ava Antonie doi fraţi şi lipsindu-le lor apa de drum, unul a murit, iar celălalt urma să moară. Deci nemaiputând să meargă, zăcea şi el pe pământ, aşteptând să moară. În acest timp Antonie, şezând în munte, strigă doi monahi ce se întâmplau să fie acolo şi le zise: «Luaţi degrabă un ulcior de apă şi alergaţi pe drumul spre Egipt; că dintre doi oameni care vin încoace, unul a murit, iar celălalt e pe cale să moară, de nu vă grăbiţi. Aceasta mi s-a arătat în vreme ce mă rugam». Deci venind cei doi monahi, a aflat pe unul zăcând mort şi l-au îngropat, iar pe celălalt l-au înviorat cu apă şi l-au dus la bătrân, care se afla la cale de o zi.

Dacă ar întreba cineva, pentru ce nu a grăit înainte de a muri celălalt, nu ar face bine. Căci nu era a lui Antonie hotărârea cu privire la moarte, ci a lui Dumnezeu. El a hotărât despre acela şi tot El a descoperit starea cestuilalt. A lui Antonie a fost numai minunea aceasta că, şezând în munte, avea inima veghind şi că Domnul i-a arătat pe acela de departe. Vezi că din pricina trezviei inimii Antonie s-a făcut văzător de Dumnezeu şi înainte-văzător? Căci de fapt Dumnezeu se arată minţii în inimă, la început curăţind pe cel care-L iubeşte, cum zice Ioan Scărarul, ca un foc, apoi umlându-i mintea de strălucire ca o lumină şi dându-i formă dumnezeiască. (Dumnezeu se arată minţii sau puterii noastre de sesizare duhovnicească a prezenţii Lui numai când aceasta este adunată înlăuntrul inimii, adică în intimitatea ultimă a fiinţei umane, care are totodată un caracter emoţional, o capacitate şi o pornire iubitoare. Arătarea aceasta a lui Dumnezeu e o supremă lumină, e evidenţa supremei realităţi, care e totodată suportul propriei noastre existenţe. Mintea ia atunci forma nehotărnicită a lui Dumnezeu şi capătă lumina evidenţei proprii asemenea celei a evidenţei lui Dumnezeu. Lumina sau evidenţa aceasta se întinde peste toate. De aceea Sfântul Antonie poate vedea prin ea ceea ce se petrece departe cu cei doi călători. Pentru aceasta mintea trebuie să fie curăţită de păcate, adică de tot ce o închide faţă de Dumnezeu şi de zidirea Lui universală, într-un gând limitat, de care s-a alipit în mod pătimaş. În concluzia ce o scoate din întâmplarea aceasta a sfântului Antonie, ca şi cum în concluziile din vieţile sau sfaturile celorlalţi părinţi, Nichifor ţine să accentueze importanţa concentrării minţii în adâncul fiinţei sau al inimii credinciosului, odată cu oprirea activităţii simţurilor îndreptată spre cele dinafară. În vederea interioară pe care o câştigă mintea astfel, i se descoperă chiar cele din afară, care sânt de folos celui ce se nevoieşte sau altora.)

Dumnezeiescul Teodosie fusese aşa de rănit de dulcea săgeată a dragostei şi era atât de mult ţinut de legăturile ei, încât împlinea cu faptele înalta şi dumnezeiasca poruncă: «Să iubeşti pe Domnul Dumnezeul tău din toată inima ta şi din tot sufletul tău şi din tot cugetul tău» (Luca X, 27). Iar aceasta n-ar fi putut-o face altfel decât aşa că toate puterile fireşti ale sufletului nu tindeau spre nimic altceva din cele de aici, decât numai spre dorirea Făcătorului. Prin aceste lucrări înţelegătoare ale sufletului, chiar când mângâia, era înfricoşător multora, precum, chiar când certa, era iubit şi dulce în toate. Cine a fost atât de folos celor mulţi, vorbindu-le. Şi cine a fost atât de destoinic să adune simţurile şi să le facă să caute în lăuntru? El îi făcea pe cei din mijlocul zgomotului să se afle într-o linişte mai mare decât cei din pustiu şi era totodată în mulţime şi în singurătate. Iată că şi acest mare părinte, cu numele Teodosie, a ajuns să fie rănit de dragostea Ziditorului pentru că îşi aduna simţurile şi le mâna în lăuntru.

Minunatul Arsenie păzea aceasta: să nu dezbată întrebări în scris şi cu atât mai puţin să le răspândească. Nu pentru că nu avea putere. Cum s-ar putea spune aceasta de unul care grăia aşa de bine, că vorbea limpede şi altora? Ci obişnuinţa tăcerii şi neplăcerea de a se arăta erau pricinile celor zise. De aceea şi în biserici şi la slujbe, se silea foarte să nu vadă pe cineva şi să nu fie văzut de alţii şi să stea îndărătul vreunui stâlp sau al altui lucru şi să se ascundă, ţinându-se nevăzut şi la o parte de amestecarea cu alţii. Aceasta pentru că vroia să ia aminte la sine şi să-şi adune mintea în lăuntru şi aşa să se înalţe uşor spre Dumnezeu. Şi de fapt acest bărbat dumnezeiesc, acest înger pământesc, îşi aduna mintea în lăuntru, ca astfel să se ridice cu uşurinţă la Dumnezeu.

În numele Domnului nostru Iisus Hristos, care a zis: «Fără de Mine nu puteţi face nimic» (Ioan 15, 5), chemându-L pe el ca ajutor şi împreună-lucrător, voi încerca să vă arăt ce este pe El ca ajutor şi împreună-lucrător, voi încerca să vă arăt ce este luarea-aminte şi cum se poate dobândi ea, cu voia lui Dumnezeu.

Luarea-aminte, au spus unii dintre sfinţi, este supravegherea minţii; alţii, paza minţii; alţii, iarăşi, trezvia; alţii, liniştea mintală şi alţii, alt fel. Dar toate acestea arată unul şi acelaşi lucru. Gândeşte şi despre acestea, aşa cum ai gândi când ar spune unul «pâine», altul «bucată», altul «îmbucătură». Dar ce este luarea-aminte şi care sunt însuşirile ei, află acum cu de-amănuntul. Luarea-aminte este semnul pocăinţei neştirbite; luarea-aminte este reînsănătoşirea sufletului, ura lumii, întoarcerea la Dumnezeu; luarea-aminte este desfiinţarea păcatului şi recâştigarea virtuţii; luarea-aminte este încredinţarea neîndoielnică a iertării păcatelor; luarea-aminte este începutul vederii (al contemplaţiei), mai bine zis este temelia contemplaţiei, căci prin ea, aplecându-Se, Dumnezeu Se arată minţii; luarea-aminte este netulburarea minţii, sau mai bine zis oprirea ei, dăruită sufletului prin mila lui Dumnezeu; luarea-aminte este înlăturarea gândurilor, palatul amintirii lui Dumnezeu, vistieria răbdării necazurilor ce ne vin asupra; luarea-aminte este pricinuitoarea credinţei, nădejdii şi dragostei. Căci de n-ar crede cineva, n-ar primi necazurile ce vin din afară. Şi dacă n-ar primi cu bucurie necazurile, n-ar zice Domnului : «Sprijinitor al meu eşti şi loc de scăpare» (Psalm XC, 2). Şi dacă n-ar face pe Cel preaînalt loc de scăpare, nu şi-ar umple inima de dragostea Lui. Drept aceea, rodul acesta care este cel mai mare dintre cele mai mari şi-l însuşesc cei mai mulţi sau toţi, cu deosebire prin învăţătură. Căci sunt rari cei ce deprind luarea-aminte fără să fie învăţaţi prin silinţa trăirii sau prin căldura credinţei, dobândită de la Dumnezeu. Iar ceea ce e rar nu e lege. De aceea trebuie căutat un povăţuitor neînşelător, ca din învăţătura şi pilda aceluia să învăţăm cele ce cad la dreapta şi la stânga atenţiei, adică ceea ce e prea puţin şi ceea ce e prea mult, care vin de la cel rău, de care a pătimit el însuşi, fiind ispitit. Scoţându-le pe acestea la iveală, el ne arată în chip neîndoielnic calea duhovnicească şi aşa o vom străbate cu uşurinţă. Iar de nu este povăţuitor trebuie ajutat cu osteneală. Şi de nu se găseşte, chemând pe Dumnezeu întru frângerea duhului şi cu lacrimi şi rugându-L întru sărăcie, fă ce-ţi spun:(Urmează metoda lui Nichifor. Adunarea minţii în inimă şi întâlnirea ei statornică cu Dumnezeu prin pomenirea Lui continuă, sau prin rugăciunea neîncetată, am văzut-o recomandată şi practicată de toţi sfinţii amintiţi de Nichifor în introducerea metodei sale şi pentru ea se pot invoca şi multe alte exemple şi texte din părinţii duhovniceşti anteriori. Ceea ce aduce nou în metoda sa Nichifor este un mod mai precis în care mintea poate fi adunată şi ţinută în inimă odată cu rostirea neîncetată a rugăciunii lui Iisus. Metoda aceasta a devenit în esenţa ei o practică generală în secolul XIV între monahii zişi isihaşti şi dacă nu metoda însăşi, cel puţin rugăciunea neîncetată a lui Iisus, adică partea a doua a metodei lui Nichifor, a devenit generală prin monahii răsăriteni, în tot timpul de atunci încoace. Practica uzitată de cel dintâi constă până azi într-o anumită asociere a celor două părţi ale rugăciunii lui Iisus cu inspirarea şi expirarea aerului. Odată cu inspirarea aerului se spun cuvintele: «Doamne Iisuse Hristoase, Fiul lui Dumnezeu», iar o dată cu expirarea se spun cuvintele: «miluieşte-mă pe mine păcătosul». Ceea ce a adus nou Nichifor ca metodă de adunare a minţii în inimă a fost tocmai această îmbinare a actului de trimitere a minţii la inimă odată cu aerul; dar el nu vorbeşte şi de îmbinarea celor două părţi ale rugăciunii lui Iisus cu inspirarea şi expirarea aerului. El vorbeşte numai de o continuă trimitere a minţii la inimă o dată (împreună) cu inspirarea continuu repetată şi cu repetarea rugăciunii neîncetate. Propriu-zis el recomandă folosirea respiraţiei continuu repetate a aerului mai mult ca un mijloc de a menţine mintea neîncetat în inimă şi de a rosti neîncetat rugăciunea lui Iisus. Mintea e menţinută mereu în inimă şi rugăciunea la fel, numai întrucât nu se uită de a face mereu efortul concentrării ei în inimă şi efortul de a repeta mereu rugăciunea. Nichifor spune că prin aceasta mintea e obişnuită «să nu iasă repede din inimă». Mintea nu rămâne fixată în inimă în mod static şi nici rugăciunea. Persistarea minţii şi a rugăciunii în inimă e un fapt neîntrerupt, dar în acelaşi timp un fapt viu, dinamic, un fapt de voinţă de a repeta adunarea ei în inimă şi repetarea rugăciunii. La urma urmelor şi cu aerul se întâmplă acelaşi lucru: el e mereu în inimă, adică nu iese total de acolo, dar e şi trimis mereu acolo. Sfântul Grigorie Palama aduce în plus explicarea că ceea ce se trimite în inimă nu e mintea ca esenţă, ci lucrarea ei (Al doilea cuvânt din triada I şi II contra lui Varlaam). Iar în practica monahală generalizată, de asemenea, ieşirea aerului din piept nu înseamnă şi ieşirea rugăciunii lui Iisus, ci numai mutarea atenţiei de la o parte a ei la alta. Propriu-zis inspirarea şi expirarea aerului formează un întreg dual, între ale cărui părţi nu se produce nici o separare, nici o întrerupere. Dar dacă mintea trebuie să rămână mereu în inimă şi rugăciunea lui Iisus la fel, de ce mai recomandă Nichifor în metoda sa trimiterea minţii în inimă odată cu inspirarea aerului? De ce recomandă adică un lucru care a scandalizat pa Varlaam şi pe alţi adversari ai sihaştrilor? Aceşti adversari nu au înţeles că e vorba nu de o legare a trimiterii minţii la inimă de inspirarea aerului, ci de folosire a ritmicităţii inspiraţiei aerului ca o ocazie pentru ritmicitatea neîntreruptă a efortului de menţinere a minţii sau a atenţiei în inimă şi odată cu aceasta în pomenirea lui Dumnezeu. Ritmicitatea neîntreruptă a respiraţiei este un mijloc sau un prilej de reînnoire neîncetată a amintirii lui Dumnezeu şi prin aceasta de adunare a gândului de la cele dinafară la cele din lăuntru, iar prin aceasta de evitare a oricărei întreruperi în gândirea îndreptată spre Dumnezeu. Un teolog occidental, Herrigel, într-una din cărţile sale, spune acelaşi lucru când declară că trebuie să mulţumim lui Dumnezeu pentru orice nouă respiraţie, că am mai putut, sau mai putem respira odată, deci mai putem prelungi încă o clipă viaţa noastră. Isihie Sinaitul, trăitor în secolul IV, spusese: «Uneşte cu răsuflarea nării trezvia şi numele lui Iisus, sau gândul neuitat la moarte, şi smerenie. Căci amândouă sunt de mare folos». S-ar putea spune că avem aici o paralelă între un act corporal şi unul spiritual: inspirarea aerului şi trimiterea în lăuntru a minţii. E o paralelă în care un act de gândire voluntar se repetă paralel cu săvârşirea involuntară a unui act de repetiţie neîntreruptă, luând prilej de la săvârşirea regulată a acestuia, dar nu este numai o paralelă. Respiraţia este un act care întreţine nu numai viaţa trupului ca o unitate separată de suflet şi de gândire, ci dă putinţă şi vieţii spirituale. Este un act care condiţionează viaţa totală a fiinţei umane, care face posibilă gândirea. Ca atare gândirea este legată de respiraţie şi de aceea poate face din inspiraţie un act conştient. Aceasta înseamnă pe de o parte că inima prin care se întreţine viaţa corpului, datorită aerului inspirat şi expirat, întreţine şi cugetarea; iar cugetarea, la rândul ei, poate face respiraţia conştientă, o poate pătrunde, o poate face să nu fie străină nici o clipă de conştiinţă. În aceasta poate să constea unul din aspectele strânsei legături dintre inimă şi minte. Când mintea se împrăştie în gânduri variate, nu mai e unită conştient, nu mai este unită conştient cu respiraţia şi cu inima, ca centru al vieţii întreţinut ca respiraţie, adică nu le mai spiritualizează pe acestea. În acest caz pierde şi mintea, pierde şi inima. Când mintea, adică gândirea ei, se concentrează în inimă prin ritmicitatea respiraţiei, amândouă câştigă: respiraţia ritmică (şi bătaia inimii am putea zice), aduce aminte cugetării să pomenească pe Dumnezeu, iar, pomenirea lui Dumnezeu repetată ritmic odată cu respiraţia, ţine atentă gândirea la respiraţie şi la inimă şi le încadrează pe acestea în conştiinţa ocupată cu pomenirea lui Dumnezeu, le sfinţeşte.

Varlaam a fost susţinătorul unui spiritualism abstract, dezlegat de trup, şi prin aceasta a contribuit la formarea unei atitudini neînţelegătoare a efortului de spiritualizare sau de sfinţire a trupului, devenită proprie Occidentului. În Răsărit, în afară de Evagrie, este greu de găsit vreun părinte care n-ar fi urmărit sfinţirea fiinţei totale a credinciosului şi care n-ar fi cerut, de aceea, unirea minţii cu inima. E drept că unii părinţi vorbind de adunarea minţii în inimă, spun totodată că prin aceasta mintea se adună în ea însăşi. Dar prin aceasta ei înţeleg inima ca centru al întregii vieţi, deci şi al cugetării.

Poate în acest sens socoteau unii, cum spunea Palama, ca vehicul al cugetării «punctul cel mai din mijloc şi cel mai curăţit al duhului sufletesc», în vreme ce alţii aşezau înţelegerea în encefal. Şi poate aşa trebuie să înţelegem adeziunea lui Palama la prima opinie. «Noi încă, deşi nu socotim sufletul înăuntru ca într-un vas, fiindcă e netrupesc, nici în afară, fiindcă este unit cu trupul, totuşi ştim sigur că puterea noastră cugetătoare stă în inimă ca într-un organ». Căci chiar în acest loc, Palama spune totodată că cugetarea are inima nu ca organul exclusiv, ci ca primul organ şi aceasta întrucât inima este punctul cel mai central al duhului sufletesc, deci un fel de centru al vieţii sufletului care întreţine şi trupul. Deci nu este la el opoziţie faţă de opinia altor părinţi, că mintea este şi în creier. El nu separă strict între creier şi inimă ca loc al sufletului şi recunoaşte inimii rolul de centru vital şi ca atare de centru sufletesc, de care cugetarea nu poate fi despărţită. Legând cugetarea mai strâns de centrul vital al fiinţei umane, isihaştii dădeau posibilitatea rugăciunii, care ţine şi de cugetare, să influenţeze şi trupul. Astfel s-a evitat intelectualismul fără influenţă asupra trupului, aşa cum s-a dezvoltat în Apus.

Nichifor spune însă că cugetarea este în piept. Vasile de la Poiana Mărului, stareţ trăitor în Ţara Românească în secolul XVII, va spune la fel. Dar se pare că prin aceasta ei nu se deosebesc prea mult de opinia celor ce susţineau că şi cugetarea îşi are sediul în inimă. Dar prin precizarea că ea este în piept parcă ar vrea să arate că ea este în centrul fiinţei, unde se unesc cugetarea şi simţirea. Nichifor, spunând că mintea adunându-se în inimă este ca bărbatul care revine acasă dintr-o călătorie, vrea să spună că inima nu este un loc străin pentru minte, ar mintea poate să şi călătorească. Însă deplin fericită se simte numai când revine în inimă, sau acasă. Mintea în sens de pură cugetare nu este minte întreagă şi nici inima în sens de pur izvor al sentimentelor sau al vitalităţii nu e inima întreagă. Plasarea cugetării în inimă sau în piept nu înseamnă însă că mintea ca izvor al cugetării exclusive nu e în creier.

În orice caz, cugetarea fiind încadrată în viaţa integrală a fiinţei umane, deci în fundamentul ei care este inima, trebuie să se întipărească cu conştiinţa ei în toate actele trupului, dar cu o conştiinţă preocupată permanent de amintirea lui Dumnezeu. Atunci însuşi actul respiraţiei este imprimat de amintirea lui Dumnezeu, cum poate fi imprimată îngenunchierea, ca şi orice faptă şi cuvânt. Aşa se sfinţeşte tot trupul şi toate actele lui, toată viaţa care e întreţinută de inimă şi izvorăşte din ea, pentru că s-a sfinţit cugetarea însăşi care prin pomenirea neîncetată a lui Dumnezeu s-a adâncit în intimitatea fiinţei umane şi a imprimat amintirea lui Dumnezeu în izvorul vieţii integrale a ei. În felul acesta nu mai apare fără sens faptul că Nichifor Monahul vorbeşte despre importanţa respiraţiei ca act de întreţinere a inimii, şi prin ea a vieţii, şi de trebuinţa de a lega actul concentrării minţii în inimă de acest ritm al respiraţiei. Cugetarea devine prin aceasta conştientă de respiraţie ca o condiţie a vieţii totale a subiectului ei şi de faptul că ea trebuie să o sfinţească pe aceasta şi să se sfinţească prin ea însăşi prin pomenirea numelui lui Dumnezeu, sau să se sfinţească inima, ca fundament al vieţii. Cugetarea, devenind conştientă de acest fundament al vieţii, va deveni conştientă că nu e de la sine, ci are ca fundament ultim, corespunzător lui, pe Dumnezeu. Inima celui ce se roagă neîncetat va deveni transparentă. Pentru Dumnezeu, sau cer al lui Dumnezeu, sau locul lui Dumnezeu, cum zic unii părinţi.

Legătura aceasta strânsă dintre gândirea plină de pomenirea lui Dumnezeu şi actele trupeşti, în primul rând al respiraţiei, o va socoti Sfântul Grigorie Palama o legătură simbolică, dat fiind că simbolul este ceva în acelaşi timp deosebit de ceea ce simbolizează şi unit cu el. respiraţia, îngenunchierea, semnul crucii, cuvântul curat, devin simboluri ale vieţii spirituale. Desigur, când aceste acte sunt săvârşite fără pomenirea lui Dumnezeu, ele nu se sfinţesc, ele îşi slăbesc caracterul de simboluri. Palama zice: «Unii ca aceştia vor numi om cu sufletul în buric pe cel ce zice: «Legea lui Dumnezeu în mijlocul pântecelui meu» (Psalmi 39, 8) şi pe cel ce zice către Dumnezeu: «Pântecele meu va răsuna ca o chitară şi cele din lăuntru ale mele ca un zid de aramă pe care l-ai înnoit» (Isaia 16, 11) cum vor calomnia pe toţi cei ce exprimă şi numesc prin simboluri cele ale lumii gândite, cele dumnezeieşti şi duhovniceşti».

Iar dacă alte organe ale trupului se pot bucura de lucrarea lui Dumnezeu în ele, deci pot fi simboluri, cum n-ar putea fi cu mult mai mult inima, centru vital al fiinţei umane?

Mai e de remarcat că traducerea neogreacă a metodei atribuite lui Simeon publicată în Filocalia greacă, nu cuprinde recomandarea îndreptării privirii în pântece. Forma aceasta a textului trimite poate la unele manuscrise care nu cuprindeau acest amănunt. În plus, trebuie ţinut seama de faptul că în practica generală a monahismului răsăritean de după acel timp, niciodată nu s-a folosit rugăciunea lui Iisus după această metodă, decât poate cu totul excepţional de vreun călugăr nepriceput.

Dintr-o practică cu totul rară din acea vreme a luat probabil Varlaam afirmarea că isihaştii îşi închipuiau că sufletul se află în buric şi-i eticheta cu numele de omfalopsichi. Palama respinge cu indignare acest nume şi afirmaţia că isihaştii ar fi avut o asemenea credinţă. Niscai cazuri excepţionale ale unei astfel de practici, care au putut dura şi după aceea, sau faptul rarei ei existenţe în secolul XIV l-a făcut şi pe Vasile de la Poiana Mărului să combată în secolul XVIII, credinţa unora că inima s-ar fi aflat în mijlocul pântecelui. De altfel, până de curând exista în popor părerea că inima este în pântece.

Mai existau printre monahi şi unii care îşi făceau o regulă proprie pentru a pute ţine rugăciunea neîncetată. Grigorie Sinaitul dezaprobă această idioritmie. O astfel de idioritmie a putut fi şi întoarcerea privirii în mijlocul pântecelui.

În forma care cuprinde amănuntul întoarcerii privării spre mijlocul pântecelui, metoda atribuită Sfântului Simeon a fost publicată de J. Hausherr, dar e curios că privind acest text, se constată în el o contrazicere: pe de o parte se cere ca privirea să fie îndreptată spre ombilic, ca imediat după aceea să se adauge: «pentru ca să se caute cu mintea interiorul şi să se găsească locul inimii». S-ar părea că prima recomandare este interpolată. Căci nu este firesc ca prin privirea spre ombilic să se mai caute pe urmă locul inimii. Şi această recomandare este logică, prin faptul că nu se cere de la început unde să se caute cu privirea. În acest text se spune direct: «adună-ţi mintea de la tot ce e trecător şi deşert şi apleacă-ţi partea de jos a feţei, sau bărbia spre piept, ca în acest fel să iei aminte la sinea ta cu mintea şi cu ochii tăi; şi ţine-ţi puţin respiraţia ca să ai acolo şi mintea şi să afli locul unde este inima ta şi acolo să fie cu totul şi mintea ta.»

Cel mai interesant amănunt pozitiv, adăugat în această metodă, este recomandarea răririi inspiraţiei şi expiraţiei, pentru a nu respira prea comod. Acest amănunt a avut o oarecare aplicare practică la unii monahi. Dar aceasta nu înseamnă altceva decât o anumită ritmicizare negrăbită a respiraţiei, pentru a nu se produce în mod neregulat, inegal, căci aceasta tulbură ritmicitatea pomenirii lui Dumnezeu, sau ar fi expresia unor stări inegale, neliniştite, speriate, confuze, mânioase, pasionale, în suflet.

Într-o formă puţin deosebită apare metoda acestei rugăciuni în scrisul rămas de la Grigorie Sinaitul. Ea se resimte şi de metoda lui Nichifor şi de detaliul răririi respiraţiei din forma ei de sub numele lui Simeon Noul Teolog. El întemeiază rărirea respiraţiei pe motiv că ieşirea aerului de la inimă întunecă mintea despărţind-o de inimă odată cu expirarea, sau răpeşte cugetarea spre alte gânduri. El a observat poate faptul că expirarea aerului produce oarece slăbire a concentrării minţii, o relaxare a atenţiei. Dar amănuntul cel mai important şi cel mai preţios în forma în care metoda ne-a rămas de la Grigorie Sinaitul este recomandarea de a uni cugetarea când cu prima jumătate a rugăciunii lui Iisus, când cu a doua jumătate. În această recomandare s-ar putea implica poate unirea primei jumătăţi a rugăciunii cu inspirarea aerului şi a celei de-a doua jumătăţi cu respirarea aerului. Dar el nu o spune aceasta explicit. El cere, dimpotrivă, să se repete de mai multe ori prima jumătate şi iarăşi de mai multe ori a doua jumătate, ca să nu se mute uşor cugetarea de la o jumătate la alta.

Ştii că răsuflarea pe care o răsuflăm este aerul acesta. Şi îl respirăm nu pentru altceva, ci pentru inimă, căci ea este o pricină a vieţii şi a căldurii trupului. Deci inima trage aerul ca să-şi împingă căldura ei afară prin expirare, iar ei să-şi procure o temperatură mai bună. Iar pricinuitorul acestei lucrări, sau mai bine zis slujitor al ei, este plămânul, care fiind zidit de Făcător fără desime, ca nişte foi, primeşte şi scoate uşor conţinutul său. Astfel inima, trăgând prin aerul respirat răcoarea la sine şi împingând de la sine căldura, păzeşte fără abatere rânduiala pentru care a fost zidită spre susţinerea vieţii. Tu deci şezând şi adunându-ţi mintea, împinge-o şi sileşte-o pe calea nărilor pe care intră aerul în inimă, să coboare împreună cu aerul respirat în inimă. Şi intrând acolo, nu-ţi vor mai fi fără veselie şi fără bucurie cele de după aceea. Şi precum un bărbat oarecare fiind plecat în călătorie departe de casa sa, când se întoarce nu mai ştie ce să facă de bucurie că s-a învrednicit a se întâlni cu copiii şi cu nevasta, aşa şi mintea când se întâlneşte cu sufletul se umple de o bucurie şi veselie de negrăit. Drept aceea, frate, obişnuieşte-ţi mintea să nu iasă degrabă de acolo. Căci la început este nepăsătoare poate, din pricina închiderii înăuntru şi a strâmtorării, dar după ce se obişnuieşte, nu-i mai plac rătăcirile în afară pentru că «Împărăţia Cerurilor este în lăuntru vostru» (Luca XII, 21). Pe aceasta privind-o acolo şi cerând-o prin rugăciune curată, toate cele din afară le socoteşte urâte şi neplăcute.

Dacă deci, cum s-a zis, poţi intra de la prima încercare în locul inimii pe care ţi l-am arătat, mulţumeşte lui Dumnezeu, şi slăveşte-L, saltă şi te ţine de lucrarea aceasta pururi. Aceasta te va învăţa pe tine cele ce nu le ştii. Dar cunoaşte că ajungând mintea acolo, nu trebuie să tacă şi să stea după aceea degeaba, ci să aibă ca lucru şi îndeletnicire neîncetată rugăciunea: «Doamne Iisuse Hristoase, Fiul lui Dumnezeu, miluieşte-mă». Să nu contenească niciodată din aceasta, căci astfel, ţinând mintea neîmprăştiată, o face să nu poată fi prinsă şi atinsă de momelile vrăjmaşului şi o ridică la dragostea şi dorul dumnezeiesc în fiecare zi.

Iar dacă, ostenindu-te mult, o, frate, nu poţi totuşi intra în părţile inimii, precum ţi-am arătat, fă ceea ce-ţi spun şi cu ajutorul lui Dumnezeu vei afla ceea ce cauţi. Ştii că partea cugetătoare a fiecărui om este în piept, căci în lăuntrul pieptului, tăcând noi cu buzele, vorbim, ne sfătuim cu noi înşine, dăm curs rugăciunilor, psalmilor şi altora. Dă-i deci acestei cugetări, depărtând de la ea orice gând ― şi aceasta o poţi dacă vrei ― dă-i deci pe: «Doamne Iisuse Hristoase, Fiul lui Dumnezeu, miluieşte-mă!» şi sileşte-te ca în loc de orice alt gând să strigi pururi în lăuntru aceste cuvinte. Iar ţinând aceasta mai multă vreme, şi se va deschide astfel şi intrarea inimii, precum ţi-am scris, fără nici o îndoială, cum am cunoscut şi noi prin cercare. Îţi va veni atunci împreună cu luarea-aminte mult dorită şi plăcută, şi toată ceata virtuţilor: dragostea, bucuria, pacea şi celelalte.

Teolipt mitropolitul Filadelfiei

«Lume» nu e numită aici realitatea celor din afară, ci o stare lăuntrică de alipire pătimaşă la lucrurile supuse simţurilor şi la trup. Monahul le foloseşte pe acestea într-o mare libertate şi detaşare spirituală. De aceea le foloseşte în limitele strict necesare vieţii pământeşti, «neavând nimic, deşi toate sânt în stăpânirea lor» (2 Cor. VI, 10). Monahul se leapădă de lume numai în sensul că nu se alipeşte ei ca singurei sau ultimei realităţi. Dezlipirea aceasta de lume se face pentru Hristos, întrucât monahul ştie că în Hristos are asigurată o viaţă netrecătoare şi infinit mai bogată decât cea pe care i-o poate da lumea. În sensul acesta dezlipirea de lume e dezlipirea întru cunoştinţa adevărului. Cel ce se dezlipeşte de lume pentru Hristos e ca cel ce a aflat mărgăritarul de mult preţ, infinit mai preţios decât toată lumea şi decât orice avuţie. Dar în Hristos lumea nu e pur şi simplu negată, ci regăsită în strălucirea ei adevărată, care îi vine din El.

Ascultă ce-ţi spune David: «Pe Cel Preaînalt L-ai pus scăpare ţie» (Psalm XC, 8). Şi dacă ţi-ai ales viaţa după Hristos, cea plină de asprimi, nu vor veni la tine relele din viţa lumească; nu se va ţine de tine, care ţi-ai ales să te pocăieşti, dragostea de bani, desfătarea, cinstirea, podoaba, neînfrânarea simţurilor; nu vor stărui înaintea ta înălţările nelegiuite ale cugetului, robia minţii, nestatornicia gândurilor şi orice altă rătăcire şi zăpăceală de bună voie; nici dragostea de părinţi, de fraţi, de prieteni, de rudenii, nu te va mai întâmpina pe tine; nu se va mai sălăşlui în tine nici dorul de întâlniri şi de convorbiri fără rost şi fără trebuinţă. De vei iubi dezlipirea lăuntrică de acest trup şi suflet, biciul durerii nu se va mai apropia de sufletul tău şi săgeata întristării nu va mai răni inima ta, nici nu vai mai posomorî faţa ta. Căci cei ce s-au desfăcut de obişnuinţa plăcerii şi-au lepădat împătimirea faţă de toate cele spuse, au tocit acele întristări. Fiindcă Hristos se arată sufletului care se nevoieşte şi toarnă în inimă bucurie negrăită, iar bucuria duhovnicească nu o poate răpi nici una din desfătările sau necazurile lumii.

Precum te-ai însingurat cu trupul, lepădând până şi gândurile lucrurilor, precum ţi-ai schimbat portul, depărtează şi vorbele şi pe cei ce-ţi sunt aproape după neam. Căci de nu vei scăpa de împrăştierea în cele dinafară, nu te vei ridica împotriva celor ce te pândesc din lăuntru. Şi de nu vei birui pe cei ce te războiesc în cele văzute, nu vei răpune pe viclenii cei nevăzuţi. (Făcând pe om să se împrăştie în cele din afară, duşmanul pune stăpânire pe interiorul lui, de care a uitat. De aceea prin veghere călugărul trebuie să fie atent mereu la cele ce se petrec în lăuntrul său, ferindu-se de a se pierde în tot felul de gânduri necuvenite, provocate de lucrurile şi de împrejurările din afară, sau de amintiri ale unor lucruri şi împrejurări necuvenite.)

Iar când vei face să înceteze împrăştierile din afară şi vei părăsi gândurile din lăuntru, mintea ţi se va ridica la lucrurile şi la cuvintele Duhului; şi în loc de obişnuinţa cu rudeniile, vei deprinde chipurile virtuţii; în loc de vorbele deşarte, născute din taifasul cu lumea, sufletul îţi va fi luminat şi înţelepţit de meditarea şi dezvăluirea cuvintelor dumnezeieşti ce se mişcă în cugetare. Descătuşarea simţurilor se face lanţ sufletului, iar înlănţuirea simţurilor aduce eliberarea sufletului.

Vânturile ridică valurile mării şi dacă nu încetează vânturile, nu se domolesc valurile şi nu se linişteşte marea. La fel duhurile răutăţii răscolesc în sufletul celui neatent amintirea părinţilor, a fraţilor, a rudeniilor, a celor apropiaţi, a ospeţelor, a serbărilor, a teatrelor şi a tuturor celorlalte închipuiri ale plăcerii şi poruncesc vederii, limbii şi trupului întâlnirea cu ele. Prin aceasta şi ceasul de faţă se topeşte în deşert şi cel care va veni, când vei petrece singur în chilie, se va risipi în amintirile celor văzute şi grăite. Şi aşa viaţa monahului trece fără folos în ocupaţiile lumeşti, care-şi sapă amintirile lor în cugetare, precum picioarele omului, urmele în zăpada pe care o calcă.

Dacă dăm fiarelor mâncare, când le vom omorî pe ele? Şi dacă petrecem în lucruri şi gânduri de ale dragostei şi obişnuinţei neraţionale, când vom omorî cugetul trupesc? Când vom trăi viaţa cea după Hristos pe care am făgăduit-o? Urma picioarelor în zăpadă se şterge când răsare soarele sau dispare când se varsă apa. Iar amintirile săpate în cuget de aplecarea şi de faptele iubirii de plăcere sunt şterse de Hristos, Care răsare din inimă prin rugăciune, şi de ploaia lacrimilor din umilinţă. Deci monahul care nu lucrează potrivit raţiunii, când va şterge închipuirile de mai înainte din cugetare? Fapta virtuţilor se întipăreşte în trup, când vei părăsi obişnuinţa lumească, iar amintirile bune şi cuvintele dumnezeieşti se întipăresc în suflet când vei şterge prin rugăciuni neîntrerupte ce se deapănă în cugetare, cu umilinţă fierbinte, amintirile faptelor dinainte. Căci lumina amintirii credinţei în Dumnezeu şi zdrobirea inimii rad ca un brici amintirile păcătoase. (Aici Teolipt vorbeşte nu de o singură rugăciune neîncetată, ci de rugăciuni neîntrerupte. Dar poate fi vorba de aceeaşi rugăciune neîncetată. El cere din nou ca rugăciunea să se facă cu simţirea fierbinte a umilinţei sau a străpungerii inimii. Numai în acest caz cuvintele rugăciunii sau alte cuvinte dumnezeieşti şi amintirile lor şi ale înţelesurilor lor se vor întipări prin repetiţie, în mod lucrător, în sufletul înmuiat de ele şi de umilinţa care le însoţeşte, după ce vor fi şters amintirile de caracter ispititor ale faptelor păcătoase de mai înainte. Cugetarea nu poate fi neutră şi statică. În ele se întipăresc cuvintele şi amintirile faptelor repetate, bune sau rele, cu forţa lor care o mişcă în direcţia corespunzătoare lor. Una din aceste două categorii şterge cealaltă categorie. Dar desigur că, până la predominarea deplină a uneia din cele două categorii, are loc o mişcare contradictorie, o sfâşiere în suflet. Când cuvintele dumnezeieşti şi înţelesurile lor se întipăresc în mod exclusiv în inima înmuiată sau zdrobită de umilinţă şi de iubirea lui Dumnezeu, şi prin aceasta ea s-a deschis total lui Dumnezeu, o lumină clară opusă întunericului în care orbecăie plină de amintirile ispititoare ale păcatelor, îşi face loc în ea. Lumina, care umple atunci inima nu e, după explicările lui Teolipt o lumină a cunoaşterii teoretice, ci a simţirii evidente şi iubitoare a prezenţei lui Hristos; orizontul deschis de acea lumină e un orizont al comuniunii cu Hristos, în care inima a intrat ieşind din îngustimea închisorii în limitele eu-lui propriu, e un orizont al vieţii, al curăţiei, al bucuriei, al păcii.)

Ia pildă de la înţelepciunea albinelor. Acelea, ştiind că roiul viespilor le dă târcoale, rămân înăuntru stupului şi scapă de vătămarea atacurilor acelora. Socoteşte întâlnirile deşarte ca nişte viespi şi fugi de ele cu toată sârguinţa şi rămâi în adăpostul mănăstirii şi de aici încearcă iarăşi să pătrunzi în cetăţuia cea mai din lăuntru a sufletului, care este casa lui Hristos, în care se vede pace, bucurie şi linişte. Căci Hristos, Soarele cunoscut cu inima, trimite aceste daruri ca pe nişte raze şi le dă sufletului care-L primeşte pe El cu credinţă şi cu iubire de bunătate, ca pe o răsplată.

Deci, şezând în casă, pomeneşte pe Dumnezeu, ridicându-ţi mintea de la toate şi aruncând-o spre Dumnezeu fără de glas. Şi toată simţirea inimii vars-o înaintea Lui şi lipeşte-te prin dragoste de El. căci pomenirea lui Dumnezeu este vederea lui Dumnezeu, Care atrage privirea şi dorinţa minţii spre El şi o învăluie în lumina din jurul Lui. Întorcându-se mintea spre Dumnezeu, după ce opreşte toate înţelesurile care dau chip lucrurilor, Îl priveşte în afară† de orice chip. Şi în neştiinţa care covârşeşte orice cunoştinţă, din pricina slavei neapropiate, i se umple vederea de lumină. Fără să cunoască pe Cel văzut, din pricina neputinţei de a-L cuprinde, îl cunoaşte din pricina adevărului Celui ce există propriu-zis şi e singur mai presus de existenţă. Hrănindu-şi dragostea şi întărindu-şi sârguinţa cu bogăţia bunătăţii ce izvorăşte de acolo, se învredniceşte de odihnă şi fericire nesfârşită.

Acestea sunt semnele pomenirii cu osârdie deplină, iar rugăciunea este convorbirea cugetării cu Domnul, cuvintele rugăciunii străbătând la Dumnezeu împreună cu mintea întinsă întreagă spre El. căci înţelegerea rostind necontenit numele Domnului şi mintea urmărind atentă şi cu limpezime chemarea numelui dumnezeiesc, lumina cunoştinţei lui Dumnezeu umbreşte tot sufletul ca un nor luminos. Pomenirii lui Dumnezeu cu osârdie îi urmează dragostea şi bucuria. «Adusu-mi-am aminte de Dumnezeu, zice, şi m-am veselit.» Iar rugăciunea curată este urmată de cunoştinţă şi umilinţă. «În ziua în care Te voi chema pe Tine, iată, am cunoscut că Dumnezeul meu eşti Tu». «Jertfa lui Dumnezeu, duh umilit», căci mintea şi cugetul ce se înfăţişează lui Dumnezeu printr-o simţire puternică şi printr-o rugăciune fierbinte sunt urmate şi de umilinţa sufletului. Iar dacă mintea, cuvântul şi duhul aleargă şi cad înaintea lui Dumnezeu, cea dintâi prin luarea aminte, cel de-al doilea prin chemare, iar cel de-al treilea prin umilinţă şi dragoste, întreg omul din lăuntru liturghiseşte Domnului. «Să iubeşti pe Domnul din toată inima ta» (Deuteronom 6, 5).

Dar vreau să ştii şi aceasta: nu cumva socotind că te rogi, să umbli departe de rugăciune, să te osteneşti fără câştig şi să alergi în deşert. Aceasta se întâmplă la cântarea cu gura, când mintea este purtată în altă parte şi este împărţită între patimi şi lucruri, când se întinează şi înţelesul cântării. Dar aceasta se întâmplă şi cugetării căci nu o însoţeşte şi nu se aţinteşte spre Dumnezeu, cu Care se face convorbirea rugăciunii, ci e abătută pe furiş de anumite gânduri. Atunci cugetarea spune din obişnuinţă cuvintele, iar mintea lunecă de la cunoştinţa lui Dumnezeu. Ca urmare şi sufletul se arată fără înţelegere şi fără aşezare, întrucât mintea s-a împrăştiat în niscai năluciri, sau spre cele ce e furată, sau voieşte. Iar nefiind de faţă cunoştinţa în rugăciune şi cel ce se roagă neînfăţişându-se Celui Căruia I se roagă, cum se va îndulci sufletul? Cum se va veseli inima, care se face că se roagă, dar nu face rugăciunea adevărată? «Veseli-se-va inima celor ce caută pe Domnul», dar pe Domnul Îl caută cel ce se apropie de Dumnezeu cu tot cugetul şi cu inima fierbinte îşi înlătură tot gândul lumii, pentru cunoştinţa şi dragostea lui Dumnezeu, care răsare din rugăciunea neîncetată şi curată.

Ia aminte la modul rugăciunii cu cugetul: convorbirea cu Dumnezeu depărtează gândurile pătimaşe; căutarea minţii la Dumnezeu alungă înţelesurile lumii; umilinţa sufletului izgoneşte dragostea de trup. Rugăciunea, rostind neîncetat dumnezeiescul nume, se vădeşte ca o conglăsuire şi unire a minţii cu raţiunea şi cu sufletul, «căci unde sunt doi sau trei adunaţi în numele Meu, acolo sunt şi Eu în mijlocul lor» (Matei 18, 20). Astfel, deci, rugăciunea, adunând din învrăjbirea prin patimi şi legând între ele şi cu sine cele trei părţi ale sufletului, uneşte sufletul cu Dumnezeu, Cel în trei ipostasuri. Întâi şterge din suflet ruşinea păcatului prin chipurile virtuţii, apoi, zugrăvind iarăşi frumuseţea trăsăturilor dumnezeieşti prin sfânta cunoştinţă dobândită la vremea ei, înfăţişează sufletul lui Dumnezeu. Iar sufletul îndată cunoaşte pe Făcătorul său căci «în ziua în care Te voi chema, iată am cunoscut că Dumnezeul meu eşti Tu». Dar e şi cunoscut de Dumnezeu căci zice: «A cunoscut Domnul pe cei ce sunt ai Lui» (II Timotei 2, 9). Cunoaşte pe Dumnezeu pentru curăţia chipului, căci tot chipul tinde spre model şi este legat de el; şi e cunoscut pentru asemănarea prin virtuţi, căci prin aceasta are şi cunoştinţa lui Dumnezeu şi este cunoscut de Dumnezeu. (Rugăciunea unifică cele trei puteri ale sufletului sfâşiate prin patimi. Ea nu e numai a minţii, sau numai a raţiunii care defineşte în intuiţia totală a prezenţei lui Dumnezeu proprie minţii, sau numai a inimii care trăieşte cu simţirea această prezenţă. Având un caracter complex, rugăciunea e singurul mijloc de unificare a sufletului. Şi numai astfel unificat şi devenit capabil să trăiască realitatea de bogăţie complexă a lui Dumnezeu, sufletul poate sesiza prezenţa lui Dumnezeu şi se poate uni cu El. Sau invers: rugăciunea are puterea să unifice sufletul, pentru că se uneşte cu Dumnezeu Cel atotcomplex, dar unul în această bogăţie complexă, cu Dumnezeu, Care e o unitate întreită: Mintea, Logosul, şi Duhul vieţii sau Tatăl, Fiul (Cuvântul) în care Tatăl sau Mintea se revelează, şi Duhul Sfânt, în care Tatăl şi Fiul se unesc în iubire. Sufletul se uneşte cu Dumnezeu prin rugăciune, fără să părăsească complexitatea lui, întrucât în el se imprimă complexitatea unitară a lui Dumnezeu. Iar această imprimare se face prin rugăciune, când sufletul se apropie la maximum de Dumnezeu şi se deschide Lui. Rugăciunea este astfel o comunicare vie între suflet şi Dumnezeu şi viceversa. Prin ea vin în suflet şi se imprimă şi virtuţile care îşi au originea în bunătatea iradiantă a lui Dumnezeu. Şi tot prin ea vine în suflet cunoştinţa de Dumnezeu, experiat în diferite grade de intensitate. Căci prin rugăciune vede şi simte sufletul pe Dumnezeu în bogăţia Lui spirituală şi vie. Iar cunoştinţa e din amândouă părţile. Căci prin rugăciune se înfăptuieşte o mişcare atât din partea sufletului spre Dumnezeu, cât şi din partea lui Dumnezeu spre suflet, dat fiind că nici sufletul nici Dumnezeu nu sunt obiect, ci fiecare se mişcă în libertate şi cu mare interes spre celălalt. Sufletul cunoaşte pe Dumnezeu prin rugăciune, întrucât prin ea se activează relaţia lui, ca fiind chip al lui Dumnezeu, cu modelul său. Dar şi Dumnezeu cunoaşte sufletul, întrucât acesta s-a deschis prin virtuţi şi în mod culminant prin rugăciune lui Dumnezeu, întrucât Dumnezeu însuşi S-a imprimat, iradiind în suflet, prin virtuţi şi prin rugăciune. Propriu-zis virtuţile ca deschideri statornicite, dar mereu în acţiune, prin fapte şi prin rugăciune, animate de pomenirea lui Dumnezeu, sunt atât chipuri de cunoaştere a lui Dumnezeu de către suflet, cât şi de cunoaştere a sufletului de către Dumnezeu, fiind mereu şi tot mai mult deschis lui Dumnezeu.

Iar când te vezi slăbind în rugăciune, foloseşte o carte şi, luând aminte la citire, primeşte cunoştinţa. Nu trece peste cuvinte grăbit. Descoase-le cu cugetarea şi adună-le în vistieria minţii. Pe urmă gândeşte la cele citite, ca să ţi se îndulcească cugetarea din înţelegere şi să-ţi rămână neuitate cele citite. Prin aceasta ţi se va aprinde inima de cugetările dumnezeieşti . «În cugetarea mea, zice, se va aprinde foc» (Psalmi 38, 4). Căci precum mâncarea îndulceşte gustul când e subţiată prin dinţi, aşa şi cuvintele dumnezeieşti, întorcându-se mereu în suflet, îmbogăţesc înţelegerea şi o înveselesc. «Cât de dulci sunt cuvintele Tale pentru gâtlejul meu». Ia în inima ta cuvintele evanghelice şi poveţele fericiţilor părinţi, cercetează vieţile lor, ca să poţi cugeta la ele în timpul nopţii. În felul acesta, când cugetarea ţi se va osteni de rugăciune, o vei reînnoi prin citire şi gândire la cuvintele dumnezeieşti şi o vei face şi mai sârguincioasă la rugăciune.

Psalmodiază cu gura. Dar cu glas liniştit şi cu supravegherea minţii, nerăbdând să laşi ceva necugetat din cele spuse. Şi dacă îi scapă ceva minţii, repetă stihul ori de câte ori se întâmplă aşa ceva, până-ţi vei avea mintea însoţind cele spuse. Căci mintea poate să şi cânte cu gura şi să ţină şi amintirea lui Dumnezeu. Aceasta poţi s-o afli din experienţa firească. Căci precum cel ce se întâlneşte cu cineva, poate să şi vorbească, dar să şi caute la el cu ochii, aşa şi cel ce cântă cu buzele poate să stea şi aţintit la Dumnezeu prin atenţie.

Nu ocoli plecările genunchilor. Căci plecarea genunchilor închipuie căderea păcatului de la noi şi prilejuieşte mărturisirea lui; iar ridicarea înseamnă pocăinţa, închipuind făgăduinţa unei vieţi întru virtute. Dar fiecare îngenunchiere să se săvârşească cu chemarea înţelegătoare a lui Hristos, ca prinzându-ne cu sufletul şi cu trupul de Domnul, să ni-L facem milostiv pe Dumnezeul sufletelor şi al trupurilor.

Iar dacă dai mâinilor şi o lucrare liniştită în vremea rugăciunii făcută cu cugetarea, ca să alungi somnul şi trândăvia, aceasta înviorează şi ea lupta nevoinţei. Căci toate lucrurile arătate, săvârşite împreună cu rugăciunea, ascut mintea, izgonesc trândăvia, fac sufletul mai vioi, iar înţelegerea mai ageră şi mai fierbinte în lucrarea rugăciunii din cugetare.

Când bate toaca, ieşi din chilie, fiind atent cu ochii trupului la pământ, dar lucrarea din cugetare rezemând-o pe amintirea lui Dumnezeu; intrând apoi în Biserică şi întregind obştea, nu vorbi cu cel de lângă tine, nici nu rătăci cu minte în deşertăciuni, ci limba să ţi se ocupe numai cu cântarea, iar cugetarea fixeaz-o prin rugăciune. Iar făcându-se sfârşitul slujbei, du-te în chilie şi apucă-te de canonul rânduit ţie.

Mergând la trapeză, nu căuta la porţiile fraţilor, nici nu-ţi împărţi sufletul în bănuieli urâte. Ci văzând cele puse înaintea ta, dă gurii mâncare, iar urechii ascultarea celor ce se citesc şi sufletului rugăciunea, ca hrănindu-te cu trupul şi cu duhul, să lauzi în întregime pe Cel ce satură pofta ta cu cele bune.

Sculându-te de acolo, intră cu cuviinţă şi în tăcere în chilia ta şi, ca o albină harnică, osteneşte-te întru virtuţile tale. Când împlineşti o ascultare cu fraţii, mâinile să lucreze, dar buzele să tacă, iar mintea să pomenească pe Dumnezeu. Şi dacă cineva s-ar mişca vorbind fără rost, ca să opreşti neorânduiala, scoală-te şi fă metanie.

Precum când apare lumina, întunericul se împrăştie, aşa lumina mărturisirii şterge gândurile patimilor fiind şi ele întuneric. Căci slava deşartă şi trândăvia pe care gândurile le-au avut ca culcuş au fost nimicite, ruşinate de mărturisire şi de greaua pătimire a împlinirii canonului. De aceea, văzând cugetarea slobozită de patimi prin rugăciunea neîncetată şi cu bună umilinţă, fug cu ruşine. Dar când cel ce se nevoieşte încearcă să taie cu rugăciunea gândurile care-l tulbură le taie pentru scurtă vreme şi opreşte lucrarea lor prin lupta cu ele, dar nu se izbăveşte pentru totdeauna dacă mai îngăduie pricinile care-l supără, adică odihna trupului şi odihna lumească de cinstiri, din pricina cărora nu se mişcă spre mărturisire. Ca urmare, nu dobândeşte nici pace, deoarece ţine la sine lucrurile potrivnicilor. Iar ţinând la sine vase străine, nu i se vor cere de stăpânii lor? Şi cerându-i-se şi neslobozind lucrurile pe care le ţine pe nedrept, cum se va putea izbăvi de vrăjmaşii săi? Dar când cel ce se nevoieşte, întărit prin pomenirea lui Dumnezeu, va iubi dispreţuirea şi chinuirea trupului şi îşi va mărturisi gândurile fără să se ruşineze, îndată se vor îndepărta vrăjmaşii, iar cugetarea eliberându-se va avea rugăciunea neîncetată şi gândul la cele dumnezeieşti neîntrerupt. (Mărturisind gândurile rele, le ţintuim la stâlp şi le luăm puterea, căci le facem de ruşine, cum ne facem pe noi înşine dacă le-am da sălaş în noi mai departe. De aceea, prin mărturisire, ne detaşăm de ele. Lumina în care sunt puse prin mărturisire le arată în urâciunea lor şi le ia puterea ispititoare. A le ţine în noi, înseamnă a ne ascunde într-un întuneric; a le mărturisi înseamnă a voi să fim deschişi şi a nu mai ocroti în noi gânduri pe care, din ruşine, le ţinem ascunse.)

Teolipt este mereu preocupat de raportul minţii cu cugetarea şi cu cuvântul. Cugetarea este lucrarea prin care mintea intră în relaţie specială cu diferite obiecte sau subiecte. În acest rol cugetarea descoperă înţelesurile lucrurilor şi aceste înţelesuri exprimate sunt cuvinte. Astfel cuvintele sunt implicate virtual în cugetare şi deci în minte, dar şi îmbogăţesc mintea şi cugetarea, prin specificarea exprimată a înţelesurilor lucrurilor reale. Cuvintele sunt relaţii exprimate ale minţii cu realităţile specificate prin cugetare. Propriu-zis ele indică realităţile, deci ţin de realităţi, dar întrucât înţelesurile realităţilor sunt descoperite de minte prin cugetare, cuvintele se pot socoti ca ţinând fiinţial de minte sau de cugetarea ei, îndreptată spre realităţile specificate, sau cu voinţa de a le specifica. Căci aşa cum nu pot fi lucruri care să nu poată fi înţelese de cugetarea minţii, aşa nu e cugetarea minţii fără capacitatea şi necesitatea de a se actualiza prin descoperirea şi exprimarea lucrurilor şi persoanelor. Astfel se poate spune că rădăcinile potenţiale ale realităţilor sunt în minte ca chip al Minţii supreme, Care le are potenţial ca ultima origine a lor, şi al Logosului sau Cuvântului suprem Care le cugetă specificat din eternitate şi le exprimă de când le creează şi apoi în mod concret omenesc, de când S-a întrupat.

Dar mintea care este îndreptată prin cugetare numai spre lucruri este oarecum în afară de sine. Numai mintea a cărei cugetare este îndreptată spre Dumnezeu şi exprimă prin cuvinte relaţia cu El, specificând înţelesurile† Lui într-un mod oarecum impropriu şi analogic cu lucrurile create de El, dar mereu într-un efort de depăşire a acestei specificări, e o minte adunată în sine, care prin această concentrare şi reunificare a sa, care prin aceasta se uneşte în mod superior de Dumnezeu. Căci Dumnezeu nu e sesizat propriu-zis în afară de minte, în lucrările ei, ci în interiorul unificat al minţii, care prin aceasta se uneşte în mod superior cu El, neputând ca ea să fie singură. De fapt, mintea este sau cu lucrurile, adică unită ramificat cu ele, sau cu Dumnezeu, obârşia lor şi a ei. Însăşi necesitatea de a fi măcar cu lucrurile, dar nemulţumirea de a fi numai cu ele, sau sentimentul că nu află în ele tot adevărul, sau împlinirea pe care o caută, arată că mintea este făcută pentru Dumnezeu. De aceea nu este bine să fie mintea singură, adică nu se simte bine singură, sau chiar nu poate să fie singură. Dar numai din mintea care s-a uitat pe sine, care a adormit faţă de lucrurile specificate din afară şi faţă de ea singură, se iveşte dragostea faţă de adevărata realitate complementară a sa şi faţă de Mintea supremă Care o cuprinde şi pe ea împreună cu celelalte şi în Care se regăseşte. În unirea aceasta cu Dumnezeu, cuvântul ce ţine în mod fiinţial de cugetarea minţii este cuvânt de rugăciune. Căci Dumnezeu sesizat în măreţia Lui milostivă inspiră ca atare rugăciunea şi slăvirea. În felul acesta rugăciunea este modul prin care cugetarea minţii urcă la cunoştinţa lui Dumnezeu şi în aceasta se actualizează puterea şi dispoziţia ei iubitoare, care în relaţie cu alte persoane nu se actualizează decât în parte. Iubirea de Dumnezeu este aşa de puternică, încât copleşeşte sau opreşte simţirea plăcerilor trupului şi pofta trupului după ele. Sufletul este atras neîncetat de frumuseţea lui Hristos şi o caută pe ea. De aceea Îl cheamă neîncetat pe El ― aceasta este rugăciunea neîncetată a lui Iisus.

Fugi de simţuri şi ai oprit plăcerea pentru cele supuse simţurilor. Fugi şi de nălucirile celor plăcute din cugetare şi ai oprit gândurile împătimite de plăcere. Iar mintea, rămânând fără năluciri, ca una ce nu primeşte nici întipăririle diferitelor plăceri, nici gândurile poftei, se află în simplitate. (Prezenţa a două sau mai multe gânduri în minte împarte mintea între ele. Eliberarea minţii de ele şi concentrarea ei întreagă spre Dumnezeu îi reface unitatea şi simplitatea. Dar în simplitatea aceasta este o nesfârşită bogăţie şi lărgime de înţelegere şi o negrăit de dulce simţire. Căci în simplitatea ei se află simplitatea de ocean a lui Dumnezeu.) Şi ajungând deasupra tuturor celor simţite şi a celor gândite, îşi urcă înţelegerea la Dumnezeu, nemaifăcând altceva decât să strige din adânc numele Domnului prin pomenire neîncetată, ca un prunc pe tatăl său, «Căci voi chema numele Tău, pe Domnul înaintea mea.» (Ieşire 32, 19).

De vei ieşi din poftirea celor pământeşti prin rugăciune neîncetată şi curată şi în loc de somn te vei odihni de orice gândire la cele de după Dumnezeu şi te vei rezema în întregime numai de pomenirea lui Dumnezeu, se va zidi în tine ca o altă ajutătoare dragostea de Dumnezeu. Căci strigarea din inimă a rugăciunii face să răsară dragostea dumnezeiască, iar dragostea dumnezeiască trezeşte mintea spre descoperirea celor ascunse. Atunci mintea, unindu-se cu dragostea, rodeşte înţelepciunea şi prin înţelepciune dă rostire celor tainice. (Dragostea premerge cunoaşterea lui Dumnezeu; dar ultima o şi sporeşte pe prima. N-ar putea cunoaşte mintea pe Dumnezeu, dacă nu L-ar iubi, aşa cum nu poţi cunoaşte cu adevărat o persoană omenească, dacă nu o iubeşti. Dar de ce cunoşti mai mult pe Dumnezeu, Îl iubeşti mai mult.) Căci Dumnezeu-Cuvântul numit prin strigarea simţită a rugăciunii, luând înţelegerea minţii ca pe o coastă, îi hărăzeşte cunoştinţa şi umplând locul ei cu simţire, îi dăruieşte virtutea. Astfel zideşte dragostea făcătoare de lumină şi o aduce la mintea ce şi-a ieşit din sine (ce a intrat în extaz) şi doarme şi se odihneşte de toată pofta pământească. Iar dragostea se află ca o altă ajutătoare a minţii, care s-a odihnit de împătimirea neraţională după cele ale simţurilor. Ca urmare, trezeşte mintea cea curată pentru cuvintele înţelepciunii. Atunci mintea, căutând la ea şi desfătându-se, vesteşte altora simţirile ascunse ale virtuţilor şi lucrările ascunse ale cunoştinţei, ieşind ea prin cuvinte (prin extazul cuvintelor). (Este o explicare simbolică a zidirii Evei din coasta lui Adam. Mintea primeşte ca ajutătoare iubirea, dar în iubire este implicată o altă persoană, întregitoare, cu care se uneşte deplin. În sensul acesta nu este bine ca mintea să fie singură, dar, cum am spus, numai din mintea care s-a uitat pe sine, sau din subiectul care s-a uitat pe sine, care a adormit faţă de toate celelalte şi chiar faţă de sine, se poate naşte dragostea. Dragostea este zidită în acelaşi timp din adevărata înţelegere a minţii, ca dintr-o coastă a ei, umplută cu simţire, cum ar fi cu un fel de carne. Iar aceasta o face Dumnezeu-Cuvântul, Care ne vorbeşte când Ăl chemăm numai pe El, după ce am uitat de toate şi de noi înşine, intrând cu noi în dialogul ziditor de dragoste. Dragostea cauzează dialogul şi simţirea ei este sporită de dialog prin simţire. Dialogul realizându-se prin cuvinte, acestea reprezintă extazul trăit de minte în relaţie cu cel iubit, în primul rând cu Dumnezeu-Cuvântul, Care i-a dat ei capacitatea şi pornirea spre cuvânt, sau spre celălalt prin cuvânt, în primul rând spre Dumnezeu Cuvântul. Mintea este în limba greacă la masculin.)

De cunoşti cele ce cânţi, primeşti cunoştinţa; din cunoştinţă câştigi înţelegere; din înţelegere odrăsleşte lucrarea celor cunoscute; din lucrare rodeşte cunoştinţa din deprindere; cunoştinţa prin cercare naşte vederea adevărată. Iar din aceasta răsare înţelepciunea arătată în cuvintele harului, ce răspândesc lumină, căci înţelepciunea umple văzduhul cugetării şi tâlcuieşte celor din afară cele din lăuntru.

Mintea caută întâi şi află; apoi se uneşte cu ceea ce a aflat. Căutarea o face prin raţiune, iar unirea, prin dragoste. Şi căutarea prin raţiune se face pentru adevăr, iar unirea prin iubire, pentru bine. (Există şi o dragoste care susţine căutarea lui Dumnezeu prin raţiune dar pe măsură ce s-a aflat Cel căutat prin raţiune, ca adevăr, El trezeşte o nouă dragoste. Aceasta este o dragoste care uneşte cu Cel căutat căci El este descoperit ca bine. Binele nu este deosebit de adevăr, ci este chipul arătat de adevărul mai adânc cunoscut.)

Să nu părăseşti rugăciunea din grija neputinţei nici măcar pentru o singură zi până ce mai răsufli, ci auzi cele spuse: «Când sunt slab, atunci sunt tare» (II Corinteni 12, 10). Căci făcând aşa te vei folosi mai mult şi rugăciunea te va ridica îndată, cu împreuna-lucrare a harului. Fiindcă unde este mângâierea Duhului, neputinţa şi trândăvia nu rămân.

Grigorie Sinaitul

Privitor la conţinutul scrierilor sale, acestea îl arată pe autorul lor nu numai un practician empiric al unei metode a rugăciunii inimii, cât şi un mare exeget al ei. Sfântul Grigorie îmbrăţişează cu gândirea lui o gamă foarte largă de teme de viaţă duhovnicească care se întinde de la cele mai înalte vârfuri ale reflexiunii privitoare la Dumnezeu şi la întâlnirea minţii cu Sfânta Treime în altarul cel mai lăuntric al fiinţei omeneşti, până la cele mai concrete detalii ale fenomenelor vieţii trupeşti. El şi-a asimilat reflexiunea asupra vieţii duhovniceşti a lui Macarie, Diadoh, Marcu Pustnicul, Sfântul Simeon Noul Teolog, dar şi înalta gândire teologică a lui Dionisie Areopagitul şi a Sfântului Maxim Mărturisitorul. El face o sinteză între cei dintâi şi cei din urmă dar nu se opreşte aici, ci aplicând totul la rugăciune şi la efortul de curăţire de patimi, se dovedeşte poate cel mai subtil analist al mişcărilor psihice şi spirituale ale fiinţei umane

El aduce lămuriri de caracter evident asupra căldurii duhovniceşti care însoţeşte rugăciunea curată şi asupra celei înşelătoare şi păcătoase; se dovedeşte un adversar neîndurat al nălucirilor şi al tuturor formelor de amăgire spirituală, un susţinător al experienţei celei mai subtile ŗi mai autentice a prezenţei lui Dumnezeu. Înţelege trebuinţa alternării cântării, cu rugăciunea inimii, la începători. Merge până la cele mai mici detalii în explicarea legăturilor bune şi rele dintre suflet şi trup. În acelaşi timp Grigorie Sinaitul manifestă o spiritualitate de mare echilibru, o smerită reţinere de la formulările teologice prea îndrăzneţe. El cere să conceapă lumina văzută în rugăciune ca dincolo de orice materialitate; el nu cere o strângere a nărilor la respiraţie, ci numai a gurii, ca să nu rămână căscată şi să facă pe om distrat. Nu leagă prea strâns rugăciunea inimii de o metodă tehnică. El nu cunoaşte în mod explicit nici învăţătura despre deosebirea între fiinţa şi energiile necreate ale lui Dumnezeu, învăţătură pe care o va dezvolta Sfântul Grigorie Palama, obligat de necesitatea apărării experienţelor harismatice trăite de isihaşti, pentru a nu fi incluse energiile ce le provoacă în ordinea creaturilor.

Dacă Sfântul Grigorie Palama este vulturul care atinge înălţimile ameţitoare ale învăţăturii despre Dumnezeu şi ale îndumnezeirii omului, Sfântul Grigorie Sinaitul este maestrul analizelor subtile ale mişcărilor lăuntrice ale fiinţei umane.

ˇ Este cu neputinţă să fie cineva, sau să se facă, după fire, raţional, fără curăţie şi nestricăciune. Căci pe cea dintâi a pus stăpânire deprinderea neraţională, iar pe cea de a doua (pe nestricăciune), starea de nestricăciune a trupului.

ˇ Raţionali după fire s-au arătat numai sfinţii prin curăţie. (Părinţii nu separă planul etic de cel raţional; deplin raţional este sfântul. El şi-a recâştigat privirea şi judecata netulburată de patimi, adică de patimi. Câtă vreme mai este o pornire spre păcat în om, nu este nici deplin raţional. Firea însăşi nu şi-a câştigat integritatea, rectitudinea şi profunzimea ei pe plan raţional, pentru că nu şi-a recâştigat transparenţa ei firească spre infinitatea dumnezeiască.) Căci raţiune curată nu a avut nici unul dintre înţelepţii întru ale raţiunii, dat fiind că şi-au stricat raţiunea de la început prin gânduri. Fiindcă duhul pământesc şi mult vorbitor al înţelepciunii lumii acesteia, apropiind raţiunile de cei mai cunoscători, iar gândurile de cei mai neînvăţaţi, pricinuieşte împreuna lor locuire, lipsindu-i pe oameni de înţelepciunea ipostasiată şi de vederea ei, sau de cunoştinţa neîmpărţită şi unitară. (Toată cunoştinţa a devenit dispersată în urma căderii. Învăţaţii cunosc raţiuni separate ale lucrurilor, cei neînvăţaţi îşi fac fel de fel de gânduri amestecate cu patimile. Acestea produc o conlocuire de idei, de multe ori plină de contradicţii, dar nu un întreg unitar. Nu se cunoaşte înţelepciunea ca Persoană supremă, din care pornesc toate raţiunile şi în care se unifică toate şi în unire cu care se unesc toţi. Tema este luată de la Sfântul Maxim Mărturisitorul. Sfântul Grigorie Sinaitul se dovedeşte un om introdus în gândirea cea mai înaltă a Părinţilor.)

ˇ A fi mort şi nesimţitor este totuna cu a fi orb la minte şi a nu vedea duhovniceşte. Căci unul s-a lipsit de puterea vie şi lucrătoare; iar cel ce nu vede, de lumina dumnezeiască care-l face să vadă şi să se roage. (Avem aici o definiţie a luminii dumnezeieşti, care nu are nimic care să nu o facă acceptabilă şi înţeleasă. Ea e cea care ne face să înţelegem şi să ne înţelegem. Astfel înţeleasă lumina dumnezeiască risipeşte nedumeririle celor ce cred că ea este concepută ca o lumină asemenea celei materiale.)

ˇ Puţini primesc şi puterea şi înţelepciunea de la Dumnezeu. Căci cea dintâi împărtăşeşte bunătăţile dumnezeieşti, iar a doua exprimarea lor. Iar primirea prin împărtăşire şi dăruirea mai departe este un lucru cu adevărat dumnezeiesc, mai presus de om.

ˇ Inima fără gânduri, lucrată de Duhul, este altarul adevărat încă înainte de viaţa viitoare. Căci toate se săvârşesc şi se grăiesc acolo duhovniceşte. Iar ce l ce nu a dobândit aceasta încă de aici e o piatră pentru alte virtuţi, bună pentru zidirea bisericii dumnezeieşti dar nu biserică şi preot al Duhului.

ˇ Omul a fost zidit nestricăcios, fără must cum va şi învia. Dar nu neschibăcios, nici schimbăcios având în voinţă puterea de a se schimba sau nu. Căci voinţa nu face pe cineva să rămână cu desăvârşire neschimbat în firea sa. Pentru că aceasta e cununa îndumnezeirii neschimbăcioase viitoare.

ˇ Stricăciunea e devenirea trupului; iar a mânca, a lepăda rămăşiţele, a se îngrăşa şi a dormi sunt însuşiri naturale ale fiarelor şi dobitoacelor. Prin acestea asemănându-ne cu dobitoacele, din pricina neascultării, am căzut din bunătăţile proprii dăruite de Dumnezeu. Ne-am făcut dobitoceşti din raţionali şi ca fiarele din dumnezeieşti.

ˇ Raiul este de două feluri: sensibil şi inteligibil (cunoscut cu simţurile şi cu gândirea), sau cer din Eden şi cel al harului. Cel din Eden este un loc foarte înalt, încât ajunge până la al treilea cer, cum zic cei ce au istorisit despre el, sădit de Dumnezeu cu tot felul de verdeaţă bine mirositoare. El nu este nici cu desăvârşire nestricăcios nici cu totul stricăcios, ci aşezat la mijloc între stricăciune şi nestricăciune, încât este pururea încărcat cu roade şi împodobit cu flori, având neîncetat şi poame crude şi poame coapte. Căci pomii putregăiţi şi roadele răscoapte căzute la pământ se fac humă bine mirositoare şi nu împrăştie miros de stricăciune ca plantele lumii. Iar aceasta se întâmplă din marea bogăţie şi sfinţenie a harului, care covârşeşte acolo pururea. De aceea râul oceanic, care trece prin el şi căruia i s-a poruncit să răcorească necontenit acest loc, ieşind din el şi împărţindu-se în patru braţe, coborând aduce şi dă hinduşilor şi etiopienilor huma şi frunzele căzute. Apoi unindu-se, Fisonul şi Gheonul (Facere 2, 8), se revarsă împreună mereu peste câmpiile lor, până ce se împart iarăşi, unul răcorind ţara Libiei, iar altul ţara Egiptului.

ˇ Deci spun că zidirea nu a fost făcută la început curgătoare sau stricăcioasă. Dar mai pe urmă s-a stricat şi s-a supus deşertăciunii, adică omule, potrivit Scripturii (Romani 8, 25), însă nu de bunăvoie ci fără să vrea, pentru ceea ce a supus-o în nădejdea înnoirii lui Adam, cel ce s-a stricat. Înnoindu-l însă şi sfinţindu-l pe acesta, chiar dacă poartă trup stricăcios pentru viaţa vremelnică, a înnoit-o şi pe ea, deşi n-a izbăvit-o încă de stricăciune. Iar izbăvirea zidirii de stricăciune, unii spun că este schimbarea ei spre mai bine, iar alţii, prefacerea în întregime a celor supuse simţurilor. Căci obiceiul Scripturii este să facă o afirmare simplă, fără multă iscodire, despre cele greu de înţeles.

ˇ Cei ce primesc harul ca o zămislire şi însărcinare prin Duhul, leapădă sămânţa dumnezeiască, sau prin căderi, sau văduvindu-se de Dumnezeu prin însoţirea cu vrăjmaşul care se ascunde în ei. Lepădarea harului se face prin lucrarea patimilor; iar lipsirea desăvârşită de el se întâmplă prin săvârşirea păcatelor. Căci sufletul iubitor de patimă şi de păcat, care leapădă şi pierde harul şi se văduveşte, se face sălaş al patimilor, ca să nu zic al dracilor, acum şi în veacul viitor.

ˇ Nimic nu face iuţimea aşa de liniştită şi de blândă, ca bărbăţia şi mila. Cea dintâi înfrânge pe cei ce-o războiesc de afară, iar cea de-a doua, pe cei ce o războiesc din lăuntru.

ˇ Caută pe Domnul în cale, adică prin porunci, în inimă. Căci când auzi pe Ioan strigând şi poruncind tuturor să gătească şi să facă drepte cărările, înţelege că e vorba de porunci, de inimi şi de fapte. Căci cu neputinţă este să se facă dreaptă calea poruncilor şi fapta nevinovată, dacă nu e dreptate în inimă.

ˇ Când auzi Scriptura vorbind de toiag şi de cârjă (Psalmi XXII, 4), socoteşte că în înţelesul proorocesc ele sunt judecata şi providenţa; iar în înţelesul moral psalmodierea şi rugăciunea. Căci, judecaţi de Domnul cu toiagul pedepsirii, suntem povăţuiţi la întoarcere (I Corinteni 11, 32). Iar pedepsind noi pe cei ce se răscoală împotriva noastră, cu toiagul psalmodierii bărbăteşti, ne sprijinim pe rugăciune. Având deci toiagul şi cârja în mâna lucrării minţii, să nu încetăm a pedepsi şi a fi pedepsiţi, până ce vom ajunge cu totul sub providenţă, fugind de judecata de acum şi de cea viitoare.

ˇ Este propriu poruncilor să pună pururi mai presus de orice porunca cea mai cuprinzătoare care zice: Pomeneşte pe Doenul Dumnezeul tău totdeauna. Căci prin ceea ce s-au pierdut, prin aceea pot să fie şi păziţi, fiindcă uitarea a pierdut pomenirea dumnezeiască de la început întunecând poruncile, şi aşa l-a arătat pe om, gol de tot binele.

ˇ Cel ce caută înţelesurile poruncilor fără porunci, dorind să le afle prin citire şi învăţătură, este asemenea celui ce-şi închipuie umbra drept adevăr. Căci înţelesurile adevărului se dăruiesc celor ce se împărtăşesc de adevăr. (Cei ce caută înţelesurile poruncilor, fără să le împlinească, nu le iau ca porunci propriu-zise ale subiectului dumnezeiesc, Care are puterea şi căderea să poruncească. De aceea aceştia nu se pun în legătură cu El, Care este propriu-zis adevărul; căci în acest caz ele nu exprimă pe Cel ce le dă, voia şi puterea Lui, ca să zidească în adevăr pe cei ce le împlinesc. Ei rămân la nişte sensuri impersonale care nu le dau nici o putere spre creştere morală şi spre mântuire. Poruncile trebuie înţelese ca şi lucrurile ca semne ale iubirii lui Dumnezeu cel personal şi ca apeluri la iubirea noastră, ca să ne facem asemenea Lui şi prin aceasta să ne unim cu El. Adevărata cunoaştere de Dumnezeu este cunoaşterea prin experienţă, nu din carte. În cazul acesta înţelegerea înţelegerea se scufundă în lumina Lui însuşi, făcându-se şi ea lumină. Vorbind acela altora, Dumnezeu însuşi vorbeşte prin el şi El însuşi îi învaţă pe ceilalţi printr-un astfel de om. Cuvântul este plin de puterea lui Dumnezeu şi de convingerea celui ce a văzut pe Dumnezeu şi simte în sine puterea Lui.) Iar cei neîmpărtăşiţi de adevăr şi neintroduşi în el, căutând înţelesurile lui, află pe cele ale înţelepciunii înnebunite (I Corinteni 1, 10). Pe aceştia Apostolul i-a numit sufleteşti ca unii ce nu au Duh (Iuda 19), chiar dacă se mândresc cu adevărul.

ˇ Definiţia dreptei credinţe este a vedea şi a cunoaşte întru curăţie cele două dogme ale credinţei, adică Treimea şi doimea: Treimea a o privi şi a o cunoaşte în chip neamestecat şi netăiat, în unitate, iar doimea firilor lui Hristos, într-un ipostas, adică a mărturisi şi a şti pe un singur Fiu şi înainte de întrupare şi după întrupare, dar după întrupare slăvit în chip neamestecat în două firi şi în două voinţe, dumnezeiască şi omenească.

ˇ Trebuie să mărturisim cu evlavie nenaşterea, naşterea şi purcederea, cele trei însuşiri personale, nemişcate şi neschimbate ale Preasfintei Treimi: pe Tatăl ca nenăscut şi fără de început, pe Fiul, ca născut şi împreună fără de început, pe Duhul Sfânt, ca purces din Tatăl, dat prin Fiul (precum zice Damaschin) şi împreună veşnic.

ˇ Treimea este unitate simplă, fiindcă este fără calitate şi necompusă. Dar este Treime în unitate căci Dumnezeu cel întreit în Ipostasuri are cu totul neamestecată perihoreza Acestora între Ele (întrepătrunderea Lor).

ˇ Dumnezeu se cunoaşte şi se zice în toate chip întreit, căci este nemărginit. El este susţinătorul şi purtătorul de grijă al tuturor prin Fiul în Duhul Sfânt. Nici unul din Aceştia trei nu se zice, nu se cugetă şi nu se numeşte fără sau afară de Ceilalţi.

ˇ În om este minte, cuvânt şi duh, şi nici mintea nu e fără cuvânt, nici cuvântul fără duh; şi acestea sunt una într-alta şi în ele însele. Căci mintea grăieşte prin cuvânt şi cuvântul se arată prin duh. Prin aceasta omul poartă un chip întunecos al Treimii numite şi arhetipice. Cuvântul după chipul arată şi aceasta. (Cuvântul după chipul, care îl caracterizează pe om, arată şi asemănarea lui cu Sfânta Treime. Dar în aceasta se arată atât faptul că omul nu e un individ cu totul separat de ceilalţi, cât şi faptul că el are în minte, cuvânt şi duh neseparate între ele, ci lucrând şi arătându-se una prin alta, fiind om întreg numai prin toate trei acestea.)

ˇ Tatăl e Mintea, Fiul e Cuvântul, iar Duhul Sfânt e cu adevărat Duhul, precum învaţă folosindu-se de asemănare, Sfinţii Părinţi purtători de Dumnezeu, statornicind dogma despre Treimea Sfântă mai presus de fire şi de fiinţă, despre Dumnezeu cel unul în trei ipostasuri, lăsându-ne nouă credinţa adevărată şi o ancoră de nădejde. Căci a cunoaşte pe Dumnezeu cel unul este, după Scriptură, rădăcina nemuririi (Pilde 15, 2); şi a vedea şi a şti stăpânirea unităţii în trei ipostasuri este dreptatea întreagă. Sau aşa trebuie să înţelegem cuvântul din Evanghelie: Iar viaţa veşnică aceasta este: să te cunoască pe Tine, unul adevăratul Dumnezeu în trei ipostasuri şi pe Cel ce L-ai trimis, pe Iisus Hristos (Ioan 17,3), în două firi şi voinţe.

ˇ Chinurile sunt felurite, precum şi răsplătirile cu bunătăţi. Iar acelea sunt în iad, potrivit Scripturii care zice: În pământ întunecat şi neluminat, în pământul întunericului veşnic (Iov 10, 21-22), unde locuiesc păcătoşii şi înainte de judecată şi se întorc şi după osândă. Căci: Întoarcă-se păcătoşii în iad (Psalmi 9, 18) şi Moartea îi va paşte pe ei (Psalmi 18, 15), ce este altceva, dacă nu hotărârea din urmă şi osânda veşnică?

ˇ Focul, întunericul, viermele şi tartarul sunt împătimirea obştească de plăcerea trupească, neştiinţa generală a întunericului, gâdilirea aprinsă a patimii din toţi, tremurarea şi vijelia puturoasă a păcatului. Acestea se lucrează încă de aici în sufletele păcătoşilor ca o arvună şi pârgă a chinurilor şi se arată acolo ca o deprindere.

ˇ Deprinderile patimilor sunt arvunele chinului, precum lucrările virtuţilor sunt ale Împărăţiei. Poruncile trebuie să le socotim şi să le numim lucrări; iar virtuţile deprinderi, precum şi păcatele care se fac necontenit se numesc deprinderi.

ˇ Sufletele împătimite de plăceri sunt smârcuri de foc (Apocalipsa 19, 20), în care putoarea patimilor, duhnind ca o mocirlă, hrăneşte ca pe un vierme neadormit al curviei, desfrânarea trupului, şi ca nişte şerpi, broaşte şi lipitori ale poftelor stricate, gândurile şi dracii stricaţi şi ţâşnitori de otravă. Starea aceasta a luat încă de aici arvuna chinurilor de acolo.

ˇ Precum pârga chinurilor veşnice este ascunsă în sufletele păcătoşilor, aşa şi arvunile bunătăţilor lucrează prin Duhul şi se dăruiesc în inimile drepţilor. Căci împărăţia cerurilor este vieţuirea virtuoasă, precum chinurile, deprinderea patimilor.

ˇ Noaptea care vine (Ioan 9, 4), este, după cuvântul Domnului, încremenirea totală a întunericului viitor, sau în alt chip antihristul, care este şi se numeşte noapte şi întuneric; sau iarăşi, în înţeles moral, este nepăsarea continuă care, ca o noapte fără lună, scufundă sufletul în somnul nesimţiriii. Căci precum noaptea îi face pe toţi să doarmă şi este chipul morţii, prin amorţirea ce o aduce, aşa noaptea întunericului viitor îi face pe păcătoşi morţi şi nesimţitori prin ameţeala durerilor.

ˇ Judecata lumii acesteia (Ioan 3, 19), după cuvântul Evangheliei, stă în necredinţa celor neevlavioşi, potrivit cuvântului: Iar cel ce nu crede s-a şi osândit. (Ioan 3, 18); de asemenea, în necazurile aduse de providenţă pentru îngrădire sau întoarcere; apoi în înrâurirea plănuirilor bune şi rele, fiind ajutate să treacă în faptă după cuvântul: Înstrăinatu-s-au păcătoşii din pântecele maicii lor. Judecata cea dreaptă a lui Dumnezeu se arată, prin urmare, pentru îndreptarea prin pedepse şi după fapte, pe unii pedepsindu-i, pe alţii miluindu-i, dând ca răsplată unora cununile, altora chinurile. Din cei pedepsiţi, cei dintâi sunt cu totul necredincioşi, cei de-al doilea, credincioşi dar fără râvnă, de aceea se şi pedepsesc cu iubire de oameni. Iar cei ce s-au făcut desăvârşiţi, fie în virtuţi, fie în păcate, vor avea răsplăţile cuvenite.

ˇ De nu se va păzi firea neprihănită prin Duhul, sau de nu se va curăţa cum se cuvine, nu va putea să se facă un trup şi un duh cu Hristos, acum şi în armonia viitoare. Căci un petic dintr-o vechitură a patimilor nu-l poate coase puterea cuprinzătoare şi unificatoarea Duhului la haina harului pentru întregire.

ˇ Cel ce a primit în dar şi a păzit înnoirea Duhului va avea o cinste deopotrivă la alcătuirea (trupului) lui Hristos, pătimind atunci negrăit îndumnezeirea mai presus de fire. Căci nu va fi vreunul din Hristos, sau mădular al lui Hristos, dacă nu se face de aici părtaş al harului, alcătuindu-se după chipul adevărului şi al cunoştinţei, cum zice Apostolul (Romani 2, 20).

ˇ Împărăţia Cerurilor este asemenea unui cort făcut de Dumnezeu, ca cel arătat lui Moise, având două încăperi în veacul viitor. În cea dintâi vor intra toţi câţi sunt preoţi ai harului; în cea de a doua, inteligibilă, numai cei ce au liturghisit încă de aici Treimii ca nişte ierarhi în desăvârşire în întunericul cunoştinţei de Dumnezeu. Ei au drept căpetenie în slujire şi ca prim ierarh înaintea Treimii, pe Iisus, în cortul pe care l-a întemeiat El. Aceştia intrând acolo vor fi luminaţi mai limpede de razele luminii Lui. (În prima parte a cortului vor intra toţi câţi au fost preoţi ai harului, adică au slujit lui, rodind puterea lui în viaţa lor. Dar în a doua încăpere, în partea cea mai dinăuntru, în Sfânta Sfintelor, vor intra numai cei ce au slujit încă de aici ca arhierei, prin faptul că au intrat în întunericul cunoştinţei mai presus de cunoştinţă a lui Dumnezeu, ca Moise pe Sinai, ajungând până în faţa lui Dumnezeu cel în Treime şi cu totul indefinit în abisul bogăţiei Sale, dar în acelaşi timp la simţirea cea mai intensă a prezenţei Lui tainice şi iubitoare, trăită ca atare prin faptul că e o iubire între cele trei Persoane atotdesăvârşite şi, prin aceasta, lângă focarul suprem al iubirii. Ei au intrat adică până acolo până unde a intrat primul Ierarh şi Căpetenia oricărei slujiri adusă lui Dumnezeu, adică Iisus Hristos ca om, Care ca Dumnezeu primeşte slujirea ca Unul din Treime. Uniţi cu Hristos, luminaţi de infinitatea luminoasă a dumnezeirii Sale, de lumina Treimii atotiubitoare, sunt luminaţi şi ei mai mult decât cei din prima încăpere. Conştiinţa aceasta în întunericul cel mai presus de cunoaştere îi desăvârşeşte pe cei ce ajung acolo, pentru că este o cunoştinţă prin experienţa cea mai intensă a lui Dumnezeu ca suprema comuniune de Persoane, deci ca izvor din care iradiază în ei această iubire, făcându-i şi pe ei iubitori la maximum. Se simte aici influenţa lui Dionisie Areopagitul. Aceştia sunt, prin viaţa lor de maximă intensitate a simţirii lui Dumnezeu, la extrema opusă a celor ajunşi la suprema amorţire şi nesimţire în iad, amorţire şi nesimţire produsă de patimile care-i obosesc şi-i epuizează până la urmă de orice putere stimulatoare.)

ˇ Multele locaşuri despre care a vorbit Mântuitorul sunt deosebitele trepte şi înaintări ale stării de acolo. Împărăţia este una, dar are multe deosebiri înăuntru, întrucât unii sunt cereşti, iar alţii pământeşti, potrivit cu virtutea, cu cunoştinţa şi cu mărimea îndumnezeirii. Căci alta este slava soarelui, alta a lunii şi alta a stelelor; şi stea de stea se deosebeşte în slavă (I Corinteni 15, 41), cum zice Apostolul, pe bolta dumnezeiască.

ˇ Cel ce şi-a curăţit mintea prin lacrimi, iar sufletul şi l-a înviat încă de aici prin Duh, ajunge pentru scurtă vreme împreună vieţuitor cu îngerii şi netrupesc ca un nesupus stricăciunii. Iar trupul şi-l face prin raţiune, chip luminos şi arzător ale frumuseţii dumnezeieşti, din plăsmuire de lut; şi-l face cum era după fire, dacă nestricăciunea trupurilor este înlăturarea musturilor şi a îngroşării. Trupul nestricăciunii este trupul pământesc afară de musturi şi de grosime, prefăcut în chip negrăit din trup sufletesc şi trup duhovnicesc, încât este şi pământesc şi ceresc, prin subţirimea înfăţişării dumnezeieşti. Căci aşa cum a fost plăsmuit la început, aşa va şi învia ca să fie dup chipul Fiului Omului, împărtăşindu-se în întregime de dumnezeire.

ˇ Pământul făgăduinţei este nepătimirea. Din ea izvorăşte veselia Duhului, asemenea laptelui şi a mierii.

ˇ În veacul viitor sfinţii îşi vor grăi unii altora în chip tainic cuvântul lăuntric, rostit de Duhul Sfânt. (Sfinţii, cunoscându-şi în veacul viitor lăuntrul lor în mod reciproc, vor cunoaşte din vedere tot ce au să-şi spună, îşi vor vedea reciproc fiinţa ca atotcuprinzător cuvânt, spunându-şi tot ce au să-şi spună prin reciproca lor intimitate şi sinceritate totală. Sufletul le va fi întreg în lumina feţei.)

ˇ Toţi câţi au primit încă de aici plinătatea desăvârşirii în Hristos, sunt deopotrivă după vârstă în Duh.

ˇ Fii învierii lui Hristos vor fi, zice, minţi, adică deopotrivă cu îngerii, ajunşi sfinţi prin nestricăciune şi îndumnezeire.

ˇ În veacul viitor îngerii şi sfinţii vor spori în adăugirea harurilor şi niciodată nu vor sfârşi, sau nu vor slăbi în dorirea bunătăţilor. Căci în veacul de acolo nu va fi slăbire sau micşorare a virtuţii în favoarea păcatului.

ˇ Slava adevărată, spun că este cunoştinţa sau vederea Duhului, sau şi pătrunderea cu de-amănuntul a dogmelor, sau cunoaşterea credinţei adevărate.

ˇ Începutul şi pricina gândurilor este împărţirea prin neascultare a amintirii simple şi unitare a omului. Prin aceasta a pierdut şi amintirea de Dumnezeu. Căci făcându-se din simplă, compusă şi din unitară, felurită, şi-a pierdut unitatea împreună cu puterile ei. (Amintirea simplă de la început a fost pomenirea neîncetată a lui Dumnezeu. Această pomenire pierzând-o noi, amintirea cea simplă s-a divizat. Aşa s-a născut şi aşa se succede felurimea gândurilor la cele mărginite, odată cu uitarea unora când ne amintim de altele. Omul nu-şi mai poate reţine mintea la un singur lucru, pentru că fiecare este mărginit şi nu poate întreţine în om un interes netrecător. Când mintea se îndreaptă însă spre Dumnezeu  amintirea vine de la admentem: a ţine mintea la ceva sau ceva în minte; aminte să ne fie, înseamnă a ţine ceva în minte  nu mai este divizată de gândurile variate ce se succed, pentru că Dumnezeu este nemărginit, este o hrană nemărginită pentru contemplaţie. De aceea numai în legătură cu Dumnezeu putem păstra amintirea neîncetată, sau amintirea propriu-zisă. Sfântul Grigorie Sinaitul se dovedeşte un mare analist al stărilor sufletului, aducând explicaţii convingătoare unor învăţături care se afirmau de multe ori fără ultimele lor explicări.)

ˇ Tămăduirea amintirii este întoarcerea de la amintirea rea, născătoare de gânduri stricătoare, la starea ei simplă de la început. Căci neascultarea, unealta păcatului, nu a stricat numai amintirea simplă a sufletului faţă de bine, ci şi toate puterile lui, întunecând dorinţele fireşti ce tindeau spre virtute. Dar amintirea o tămăduieşte, ridicând-o de la starea contrară firii, la cea mai presus de fire, în mod principal, pomenirea stăruitoare a lui Dumnezeu, întărită prin rugăciune şi străbătută de Duhul.

ˇ Pricinile patimilor sunt faptele păcătoase; pricinile gândurilor, patimile; ale nălucirilor, gândurile; ale chipurilor, amintirea; ale amintirilor, uitarea (avem aici un paradox: pricina amintirilor ispititoare este uitarea îndatoririlor spre bine.), ale uitării, neştiinţa; ale neştiinţei, nepăsarea; nepăsarea este născută de dorinţa poftitoare; iar maica dorinţelor este nestatornicia; pricina nestatorniciei este lucrarea faptei; iar fapta este din dorinţa nesocotită a păcatului şi din aplecarea simţurilor către cele supuse lor.

ˇ Gândurile sunt în partea raţională; patimile furioase în iuţime; amintirea dorinţei dobitoceşti este în partea poftitoare. În partea înţelegătoare se formează nălucirile; iar în cea cugetătoare răsar şi lucrează chipurile. (Sfântul Grigorie Sinaitul distinge aici pe lângă partea raţională a sufletului, pe cea înţelegătoare, care pare să aibă şi puterea imaginaţiei, şi pe cea cugetătoare, care are o putere apropiată de puterea imaginaţiei, dar are în ea şi puterea oarecărei trezvii critice.)

ˇ Tăbărârea gândurilor rele este ca un şuvoi de râu; prin ele vine momeala, iar după aceasta se naşte încuviinţarea păcatului, ca o inundare de valuri ce acoperă inima. (Inima are aici sensul conştiinţei de sine. Încuviinţarea păcatului acoperă conştiinţa de sine ca o inundare a apelor.)

ˇ Socoteşte plăcerea vâscoasă, ca o mocirlă adâncă, sau ca un smârc al desfrânării. O astfel de mocirlă este şi povara grijilor pământeşti, de care îngreuindu-se mintea pătimaşă, este scufundată de gânduri în adâncul deznădejdii.

ˇ Scriptura a numit adeseori gânduri şi raţiunile lucrurilor, precum a numit şi chipurile raţiuni şi raţiunile chipuri. Aceasta se întâmplă deoarece mişcarea acestora (gândurilor) este în sine nematerială, dar prin lucruri ia chip şi se preface, şi aşa momeala se cunoaşte şi capătă nume prin arătare. (Se pare că Sfântul Grigorie Sinaitul înţelege prin logismoi nu înţelesuri, ci chipuri concrete ale lucrurilor. El explică cum înseşi raţiunile naturale ale lucrurilor care îşi au originea în gândirea lui Dumnezeu, pot deveni, prin chipurile lor văzute, gânduri ispititoare la păcat, sau momeli. El se arată astfel înţelegând trecerea gândurilor la chipuri concrete, în lucruri, ca nişte plasticizări ale acestora. În general, Sfântul Grigorie Sinaitul duce mai departe gândirea părinţilor anteriori printr-o aplicare mai accentuată la situaţiile concrete ale luptei cu ispitele.)

ˇ Gândurile păcătoase sunt raţiunile dracilor şi înainte-mergătoarele patimii, precum raţiunile şi chipurile sunt ale lucrurilor. Este cu neputinţă a face vreun bine sau vreun rău, dacă nu este momit întâi gândul tău. Căci gândul este mişcarea fără chip a momelii unor lucruri oarecare.

ˇ Materia lucrurilor naşte gânduri simple; iar momeala drăcească făureşte cele rele. Deci gândurile şi raţiunile fireşti se deosebesc de cele potrivnice firii şi de cele mai presus de fire. (Nu totdeauna gândurile sunt rele: sunt şi gânduri simple ale lucrurilor, identice cu raţiunile lor naturale, preexistente în Dumnezeu, Creatorul lucrurilor. Ba sunt şi gânduri mai presus de fire. Prin aceste s-ar putea înţelege gânduri despre Dumnezeu, despre îngeri, despre relaţiile noastre cu Dumnezeu, da poate şi gânduri despre lucruri, când le vedem pe acestea în înţelesurile lor adâncite în ambianţa de lumină nesfârşită lui Dumnezeu.)

ˇ Gândurile fireşti lucrează la fel la schimbarea omului, ca şi cele contrare firii. Dar cele după fire se schimbă îndată în cele mai presus de fire. (Gândurile după fire, da, dacă nu le lăsăm în gânduri ispititoare ale lucrurilor, care le schimbă firea în rău, devin cu uşurinţă gânduri mai presus de fire. De altfel este foarte greu să se tragă o graniţă între caracterul natural al gândurilor şi caracterul lor mai presus de fire, căci tot ce este natural se înţelege ca avându-şi originea în Dumnezeu şi înţelegându-se cu El.) Gândurile sunt pricini reciproce ale schimbării din ele şi se nasc unele pe altele. Gândurile despre lucrurile materiale sunt pricini ale naşterii şi schimbării celor drăceşti. Ele se nasc şi se schimbă din momeală. Iar cele dumnezeieşti se nasc şi se schimbă din cele fireşti, căci cele fireşti dau naştere la cele mai presus de fire. Schimbarea fiecăruia este pricină şi prilej de naştere a celui înrudit, în chip împătrit.

ˇ Însemnează-ţi că înainte de gânduri sunt pricinile; înainte de năluciri sunt gândurile; înainte de patimi, nălucirile; iar înainte de draci, patimile, ca un lanţ şi ca o orânduială vicleană a duhului neorânduielii. Una atârnă de alta, dar nici una nu lucrează prin sine, ci este pusă în lucrare de draci. Nici nălucirea nu-şi face chipuri, nici patima nu lucrează fără puterea drăcească ascunsă, căci deşi satana a căzut zdrobit, el poate şi mai mult împotriva noastră, prin nepăsarea noastră, îngâmfându-se din pricina noastră.

ˇ Ei dau o formă minţii noastre, mai bine zis ne formează după chipul lor şi ne momesc prin deprinderea patimii, care stăpâneşte şi lucrează în sufletul nostru. Căci dracii au deprinderea patimilor, ca o pricină a formării de chipuri (idoli) în mintea noastră. Deci ei ne fac puterea de închipuire să lucreze în mod felurit şi în multe forme, fie în stare de trezvie, fie în somn, căci ei înşişi şi se preschimbă în felurite chipuri; dracii poftei se schimbă uneori în porci, alteori în măgari, armăsari întărâtaţi şi înfierbântaţi; cei ai mâniei, uneori în păgâni, alteori în lei; cei ai lăcomiei, uneori în lupi sau leoparzi. Apoi cei ai vicleniei în şerpi, năpârci, alteori în vulpi; cei ai îndrăznelii, în câini; cei ai trândăviei, în motani; cei ai curviei se mai prefac uneori în şerpi, alteori în corbi sau gaiţe. Dracii patimilor sufleteşti se prefac în păsări, mai ales cei din văzduh. Închipuirea are trei pricini, prin care schimbă chipurile duhurilor, după cele trei părţi ale sufletului, de aceea şi nălucirile sunt de trei feluri: de păsări, de fiare şi de dobitoace, după puterea poftitoare, mânietoare şi raţională a sufletului. Căci cele trei căpetenii ale patimilor se înarmează pururi împotriva celor trei puteri şi după patima care dă chip sufletului se apropie de noi şi iau un chip înrudit. (Fiecare patimă dă un anumit chip sufletului şi ca urmare şi înfăţişării noastre exterioare. De aceea chiar şi demonii iau, măcar că sunt duhuri, anumite forme după patima pe care o cultivă mai mult. Şi această formă ne-o imprimă şi nouă după patima pe care caută să ne-o inspire mai mult. Patimile de mândrie ne dau o formă care seamănă cu cele ale păsărilor semeţe din văzduh, căci ele se imprimă mai mult părţii noastre cugetătoare, făcându-ne semeţi la înfăţişare şi cu capul înălţat; patimile care aprind mânia ne dau înfăţişări de fiare; cele care aţâţă pofta ne dau înfăţişări de dobitoace. Iată o dovadă a plasticizării raţiunilor.)

ˇ Dracii plăcerii (voluptăţii) se apropie adeseori ca foc şi cărbuni aprinşi, căci duhurile iubitoare de plăcere aprind partea poftitoare a sufletului, iar pe cea cugetătoare o întunecă, zăpăcind-o. Fiindcă plăcerea patimilor este pricină de ardere, de zăpăceală şi de întuneric.

ˇ Noaptea patimilor este întunericul neştiinţei, sau noaptea este împărăţia în care se nasc patimile. În ea împărăţeşte stăpânul întunericului şi umblă duhurile care iau chip asemănător fiarelor codrului, ca păsările cerului şi ca târâtoarele pământului, căutând cu urlete să ne răpească şi să ne mănânce.

ˇ În vremea lucrării patimilor, unele gânduri merg înainte, altele urmează; gândurile premerg nălucirilor, iar patimile le urmează. În ce priveşte pe draci, patimile, premerg acestora, iar dracii le urmează lor.

ˇ Începutul şi pricina patimilor este reaua întrebuinţare (abuzul); al relei întrebuinţări este schimbarea rea; al schimbării este aplecarea deprinderii voinţei; mijlocul de cercare a voinţei este momeala; pricina momelii sunt dracii, îngăduiţi de Providenţă ca să ne arătăm libertatea noastră cum este.

ˇ Deprinderea pătimaşă a sufletului este veninul acului păcatului spre moarte, căci cel ce s-a îmbibat de bunăvoie de patimi îşi are purtarea nemişcată şi neschimbată. (Este o nemişcare în sens rău; cine este mişcat numai de o patimă e ca şi cum nu s%ar mişca, căci el nu se mişcă, ci este mişcat şi nu poate să se mişte astfel. E o mişcare monotonă, o neputinţă de a ieşi din ea. Nimic nou nu se întâmplă în el, nimic care manifestă propriu-zis noutatea vieţii. Acolo e moarte.)

ˇ Patimile au felurite numiri, dar se împart în trupeşti şi sufleteşti. Cele trupeşti se subîmpart în dureroase şi pricinuitoare de păcat. Cele dureroase se subîmpart iarăşi în boli şi pedepse povăţuitoare. Cele sufleteşti se împart în patimi ale mâniei, ale poftei şi ale raţiunii. Cele ale raţiunii se subîmpart în nălucitoare şi cugetătoare. Dintre acestea, unele se nasc din voinţă prin reaua întrebuinţare, altele sunt fără voie, din vreo silă, cum sunt patimile zise fără vină. Părinţii le-au numit pe acestea şi urmări sau însuşiri fireşti.

ˇ Altele sunt patimile trupeşti şi altele cele sufleteşti; altele cele ale poftei şi altele cele ale iuţimii (mâniei); altele cele ale raţiunii şi altele cele ale minţii şi ale închipuirii. Dar se însoţesc între ele şi lucrează unele cu altele. Cele trupeşti cu cele ale poftei, cele sufleteşti cu cele ale iuţimii; şi iarăşi, cele raţionale cu cele ale minţii ş cele ale minţii cu cele ale imaginaţiei şi cele ale amintirii.

ˇ Patimile iuţimii sunt: mânia, amărăciunea, strigarea, aprinderea grabnică (vărsarea năpraznică a fierii), cutezanţa semeaţă, înfumurarea, trufia şi celelalte. Ale poftei sunt: lăcomia, desfrânarea, neînfrânarea, nesăturarea, iubirea de plăcere, iubirea de arginţi, iubirea de sine care e cea mai cumplită din toate. Iar ale trupului sunt: curvia, preacurvia, necurăţia, destrăbălarea, nedreptatea, lăcomia pântecelui, lenea, uşurătatea, iubirea de podoabe (luxul), iubirea de petreceri şi celelalte. Cele ale părţii raţionale sunt: necredinţa, hula, viclenia, uneltirea, iscodirea, făţărnicia, grăirea de rău, clevetirea, osândirea, dispreţuirea, luarea-n râs, prefăcătoria, minciuna, vorbirea de lucruri urâte, de prostii, umblarea cu lucruri ascunse, ironia, fala, dorinţa de a plăcea oamenilor, semeţia, jurămintele strâmbe, vorbirea fără rost. Ale minţii sunt: părerea de sine, înălţarea, laudele, cearta, pizma, încântarea de sine, grăirea împotrivă, surzenia cu voia, închipuirea, nălucirile, răstălmăcirile, dorinţa de a te arăta, iubirea de slavă, sau mândria, cea dintâi şi cea mai de pe urmă din toate relele. Iar cele ale cugetării sunt: împrăştierile, rătăcirile, robirile, întunecarea, orbirea, amăgirile, momelile, încuviinţările, aplecările, abaterile şi cele asemenea acestora. Ca să spun pe scurt, toate relele potrivnice firii s-au amestecat cu aceste trei puteri ale sufletului, precum toate bunătăţile se află împreună cu ele prin fire.

ˇ Minunate sunt cuvintele de slăvire pline de uimire ale lui David faţă de Dumnezeu Minunate s-a făcut, zice cunoştinţa Ta către mine, căci nu pot să mă ridic până la ea, fiind mai puternică şi neajunsă şi mai presus de cunoştinţa şi de puterea mea neputincioasă. Chiar şi trupul e neînţeles căci are o alcătuire compusă, întreită în tot chipul, dar ţine într-o unică armonie mădularele şi părţile sale. Pe de altă parte, în trup stăpâneşte numărul şapte şi doi, care arată vremea şi firea, după cei învăţaţi în ale numerelor. Astfel şi el este o unealtă a firii, care arată slava măreţiei treimice, după legile care cârmuiesc firea. (Numărul doi care stăpâneşte în trup arată firea lui dependentă. Căci doi sunt ochii, două urechile, etc. Dar în trupul trecător stăpâneşte şi numărul trei şi şapte, care este timpul. El are trecut, prezent şi viitor şi viaţa lui se repetă în cicluri de şapte zile. Se mai spune că toată materia trupului se schimbă în curs de şapte ani. Mişcarea timpului în cicluri de şapte unităţi o exprimă şi Facerea, unde se spune că Dumnezeu a creat lumea în şapte zile. Şapte reprezintă împlinirea a ceea ce se mişcă în timp. Numărul trei arată poate şi fiinţa, puterile şi lucrările.)

ˇ Legile firii sunt îmbinările felurite ale mădularelor lucrătoare, pe care cuvântul le-a numit şi deosebiri, ca tot atâtea părţi în care se arată însuşirile trupului. Sau iarăşi, legea firească este lucrarea fiecărei forme şi a fiecărui mădular în baza puterii sale. Precum Dumnezeu ţine în lucrare şi mişcă toată zidirea, aşa sufletul ţine în lucrare şi în mişcare mădularele trupului şi îl mişcă pe fiecare spre lucrarea sa. Dar e de cercetat pentru care pricină bărbaţii purtători de Dumnezeu spun uneori că iuţimea şi pofta sunt puteri ale trupului, iar alteori că sunt ale sufletului? Răspundem, că nu este nici o nepotrivire între cuvintele sfinţilor, pentru cei ce le cunosc cu de-amănuntul, ce amândouă susţinerile sunt adevărate şi ele pot fi schimbate între ele în chip înţelept, din pricina creării sufletului şi a trupului pentru un mod de convieţuire negrăită. Căci îmbinarea lor este de aşa fel, că sufletul poate să fie desăvârşit de aici, iar trupul e nedesăvârşit din pricina creşterii prin hrană. Astfel sufletul are în sine şi puterea poftei doritoare şi puterea iuţimii spre vigoarea dragostei, dar de la plăsmuirea lui e zidit raţional şi mintal. Căci nu i s-a dat o iuţime fără raţiune şi o poftă fără minte. Precum nici trupul nu le avea pe acestea astfel, mai înainte. Ci fiind zidit nestricăcios, era fără mustime, din care a urmat pofta şi mânia furioasă. Căci după neascultare, căzând în stricăciune şi în grosimea dobitoacelor, a răsărit ca urmare neapărată şi iuţimea şi pofta în el. De aceea trupul se şi împotriveşte voinţei sufletului, prin iuţime şi poftă când domină el. iar când se supune muritorul celui raţional, urmează sufletului spre săvârşirea celor bune. Deci abia când s-au amestecat cele venite pe urmă în trup cu însuşirile sufletului, s-a asemănat omul dobitoacelor, supunându-se legii păcatului, pentru trebuinţa firii şi făcându-se din fiinţă raţională  dobitoc şi din om  fiară. (Sfântul Grigorie Sinaitul explică tot ce are trupul viu în suflet. Chiar iuţimea şi pofta şi le însuşeşte trupul din suflet. Deci sufletul a fost făcut pentru convieţuirea cu trupul, putând alcătui şi susţine un trup viu. De aceea i s-a dat iuţimea şi pofta, cu posibilitatea de a sluji nu numai unor scopuri spirituale, ci şi întreţinerii şi creşterii trupului desigur tot în vederea spiritualizării trupului şi a materiei. Adică iuţimea şi pofta, având la bază un caracter spiritual, legat de minte şi raţiune, primesc prin unirea sufletului cu trupul şi un caracter animalic, sau o funcţie în slujba trupului ca organism biologic, înrudit în privinţa aceasta cu cel animalic. S-ar putea spune că, prin iuţime şi poftă, raţionalitatea sufletului are în ea posibilitatea de a se plasticiza ca trup organizat. Desigur, aceasta nu înseamnă că sufletul există temporal înaintea trupului, ci începe să existe manifestându-se în formarea trupului prin iuţimea (energia) şi pofta ce i se prelungesc în trup întrucât prin acestea începe deodată cu aducerea lui la existenţă să se plasticizeze în trup. De altfel în general, planul material nu e decât o raţionalitate plasticizată şi ca atare raţionalitatea aceasta are în ea însăşi o energie şi un impuls spre plasticizare, care, în cazul raţiunii personale umane, echivalează cu iuţimea şi cu pofta. Când acestea nu sunt conduse bine de raţiune, se nasc păcatele şi însăşi deformările şi tendinţele de descompunere a trupului, ca plasticizare a sufletului raţional. De aceea păcatul, ca dezordine, începe în raţiune, în suflet.)

ˇ Sufletul fiind creat raţional prin suflare şi înţelegător prin insuflare dătătoare de viaţă, nu a fost creat de Dumnezeu deodată cu iuţimea şi cu pofta dobitocească, ci cu puterea dorinţei şi pe ea, cu vigoarea dragostei. La fel nici trupului nu i-a sădit, prin plăsmuire, de la început iuţimea şi pofta neraţională. Căci pe acestea le-a primit pe urmă prin neascultare, făcându-se muritor, stricăcios şi dobitocesc. (Dar iuţimea şi pofta s-au prelungit în trup la început nu ca iuţime şi poftă animalică, ci ca iuţime şi dorire spirituală. Pe urmă au luat, prin cădere, caracterul animalic, sau şi animalic.) Căci trupul, zic cuvântătorii de Dumnezeu, a fot zidit nestricăcios, precum va şi învia, deşi în stare să primească şi stricăciunea. Iar sufletul a fost făcut nepătimitor, dar s-au stricat amândouă şi s-au amestecat, în urma legii preafireşti a mişcării unuia în altul (perihorezei), şi a împărtăşirii unuia din celălalt. Sufletul s-a îmbibat de patimi, mai bine zis de draci, iar trupul s-a făcut asemenea dobitoacelor necuvântătoare prin lucrarea şi prin stăpânirea nestricăciunii. Puterile amândurora făcându-se una, l-au făcut pe om să devină, prin mânie şi poftă, un animal neraţional şi fără minte. Şi aşa s-a făcut asemenea cu dobitoacele, după Scriptură, şi întocmai cu ele în tot chipul. (Prin aceasta şi-a înrăit şi sufletul calitatea. Iuţimea şi pofta, punându-se într-o măsură mai mare în slujba creşterii şi susţinerii trupului, au pus prin însuşi sufletul, într-o mare măsură, în slujba trupului şi au luat chiar în suflet un caracter iraţional, animalic. Greu se poate găsi în scrisul patristic o insistenţă aşa de stăruitoare în explicarea complexei şi tainicei legături dintre suflet şi trup ca aceste capete ale Sfântul Grigorie Sinaitul. Scrierea aceasta a lui este dominată de preocuparea antropologică.)

ˇ Începutul şi pricina virtuţilor este buna intenţie, apoi dorinţa binelui. Precum Dumnezeu este pricina şi izvorul a tot binele, aşa începutul binelui în noi este credinţa, mai bine zis Hristos, piatra credinţei, pe Care-L avem ca începătură şi temelie a tuturor virtuţilor. Căci pe El am aşezat şi pe El clădim tot binele. El este piatra cea din capul unghiului, care ne leagă pe noi cu Sine şi mărgăritarul de mare preţ, pe care căutându-l monahul, care pătrunde în adâncul liniştii, vinde toate voile sale prin ascultarea poruncilor, ca să-L câştige pe El. (Este o aplicare la credinciosul individual a expresiilor: Hristos, piatra cea din capul unghiului, Hristos, piatra credinţei, Hristos, începătura vieţii noastre. El este în fiecare din noi izvorul binelui, al efortului spre dobândirea virtuţilor, pe El clădim trupul virtuţilor. O interpretare tot aşa de interesantă a parabolei biblice despre omul care vinde toate averile sale pentru a cumpăra ţarina sau ascultarea care cuprinde pe Hristos, comoara de mare preţ. Averile sunt aici voile omului; omul care vrea să se mântuie renunţă la voile sale, care nu-l pot mântui, pentru a-şi însuşi prin ascultare voia lui Hristos, pentru a face voia sau poruncile Lui, căci prin aceasta dobândeşte viaţa veşnică. Cel ce iubeşte renunţă la voile sale pentru cel iubit şi pentru iubirea aceluia căci în El are viaţa, cum nu o are prin împlinirea voilor sale.)

ˇ Virtuţile îşi ţin cumpăna între ele şi toate se adună într-una şi se împlinesc într-o întocmire şi într-un chip singur al virtuţii. Căci sunt virtuţi propriu-zise şi virtuţi mai mari ca virtuţile, care cuprind pe cele mai multe, sau chiar pe toate, cum e dragostea dumnezeiască, smerenia şi răbdarea dumnezeiască. Fiindcă zice Domnul despre aceasta: Prin răbdarea voastră veţi câştiga sufletele voastre (Luca 21, 19), dar nu a zis întru postirea voastră, sau întru privegherea voastră. Iar prin răbdare înţeleg pe cea după Dumnezeu. Ea este împărăteasa virtuţilor, temelia bunătăţilor bărbăteşti., căci ea este pacea în războaie, seninul în furtună, statornicia nestrămutată în cei ce-au dobândit-o. Pe cel ce a dobândit-o pe aceasta în Hristos Iisus nu-l vor putea vătăma nici armele, nici suliţele, nici câmpurile de bătălie, nici chiar războaiele dracilor, nici mulţimea întunecată a celor potrivnici.

ˇ Virtuţile, deşi se nasc unele din altele, îşi au obârşia în cele trei puteri ale sufletului, afară de cele dumnezeieşti. Căci pricina şi începătura celor patru virtuţi cuprinzătoare în cei fireşti şi ale virtuţilor dumnezeieşti, din care şi prin care fiinţează celelalte, a chibzuinţei, a bărbăţiei, a neprihănirii şi a dreptăţii, este înţelepciunea dumnezeiască a cunoscătorilor de Dumnezeu, cea mişcată de Duhul. Aceasta mişcându-se în chip împătrit, le lucrează pe toate, nu deodată, ci pe fiecare deosebi la vremea ei, după cum voieşte. Pe una ca lumină, pe alta ca putere ageră şi ca insuflare pururi în mişcare, pe a treia ca putere sfinţitoare şi curăţitoare, iar pe a patra ca rouă a curăţiei, care înveseleşte şi curăţeşte de arsurile patimilor. Precum s-a spus mai înainte fiecăruia dintre cei desăvârşiţi îi dă fiecare lucrare desăvârşită după felul lui.

ˇ Tăria desăvârşită a sufletului în virtuţi nu o dăruiesc destoiniciile şi sârguinţa proprie, dacă acestea nu se înrădăcinează prin har, ca deprinderi. Căci fiecare îşi are darul ei (din har), ca o lucrare deosebită, aşa încât îi poate atrage spre ea, prin deprinderea şi firea binelui, pe cei ce se împărtăşesc de ea, chiar când nu voiesc. Când ajungem la acel dar, el se menţine neschimbat şi neînstrăinat. Atunci avem harul Duhului, lucrând virtuţile în mădularele noastre ca un suflet viu. De aceea toată ceata virtuţilor este moartă fără har; şi în cei ce socotesc că le au, sau că le-au dobândit desăvârşit şi că sunt numai ale lor, sunt umbre şi chipuri ale gândului, dar nu realităţi desăvârşite. (Înrădăcinarea virtuţilor în suflet nu se poate înfăptui prin eforturile proprii, ci numai prin har, care este lucrarea puternică a lui Dumnezeu devenită lucrarea noastră. Virtuţile, ca deschideri şi relaţii statornice ale sufletului cu Dumnezeu, nu pot prinde putere în noi, dacă nu stă Dumnezeu Însuşi deschis faţă de noi, sau în comunicare de iubire şi de putere cu noi. În virtuţi, Duhul lui Dumnezeu lucrează cu subiectul nostru ca un fel de unic subiect. Prin aceasta virtuţile reprezintă trepte ale unirii noastre cu Dumnezeu, ca Subiect iubitor. De aceea Duhul lui Dumnezeu este sufletul virtuţilor noastre. În cel ce socoteşte că virtuţile sunt ale lui, nu este deschidere adevărată nici spre Dumnezeu, nici spre oameni, căci în deschiderea adevărată trebuie să se trăiască iniţiativa ambelor părţi. Sunt deschis cu adevărat celuilalt pentru că şi el îmi este deschis, deci virtutea mea este şi opera lui. Astfel, virtutea mea este numai o intenţie a virtuţii dar nu o virtute împlinită. Cel ce afirmă că poate face binele numai prin el însuşi, chiar prin această mândrie a lui, nesocotind contribuţia celuilalt, se închide în sine şi nu-l încălzeşte pe acela, pentru că nu-l preţuieşte cum se cuvine, ca absolut al realizării sale.!

ˇ Deci virtuţile cuprinzătoare sunt patru: bărbăţia, chibzuinţa, neprihănirea şi dreptatea. Lor le stau aproape, prin prisosire sau prin ştirbire, opt păcate numite şi socotite de cei din lume virtuţi: bărbăţiei, semeţia şi frica; chibzuinţei, viclenia şi neştiinţa; neprihănirii, desfrânarea şi neajutorarea; dreptăţii, lăcomia şi nedreptatea, sau îngustimea năzuinţei. Dar nu numai virtuţile cuprinzătoare şi fireşti, mai presus de orice ştirbire sau umflare, ci şi cele cu fapta ţin mijlocul. Ele au ca împreună-lucrătoare hotărârea liberă întru dreptatea socotinţei; pe când păcatele, abaterea şi părerea de sine. Că virtuţile drepte ţin mijlocul, e martor proverbul care zice: Atunci vei face toate căile bune (Proverbe 2, 9). Deci toate se întemeiază pe cele trei puteri ale sufletului, din care se nasc şi pe care se zidesc, având ca temelie a clădirii lor cele patru virtuţi cuprinzătoare, mai bine zis pe Hristos, prin care cele fireşti se curăţesc prin cele cu fapta, iar cele dumnezeieşti şi mai presus de fire se dăruiesc întru bunătatea Duhului.

ˇ Scriptura numeşte virtuţile fecioare, pentru amestecarea şi unirea lor cu sufletul, fiind privite ca un singur trup şi duh cu sufletul. Căci chipul fecioarei este simbolul dragostei, iar înfăţişarea acestor sfinte fecioare este dovada nevinovăţiei şi a curăţiei. Căci harul obişnuieşte să dea chip dumnezeiesc celui în care se întipăresc acestea şi să-i facă pe cei ce-L primesc înrudiţi cu Dumnezeu.

ˇ Deci căpeteniile patimilor celor mai mari sunt trei: lăcomia pântecelui, iubirea de argint şi slava deşartă. Iar cele ce urmează acestora sunt cinci: curvia, mânia, întristarea, trândăvia şi mândria. Dar tot aşa sunt şi trei virtuţi cuprinzătoare care se împotrivesc acelora: înfrânarea, sărăcia şi smerenia. Iar după ele sunt cele ce le urmează: curăţia, blândeţea, bucuria, bărbăţia şi umilinţa. Dar cunoaşterea întregii cete a virtuţilor, după puterea, lucrarea şi mireasma fiecărei virtuţi şi a fiecărui păcat, nu e un lucru pe care îl poate avea oricine voieşte, ci al celui ce le-a săvârşit şi pătimit cu fapta şi cuvântul şi a primit de la Duhul darurile cunoştinţei şi deosebirii.

ˇ Dintre virtuţi, unele lucrează, iar altele sunt lucrate. Lucrează, venind în noi când trebuie şi cât şi precum voiesc. Şi lucrăm noi după hotărârea liberă şi după deprinderea morală a destoiniciei noastre. Dar acelea lucrează fiinţial, pe când noi lucrăm povăţuindu-ne de vreun chip şi modelându-ne după el, dacă chipul este potrivirea tuturor lucrărilor noastre după arhietipurile de sus. Dar foarte puţini se împărtăşesc fiinţial de cele cunoscute cu mintea înainte de viitoarea primire a nestricăciunii. Aici lucrăm şi primim ostenelile şi chipurile, nu virtuţile cu adevărat. (Împărtăşirea fiinţială de virtuţi e împărtăşirea nemijlocită de Cel în Care îşi au izvorul puterile binelui. Aceste puteri lucrează ele înseşi în noi, pentru că lucrează Dumnezeu izvorul lor fiinţial. Dar trebuie să dăm şi noi contribuţia noastră. De aceea în parte ele lucrează în noi, în parte sunt lucrate ele de noi. Unde nu are loc împărtăşirea fiinţială de virtuţile dumnezeieşti, nu reuşim să înfăptuim virtuţile, ci dăm doar ostenelile noastre.)

ˇ Slujeşte lucrul sfânt al Evangheliei, după Pavel (Romani 15, 16), cel ce primeşte şi dă prin lucrare şi altora luminarea lui Hristos, sădind ca pe o sămânţă dumnezeiască cuvântul în ţarinile sufleteşti ale ascultătorilor. Cuvântul vostru să fie aşa ca prin har (Coloseni 4, 6), cu bunătate dumnezeiască, spre a da har celor ce ascultă cu credinţă. Numind apoi pe învăţători plugari, iar pe cei învăţaţi de ei, ogor, îi arată foarte înţelepţeşte pe cei dintâi ca arători şi semănători ai cuvântului dumnezeiesc, iar pe ceilalţi ca pământ îngrăşat, semănat cu virtuţi şi aducător de roadă multă şi bogată. Căci slujba sfântă (ierurghisirea) cu adevărat nu e numai lucrarea celor dumnezeieşti, ci şi împărtăşirea şi dăruirea bunătăţilor către alţii.

ˇ Cuvântul care porneşte prin rostire la învăţătură e felurit şi se alcătuieşte, în felurite chipuri din patru feluri: cuvântul din învăţătură, cel din citire, altul din faptă şi altul din har. Apoi, precum apa este una prin fire, dar se preface şi se schimbă, după însuşirea felurită a pământului din care vine, într-o calitate sau alta, încât e simţită la gust odată ca amară, altădată ca dulce, altădată ca sărată, iar altădată ca mirositoare, aşa şi cuvântul rostit, schimbându-se după starea morală a fiecăruia, se cunoaşte din lucrarea lui şi din folosul ce-l dă.

ˇ Deoarece cuvântul s-a dat spre bucuria fiecărei firi raţionale, asemenea unor mâncăruri felurite, sufletul simte plăcerea cuvintelor, primindu-le în chip felurit. Cuvântul cunoştinţei îl are ca pe un pedagog, care-i modelează purtările, pe al citirii, ca pe unul care-l adapă ca o apă a odihnei (Psalmi 22, 3); pe al faptei, ca pe un loc de verdeaţă (Psalmi 22, 2), care-l îngraşă; pe al harului, ca pe un pahar care-l îmbată (Psalmi 22, 5) şi-l veseleşte; iar bucuria negrăită a harului, ca pe un untdelemn care veseleşte faţa şi o face strălucitoare.

ˇ Dar sufletul nu are acestea numai în sine ca viaţă, ci uneori le aude şi la alţii şi le simte spre învăţătura sa; şi anume atunci când îi stăpâneşte pe amândoi dragostea şi credinţa, unul ascultând cu credinţă, iar celălalt învăţând cu dragoste, împlinind fără înfumurare şi fără slavă cuvintele virtuţilor. Cel dintâi primeşte cuvântul învăţăturii ca pedagog, pe al citirii, ca hrănitor; pe al faptei, ca o călăuză lăuntrică şi preadulce la Mire; pe cel luminător al Duhului, ca pe unul care uneşte pe Cuvântul-Mire cu el şi-l veseleşte (Precum există o istorie externă a Revelaţiei, ca apropiere treptată a lui Dumnezeu de oameni, aşa există şi o istorie a apropierii Lui de insul personal. Sufletul primeşte cuvântul de învăţătură de la altul prin care află despre Hristos ca Cel ce va veni la el, apoi cuvântul care îl hrăneşte şi-l creşte prin proprie citire, pe urmă cuvântul stadiului de lucrare a virtuţilor. Căci faptele sunt şi ele cuvinte prin care învaţă şi e învăţat. Acesta îl conduce înăuntru la Mirele Hristos şi e dulce şi pentru el şi pentru cei asupra cărora faptele sale se răsfrâng cu bunătatea lor. În sfârşit e Hristos însuşi trăit în unirea cu El ca fiind Cuvântul personal şi ca izvorul cuvintelor şi ca Mire, sau ca partenerul deplinei iubiri. Căci sufletul e în greceşte de genul feminin.) Căci dacă cuvântul iese din gura lui Dumnezeu (Matei 4, 4), înseamnă că cuvintele care ies din Duh prin gura sfinţilor sunt cuvinte care ies din gura lui Dumnezeu, sau din suflarea preadulce a Duhului pentru lucrare. (Noi vorbim pentru că a vorbit şi continuă să vorbească Dumnezeu. Dar în mod deosebit de intim vorbeşte Dumnezeu prin sfinţi, care s-au unit cu Dumnezeu în Duh.) De aceea nu se bucură de ele toţi ci numai cei vrednici. Cei ce se veselesc, prin urmare, aici cu Duhul sunt foarte puţini. Iar cei ce se desfată cu Cuvântul sunt cu adevărat cuvântători (Toţi oamenii sunt cuvântători, pentru că sunt după chipul lui Dumnezeu-Cuvântul. Dar cuvântători în sensul plin al cuvântului sunt cei ce simt cu toată intensitatea Cuvântul lui Dumnezeu adresându-li-se şi vorbind prin ei, însuşindu-şi Cuvântul lui Dumnezeu, care se face cuvântul lor.) Cei mulţi cunosc şi se împărtăşesc numai de chipurile cuvintelor duhovniceşti prin amintirile, neîmpărtăşindu-se încă prin simţire de pâinea cea adevărată a viitorului, sau de Cuvântul lui Dumnezeu. (Numai cei ce se desfată ca o mireasă cu Mirele, prin unirea cu Cuvântul dumnezeiesc cel personal, ca izvor al cuvintelor, sunt şi ei cu adevărat cuvântători sau cuvinte personale cuvântătoare. Numai cuvintele lor sunt cuvinte cu adevărat mângâietoare, întăritoare şi luminătoare, precum sunt şi ei înşişi aşa, ca persoane. numai ei au adică cuvintele Duhului lui Hristos, pentru că au pe Hristos Cuvântul întrupat în ei. Iar la această stare ajung puţini în viaţa de aici.) Căci numai Acesta se dăruieşte acolo celor vrednici spre desăvârşită îndulcire, fără să se mănânce, fără să se sfârşească şi fără să se jertfească vreodată.

ˇ Este cu neputinţă a gusta dulceaţa celor dumnezeieşti fără simţirea înţelegătoare (a minţii). Căci, precum cel ce şi-a tocit simţurile le-a făcut nelucrătoare faţă de cele supuse lor, şi nici nu vede, nici nu aude, nici nu miroase, fiind amorţit, mai bine zis pe jumătate mort, aşa şi cel ce şi-a amorţit puterile sufleteşti cele după fire, prin patimi, le-a făcut nesimţitoare faţă de lucrarea şi împărtăşirea tainelor Duhului. Căci cel ce nu vede, nu aude şi nu simte duhovniceşte, este mort, fiindcă nu este Hristos viind în el, nici el mişcându-se şi lucrând în Hristos. ( Cât timp avem numai cuvintele lui Hristos, avem numai chipurile Cuvântului personal. Pentru a-L avea pe El trebuie să avem „simţirea înţelegătoare‟ a prezenţei Lui. Dar această simţire nu o putem avea câtă vreme puterile sufletului ne sunt tocite prin păcat, sau întoarse spre interesele noastre egoiste. Numai când Hristos Însuşi viază în noi, întăreşte puterile noastre de simţire a prezenţei Lui. „Simţirea minţii‟ sau „simţirea înţelegătoare‟ a fost folosită de Sfântul Grigorie de Nyssa şi de Diadoh, pentru a indica o sesizare spirituală a prezenţei lui Dumnezeu, nu numai o deducţie teoretică a Lui prin raţiune. Prin „simţirea‟ aceasta ne sesizează nu numai prezenţa lui Dumnezeu, ci şi bunătăţile variate ce iradiază din El. Cuvântul „simţirea minţii‟ se foloseşte pentru a indica un contact cu realitatea spirituală a lui Dumnezeu, analog cu contactul pe care-l avem prin simţirile trupului cu realităţile sensibile.)

ˇ Simţurile au o lucrare egală şi la fel cu puterile sufletului, ca să nu zic una şi aceeaşi. Mai ales când sunt sănătoase. Căci prin acelea sunt vii şi lucrează acestea şi în amândouă este amestecat Duhul de viaţă făcător. Omul se îmbolnăveşte când poartă în el neputinţa generală a patimilor, zăcând pururi în bolniţa trândăviei. Căci simţurile privesc cele supuse lor, iar puterile sufleteşti văd limpede cele cunoscute prin înţelegere, mai ales când nu este vreo luptă drăcească în ele, care se împotriveşte legii minţii şi a duhului. Dar când se unesc împreună, făcându-se unitare prin Duhul, atunci cunosc cele dumnezeieşti şi cele omeneşti nemijlocit şi fiinţial, aşa cum de este firea; şi raţiunile lor privesc limpede şi curat pricina cea una a tuturor, adică Sfânta Treime, pe cât este cu putinţă. (Lucrarea simţurilor nu e despărţită de cea a puterilor sufletului, când sunt sănătoase şi unele şi altele. Omul vede deodată cele sensibile şi cele inteligibile prin simţurile trupului pline de puterile de sesizare ale sufletului. Dar unitatea deplină a lucrării lor şi extinderea sesizării realităţilor spirituale până la Dumnezeu, prin mijlocirea lucrării simţurilor trupeşti, se realizează prin Duhul Sfânt. Aşa au văzut apostolii lumina dumnezeiască pe Tabor, chiar prin simţul văzului trupului plin de puterea Duhului Sfânt.)

ˇ Cel ce se linişteşte este dator mai întâi să aibă ca temelie aceste cinci virtuţi pe care să ridice clădirea lucrărilor sale: tăcerea, înfrânarea, privegherea, smerenia şi răbdarea. Iar ca lucrări bine plăcute lui Dumnezeu trebuie să le aibă pe acestea trei: cântarea, rugăciunea şi citirea; şi lucrul mâinilor, dacă este neputincios (la cele dintâi). Căci virtuţile pomenite, nu numai că le cuprind pe toate, ci se şi susţin una pe alta. El trebuie să se îndeletnicească de dimineaţă cu pomenirea lui Dumnezeu, prin rugăciune, şi cu liniştea inimii. În ceasul dintâi să se roage cu dinadinsul, într-al doilea să citească; într-al treilea, să cânte; într-al patrulea, să se roage; într-al cincilea să citească; într-al şaselea, să cânte; într-al şaptelea, să se roage; într-al optulea, să citească; într-al nouălea, să cânte, într-al zecelea, să mănânce; într-al unsprezecelea, să doarmă dacă are trebuinţă; într-al doisprezecelea, să cânte cele de seară. Şi aşa străbătând bine stadia zilei, va plăcea lui Dumnezeu. (Ceasul întâi e ora şase dimineaţa. Se cere o repetare de trei ori a rugăciunii, a citirii, a cântării. La ora 16 monahul are să mănânce, la 17 să doarmă, la 18 să facă rugăciunile de seară. Acesta trebuie să fie pentru călugăr programul zilnic.)

ˇ El trebuie să culeagă ca o albină din toate virtuţile cele ce sunt mai de folos. Şi aşa, împărtăşindu-se din toate câte puţin, să facă mare îmbinare a lucrărilor poruncilor, din care se câştigă mierea înţelepciunii spre înveselirea sufletelor.

ˇ Iar dacă vrei să străbaţi şi vremea nopţii mai uşor, ascultă: Privegherea nopţii este de trei feluri: pentru începători, pentru mijlocii şi pentru cei desăvârşiţi. Începătorii să doarmă jumătate de noapte şi jumătate să privegheze, fie de seara până la miezul nopţii, fie de la miezul nopţii până dimineaţa; cei de la mijloc să privegheze de cu seara un ceas sau două, apoi să doarmă patru ceasuri şi apoi să se scoale la utrenie şi să se roage şase ceasuri până dimineaţa; pe urmă să cânte ceasul întâi şi să şadă şi să se liniştească, cum s-a spus mai înainte; apoi fie să păzească rânduiala lucrurilor după ceasuri, fie să ţină într-o urmare necontenită rugăciunea, după deprinderea fiecăruia. Iar cei desăvârşiţi să stea toată noaptea în picioare şi să privegheze. (Aici se dă pravila de noapte. Ea e diferită pentru începători, pentru cei de la mijlocul drumului spre desăvârşire şi pentru cei desăvârşiţi. Începătorii trebuie să privegheze de la ora 18 până la ora 00, sau invers, de la miezul nopţii până dimineaţa. Cei de la mijloc au să privegheze de la 18 până la 19-20, apoi să doarmă până la miezul nopţii (la utrenie), apoi să privegheze toată noaptea. Cei desăvârşiţi au să privegheze toată noaptea în picioare într-o rugăciune neîncetată.)

ˇ Iată spunem şi despre mâncare, că ajunge o litră de pâine celui ce se nevoieşte pentru liniştire, iar vin să bea două pahare din cel neamestecat şi apă trei pahare. Să hrănească din cele ce se găsesc. Să nu umble după cele ce le caută pofta, ci să se folosească cu înfrânare de cele ce le rânduieşte pururi de grijă a lui Dumnezeu. Dar învăţătura cea mai bună şi mai scurtă, pentru cei ce vor să vieţuiască cu luare aminte, este să păzească cele trei virtuţi mai cuprinzătoare: postul, privegherea şi rugăciunea, întărind cu cea mai mare putere pe cea din urmă, care este reazimul tuturor.

ˇ Liniştirea (isihia) are trebuinţă înainte de toate de credinţă, de răbdare şi de dragoste din toată inima, de tărie, de putere şi de nădejde. Că cel ce crede, chiar dacă nu va dobândi aici ceea ce caută, poate din negrijă sau din altă pricină, în ceasul ieşirii este cu neputinţă să nu se umple de rodul credinţei şi al nevoinţei şi să nu vadă slobozirea, care este Iisus Hristos, răscumpărarea şi mântuirea sufletelor, Cuvântul Dumnezeu - Omul. (Iisus este eliberarea, căci El este liber şi izvorul din care emană toată puterea libertăţii, sau a puterii asupra patimilor înrobitoare.) Iar cel ce nu crede se va osândi cu siguranţă în ceasul ieşirii. Ba s-a şi osândit, zice Domnul (Ioan 3, 18). Căci cel ce slujeşte plăcerilor şi caută slava de la oameni şi nu cea de la Dumnezeu (Ioan 5, 45) este necredincios, zice. Chiar dacă pare, după cuvânt, credincios, unul ca acesta s-a amăgit pe sine, fără să bage de seamă. Acesta va auzi atunci: Fiindcă nu M-ai luat pe mine in inima ta şi M-ai aruncat înapoi în spatele tău, te voi lepăda şi Eu(Iez. 5, 11). Credinciosul trebuie să fie cu bună nădejde şi să creadă în adevărul lui Dumnezeu mărturisit în toate Scripturile, dar să-şi mărturisească neputinţa sa ca să nu-şi primească osândă îndoită şi de neocolit.

ˇ Nimic nu face aşa de mult inima zdrobită si sufletul smerit, ca singurătatea întru cunoştinţa şi tăcerea despre toate. (Singurătatea îi deprimă pe mulţi. Li se pare că nu au nici ajutor, nici o atenţie de la nimeni. Pe nevoitori îi face să se simtă cu inima zdrobită. Simt mai accentuat că nu sunt prin ei înşişi şi nu au viaţa adevărată prin ei înşişi. Îi face să nu se mai încreadă în ei înşişi. Ajung la adevărata conştiinţă a ceea ce sunt prin ei înşişi la conştiinţa unită totdeauna cu smerenia.) Şi nimic nu păgubeşte aşa de mult starea de liniştire si nu răpeşte puterea ei dumnezeiască ca aceste şase patimi cuprinzătoare: îndrăzneala, lăcomia pântecelui, vorba multă, împrăştierea, înfumurarea şi doamna patimilor, care e părerea de sine. Cel ce s-a deprins de bunăvoie în chip deplin cu ele, se întunecă tot mai mult pe măsură ce sporeşte în ele şi se face nesimţitor. Dacă se ridică iarăşi, punând un nou început cu credinţă şi cu râvnă, va dobândi iarăşi ceea ce caută, mai ales dacă se umileşte şi caută. dar dacă stăpâneşte în el, prin nepăsare, una din cele pomenite mai sus, atunci toate celelalte rele, năvălind împreună cu necredinţa pierzătoare, îl fac pustiu, ca pe o altă cetate a Babilonului, ajungând stăpânit de tulburările şi zăpăcelile dracilor (Isaia 13, 21). Astfel cele din urmă se fac mai rele ca cele dintâi (Matei 12, 45), şi unul ca acesta ajunge un duşman furios şi un pârâş al celor ce se îndeletnicesc cu liniştirea, ascuţindu-şi pururi limba împotriva lor ca pe o sabie tăioasă şi cu două guri (Avem poate aici o aluzie la atacurile lui Varlaam împotriva isihaştilor.)

ˇ Apele patimilor, din care creşte marea tulbure şi amestecată, care se revarsă peste sufletul ce vrea să se liniştească, nu pot fi trecute altfel decât în corabia uşoară a neagonisirii şi a înfrânării atotcuprinzătoare. Căci din neînfrînare şi din iubirea de materiale izvorăsc torentele patimilor, care se revarsă peste pământul inimii şi aduc în ea toată putreziciunea şi materia gândurilor, pricinuind zăpăceala minţii, tulburare cugetării şi greutate trupului, şi descurajând, întunecând si amorţind sufletul şi inima şi scoţându-le din deprinderea şi simţirea lor cea după fire.

ˇ Nimic nu face sufletul celor ce se sârguiesc, aşa de moleşit, de descurajat şi de fără minte, ca iubirea de sine, maica patimilor. Căci când unul din aceştia preţuieşte mai mult odihna trupului decât ostenelile pentru virtute şi socoteşte ca o cunoştinţă folositoare să nu se ostenească de bună voie cu lucrarea, ci să se îndeletnicească mai bine cu poruncile uşoare care aduc sudori puţine, atunci duşmanii nevăzuţi sădesc în suflet lipsa de curaj faţă de lucrarea liniştirii şi din tare şi nebiruit îl fac slăbănog în lucrare (Luarea aminte la sine, împreunată cu lupta împotriva patimilor de plăcere şi a împrăştierii gândurilor şi cu ţinerea continuă a pomenirii lui Dumnezeu este un exerciţiu care cere un mare efort şi aduce o uriaşă tărie de voinţă celui ce le practică).

ˇ Nu este doctorie mai bună şi mai de frunte celor ce se simt slabi faţă de porunci şi au văzut că nu este uşor să se lepede de întunericul tulbure, ca ascultarea cu credinţă şi fără deosebire în toate. Căci aceasta este celor ce o beau un leac de viaţă dătător, alcătuit din multe virtuţi şi un cuţit care curăţeşte dintr-odată puroiul rănilor. Cel ce o alege dintre toate, ca să o împlinească cu credinţă şi simplitate, a tăiat dintr-odată toate patimile. Acesta nu numai că a ajuns la linişte ci a şi dobândit-o întreagă prin ascultare, aflând pe Hristos însuşi, iar el făcându-se şi numindu-se slujitor al Lui.

ˇ Fără lucrarea plânsului şi vieţuirea în el, este cu neputinţă să rabde cineva arşiţa liniştirii. (Liniştirea este ca arşiţa, căci este lipsită de distracţiile din afară. Dar la urmă, după obişnuirea cu ea, devine dulce, căci se ajunge la descoperirea bunătăţilor spirituale din unirea cu Dumnezeu.) Dar cel ce plânge şi cugetă la lucrurile înfricoşătoare dinainte de moarte şi de după moarte, înainte de a veni, va avea şi răbdare şi smerenie, cele două temelii ale liniştii. Iar cel ce se îndeletniceşte cu liniştirea, fără cele pomenite mai sus, are ca însoţitoare totdeauna lipsa de curaj a sufletului şi părerea de sine. Iar din acestea se înmulţesc robirile şi rătăcirile care ne împing spre moleşire. De aici vine neînfrânarea, fiica nepăsării, care face trupul moleşit şi slab iar mintea întunecată şi înţelenită. Atunci se ascunde şi Iisus, locul minţii fiind ocupat de mulţime de chipuri şi gânduri.

ˇ Felul cunoştinţei de acum sau din viitor nu-l pot gusta toţi cu simţirea. Căci îl simt numai aceia se lipsesc de slavă şi de glorie, aici sau acolo. El este ca un zbir înfricoşător, care chinuieşte în multe chipuri pe cei vinovaţi şi-şi pururea râvna sau mustrarea, dezvăluind-o cu urgie ca pe o sabie cumplită. Iar aşa numita râvnă, sau mânie cerească se mişcă întreit : spre cele potrivnice, spre fire şi spre suflet, fiind mişcată de conştiinţă ; ea ne porunceşte să o repezim spre vrăjmaşi ca pe o sabie mânioasă, făcându-ne să ne oţărâm. Dacă biruie, supunând pe cele două unuia (sufletului), se preface în bărbăţie, îndreptându-se spre Dumnezeu (Râvna sau mânia naturală o pornim ca pe o sabie împotriva pornirilor naturale sau păcătoase ale trupului şi ale sufletului. Cu ajutorul ei izbutim adeseori să le eliberăm pe acestea de asemenea porniri. Aceasta echivalează cu supunerea lor lui Dumnezeu. În acest caz râvna se îndreaptă spre Dumnezeu, pentru a-l sluji Lui. Dar dacă nu va birui şi sufletul va rămâne supus trupului (firii) şi păcatului, râvna sau mânia s-a petrecut într-un chin nemilos sufletului, căci s-a prefăcut într-un chin nemilos sufletului, căci s-a prefăcut în ajutoare a patimilor împotriva sufletului, care nu se simte bine în această robie.)Dar dacă sufletul se va supune celor două, adică păcatului şi trupului, i se face la sfârşit un chip nemilos, căci s-a făcut rob de bunăvoie celor potrivnice. De aici înainte săvârşeşte cele de ruşine. Căci pierzând starea virtuoasă a căzut, despărţindu-se de Dumnezeu.

ˇ Dintre toate patimile, două sunt mai grele: curvia şi trândăvia, care zăpăcesc şi slăbănogesc amărâtul suflet, fiind în atârnare una de alta şi întocmai ca o pereche. Ele sunt greu de combătut şi cu neputinţă de biruit, neputând fi înfrînate cu desăvârşire de către noi. Una creşte mai mult în partea poftitoare, dar cuprinde prin fire, fără deosebire, materia amândurora, a sufletului şi a trupului ; căci plăcerea ei e amestecată întreagă în toate mădularele. Cealaltă, stăpânind la început cugetarea, cuprinde ca o iederă tot sufletul şi trupul, făcând firea leneşă, şi lăsătoare. Ele nu pot fi scoase şi biruite cu desăvârşire, înainte de nepărtinirea fericită, când sufletul primeşte puterea de la Sfântul Duh în rugăciune, care-i dă slobozire, putere şi pace adâncă în inimă, făcându-l să se veselească în liniştire. Deci, curvia este începătura, împărăteasa, stăpâna şi care cuprinde toate plăcerile, având ca soaţă trândăvia care poartă ca o căruţă greu de biruit pe căpeteniile lui satan. Prin ele au lucrat prilejurile patimilor în viaţa amărâţilor de noi.

ˇ Ierurgia (slujba sfântă) duhovnicească, înainte de bucuria viitoare mai presus de minte, este lucrarea minţii care jertfeşte tainic şi se împărtăşeşte din Mielul lui Dumnezeu în altarul sufletului. Iar a mânca Mielul lui Dumnezeu în altarul înţelegător al sufletului, înseamnă nu numai a-L înţelege sau a ne împărtăşi de El, ci şi a ne face ca Mielul, luând chipul Lui în viitor. Căci aici luăm raţiunile, dar acolo nădăjduim să luăm însăşi realităţile tainelor. (Propriu-zis unirea minţii cu Dumnezeu în acest extaz sau în această jertfire a sa este şi o unire cu Hristos, Care se jertfeşte. Mintea este în acelaşi timp nu numai jertfă, ci şi altar, ca locul cel mai înalt al sufletului, dar şi jertfitor, ca una ce reprezintă subiectul uman ce se aduce jertfă. Mintea jertfeşte Mielul împreună cu sine, sau Mielul jertfeşte mintea împreună cu sine, sau Mielul jertfeşte mintea împreună cu Sine, pentru că unele dintre cele două e aşa de mare, că lucrările lor sunt întipărite una în alta, iar subiectele se acoperă. Mielul este în minte, mintea este în Mielul Hristos. Mintea Îl mănâncă apoi, nu numai întrucât Îl înţelege, ci şi întrucât Îl asimilează, făcându-se ca El, una cu El, fără confundare. Dar unirea de aici nu e numai un chip al unirii depline eshatologice, având în ea dinamismul care ne duce spre aceea. Aici ne însuşim oarecum numai raţiunile Lui, totuşi în aceste raţiuni (încorporate rezumativ în chipurile pâinii şi vinului), nu sunt numai idei despre El, ci energii în care e prezent El însuşi.)

ˇ Cei ce zic sau fac ceva fără smerenie se aseamănă celor ce clădesc iarna, sau fără cărămizi. Iar pe aceasta foarte puţini o află şi o cunosc prin cercare şi prin cunoştinţă. Cei ce îndrugă despre ea cuvinte, sunt asemenea celor ce vor să măsoare adâncul fără fund. Noi însă, ca nişte orbi, ajutându-ne puţin, în chip tineresc, şi de închipuire, vom zice despre această mare lumină : smerenia nu este nici vorbire smerită şi nu înfăţişează nici chip de smerenie ; cel smerit nu se forţează să cugete smerit, nici nu se dispreţuieşte pe sine smerindu-se chiar dacă acestea sunt prilejuri şi chipuri ale smereniei, ca înfăţişări deosebite ale ei. Ea este har şi dar de sus. Cum zic părinţii, două sunt elementele smereniei : să te ai pe tine mai prejos de toţi şi să pui în seama lui Dumnezeu isprăvile tale. Cel dintâi este începutul, iar cel de-al doilea sfârşitul. Ea vine în cei ce o caută după ce cunosc şi socotesc acestea trei în ei : că sunt mai păcătoşi decât toţi, că sunt mai răi decât toate făpturile, şi că sunt mai de plâns decât dracii fiindcă sunt slugi acestora. Aceştia se simt datori să zică : de unde ştiu eu întocmai păcatele oamenilor, ce fel şi câte sunt ? De unde ştiu eu că aceia întrec sau ajung păcatele mele ? Şi din pricina neştiinţei, o, suflete, suntem mai jos decât toţi oamenii, şi sub picioarele lor fiind pământ şi cenuşă(Facere 18, 27). Şi cum nu sunt eu mai rău decât toate, odată ce toate făpturile se găsesc în starea cea după fire, precum au fost făcute, iar eu, pentru fărădelegile nemăsurate, sunt într-o stare potrivnică firii ? Cu adevărat şi fiarele şi dobitoacele sunt mai curate decât mine păcătosul şi de aceea eu sunt dedesubtul tuturor, ca unul ce am căzut în iad şi sunt acolo încă dinaintea morţii şi acolo zac. Dar cine nu ştie, din simţire, că păcătosul este mai rău şi decât dracii, ca rob şi ca supus al lor, închis încă de aici împreună cu ei în întuneric ? Cu adevărat, cel stăpânit de draci este mai rău decât aceia. De aceia umpli adâncul împreună cu ei, nenorocitule ! Iar dacă sălăşluieşti în iad şi în adâncul fără fund, împreună cu ei, încă înainte de moarte, de ce te amăgeşti nebuneşte să te numeşti pe tine drept după ce te-ai făcut păcătos şi spurcat prin faptele tale cele rele ? Vai de rătăcirea şi de amăgirea ta, cinstitorule al demonilor, câine necurat, aruncat pentru acestea în foc şi în întuneric !

ˇ Puterea rugăciunii mintale, curate şi îngereşti este, după cuvântătorii lui Dumnezeu, înţelepciune mişcată de Sfântul Duh. Semnul ei este ca mintea să se privească, în vremea rugăciunii, cu totul fără chip şi să nu se vadă nici pe sine, nici altceva întru grosime, ci să se oprească adeseori şi simţurile sub lumina ei. Căci mintea se face nematerială şi luminoasă, lipindu-se de Dumnezeu intr-un chip negrăit, ca să fie un singur Duh cu El(1 Cor 7, 17). (Aceasta este lumina pe care spuneau isihaştii că o văd în vremea rugăciunii minţii. Sfântul Grigore Sinaitul afirmă că ea înseamnă în acelaşi timp şi lipsa oricărui chip. Nici Dumnezeu nu e văzut ca chip, nici mintea nu primeşte chip cum primeşte de la lucruri, sau de la gândurile mărginite(un chip intelectual sau moral mărginit).Mintea a devenit o lumină fără margini, sau şi-a găsit caracterul indefinit, pentru că s-a unit cu lumina nemărginită a lui Dumnezeu Coincidenţa paradoxală între lumina şi lipsa de chip constă şi în faptul că mintea se trăieşte acum ca subiect pur şi indefinibil, dar tocmai prin aceasta se cunoaşte acum ca ceea ce este cu adevărat, nestrâmtorată obiectual. Iar la starea aceasta a putut pentru că s-a întâlnit cu Dumnezeu în calitatea Lui de Subiect pur şi indefinibil, model de izvor de putere al calităţii minţii, de a fi un astfel de subiect. Mintea devine, aşa zicând, cooextensivă şi cointensivă cu Dumnezeu, dar din harul Lui. Cele două subiecte sunt unite în iubire atât de mult încât nu mai cunosc nici o separaţie între ele. Dar mintea trăindu-se astfel, se trăieşte unită cu El într-o supremă evidenţă.)

ˇ Sunt şapte unelte deosebite care duc şi călăuzesc la smerenia dăruită de Dumnezeu. Ele se susţin şi se nasc una pe alta. Acestea sunt: tăcerea, smerita cugetare, vorbirea smerită, purtarea smerită, ocărârea de sine, zdrobirea inimii, rămânerea totdeauna la urmă. Tăcerea întru cunoştinţă naşte smerita cugetare iar din smerita cugetare se nasc cele trei înfăţişări ale smereniei: grăirea cu smerenie, purtarea smerită şi ocărârea de sine. Aceste trei înfăţişări nasc zdrobirea inimii, care vine din îngăduirea de sus a ispitelor, pe care părinţii o numesc şi pedepsire cu bun rost (din iconomie) şi smerire de la draci. Iar zdrobirea inimii face cu uşurinţă sufletul să se simtă, cu lucrul, mai prejos de toţi şi în urma tuturor şi stăpânit de toţi. Aceste două chipuri din urmă aduc smerenia desăvârşită şi dăruită de Dumnezeu, care este puterea pe care o numesc (părinţii) desăvârşirea tuturor virtuţilor. Ea pune isprăvile în seama lui Dumnezeu. Deci înainte de toate este tăcerea, din care se naşte smerita cugetare, iar aceasta naşte cele trei înfăţişări ale smereniei. Cele trei înfăţişări nasc apoi chipul cel unul al ei, sau zdrobirea inimii. Iar acest chip al smereniei naşte pe al şaptelea, care e dedesubtul tuturor celor ale primei smerenii. Pe el îl numesc (părinţii) şi smerenia din iconomie. Iar smerenia din iconomie aduce smerenia dăruită de Dumnezeu, pe cea desăvârşită, necăutată şi adevărată. Cea dintâi (zdrobirea inimii) se naşte când omul e părăsit şi biruit, zdrobit şi stăpânit de toată patima, încât, învins cu gândul şi cu duhul, nu mai află nici un ajutor de la fapte şi de la Dumnezeu, sau peste tot de la cineva, în aşa măsură că puţin îi mai trebuie să ajungă la deznădejde. De nu va fi smerit cineva astfel în toate, nu se va putea frânge pe sine şi socoti mai prejos de toţi şi sluga tuturor si mai rău chiar decât dracii, ca unul ce e asuprit şi biruit de ei. Aceasta este smerenia adusă de purtarea de grijă a lui Dumnezeu din iconomie. Prin ea se dă a doua şi cea mai înaltă smerenie de la Dumnezeu, care este puterea dumneziască ce lucrează şi face toate. Prin aceasta se vede pe sine totdeauna instrumentul ei şi prin ea lucrează cele minunate ale lui Dumnezeu.

ˇ Este cu neputinţă de aflat în vremea noastră vedere duhovnicească a vederii ipostatice, minte fără năluciri şi fără împrăştiere, lucrare adevărată a rugăciunii, izvorând pururi din adâncul inimii, înviere şi întindere a sufletului, uimire dumnezeiască şi plecare în zbor din toate cele de aici, extaz deplin al înţelegerii din simţuri întru Duhul, răpirea minţii din puterile sale, mişcare îngerească a sufletului, îndreptată şi călăuzită de Dumnezeu spre nemărginire şi înălţime. Pentru că astăzi împărăţesc în noi cu silnicie patimile, pentru mulţimea ispitelor. Mintea petrece în cele mai uşoare, iar pentru acestea şi le năluceşte înainte de vreme. În felul acesta, pierzând şi puţina putere dată ei de Dumnezeu, se face moartă în toate privinţele. De aceea, folosindu-se de multă dreaptă socoteală, nu trebuie să caute cele ale vremii, înainte de vreme, nici să arunce cele din mână nici să nălucească altele. Căci mintea tinde prin fire să alcătuiască cu uşurinţă năluciri, cu privire la cele spuse mai înainte şi să alcătuiască plăsmuiri despre cele la care n-a ajuns. De aceea nu mică este temerea, ca unul ca acesta să se lipsească şi de cele ce i s-au dat şi să-şi piardă adesea mintea, lăsându-se amăgit şi făcându-se un făuritor de năluci şi nu un isihast (un trăitor al liniştii).

ˇ O cale mai scurtă spre împărăţiile de sus, prin scara cea mică a virtuţilor, nu este decât omorârea celor cinci patimi ce se împotrivesc ascultării, adică omorârea neascultării, a împotrivirii în cuvânt, a voinţei de a-şi plăcea lui însuşi, a îndreptării de sine şi a părerii stricăcioase de sine. Căci acestea sunt mădulare şi părţi ale dracului răzvrătit care înghite pe cei mincinoşi dintre ascultători şi-i trimite balaurului din adânc. Neascultarea este gura iadului, împotrivirea în cuvânt este limba lui, subţire ca o sabie ; plăcerea de sine sunt dinţii lui ascuţiţi pe tocilă ; îndreptăţirea de sine este pieptul lui ; iar părerea de sine, care trimite în iad, este duhnirea pântecelui lui a toate mişcător.(Sunt de remarcat legăturile interioare ce le află sfântul Grigorie Sinaitul între patimi şi treptele iadului, ca o scară inversă a virtuţilor ce duc la cer. Neascultarea e gura iadului, pentru că de la ea începe iadul ruperii legăturii omului cu Dumnezeu şi cu semenii, sau iadul însingurării. Contrazicerea în cuvânt este limba subţire, inventivă, rafinată în găsirea motivelor de contrazicere şi de ceartă ; cel ce se îndreptăţeşte el însuşi pe sine, îşi umflă pieptul de mândrie etc . Treptele iadului sunt încorporate în mădularele subiectului de căpetenie ale demonilor. El însuşi încorporează tot iadul. Propriu-zis n-ar fi iad dacă n-ar fi el. El suflă răutatea lui în tot cuprinsul iadului. Răul iradiază în primul rând din centrele personale ale demonilor şi apoi ale oamenilor răi. Toată această ţâşnire a răului din ei constituie iadul. Iadul are astfel un caracter personal.) Cel ce biruie pe cea dintâi, prin ascultare le-a tăiat pe celelalte dintr-odată şi urcă degrabă la ceruri printr-o singură treaptă. Lucru cu adevărat minunat şi dintre cele mai negrăite şi mai neînţelese este că Domnul ne-a dăruit prin iubirea Sa de oameni ca, printr-o singură virtute, adică prin ascultare, să urcăm înainte de vreme la ceruri, precum printr-o singură neascultare am coborât în iad.

ˇ Omul este numit o altă lume, îndoită şi nouă, după dumnezeiescul apostol care zice Dacă este cineva în Hristos, este zidire nouă (2 Cor. 5, 17). De fapt omul se face prin virtute şi se numeşte cer şi pământ şi toate câte este lumea. Pentru el este tot cuvântul şi toată taina cum zice Teologul. Deoarece lupta noastră nu este împotriva sângelui şi a trupului ci împotriva începătoriilor, a stăpânului întunericului veacului acesta, a duhurilor răutăţii în cele cereşti, a stăpânitorului văzduhului (Efes, 2 ,2 ; 6 , 12), cum zice apostolul, e potrivit ca cei ce ne războiesc puterile noastre sufleteşti întru ascuns să fie văzuţi ca o altă lume a firii. Căci cele trei căpetenii care se împotrivesc celor ce se nevoiesc se războiesc împotriva celor trei părţi ale omului. Fiecare este războit de ele din partea în care înaintează şi lucrează. Balaurul, căpetenia adâncurilor, se ridică cu război împotriva celor care au luarea aminte din inimă, ca unul ce îşi are puterea îndreptată spre pofta de la brâu şi de la buric. El ascute împotriva lor, prin uriaşul uitării plăcute, puterile arzătoare ale săgeţilor aprinse (Efes, 6 , 10) ; şi având pofta din om ca din altă mare şi ca un alt adânc, pătrunde şi se târăşte în ea, o tulbură şi o umple de zoaie, făcând-o să fiarbă (Iov, XLI , 29). (Aici se afirmă, contrar acuzei că isihaştii socoteau că locul inimii este în buric şi trebuie să-şi îndrepte privirea spre el, că acolo este centrul poftei. Vasile de la Poiana Mărului va respinge şi el aceste acuze rău voitoare în Cuvânt înainte la scrierile Sfântului Grigore Sinaitul şi Filotei Sinaitul. Ceea ce se spune aici despre balaurul care aruncă torente de plăceri în marea poftei exprimă în semne de spiritualitate teme din pictura bizantină a iadului(în pridvorul bisericii ortodoxe). Adâncului şi mocirlei poftei iadului îi corespunde abisul nesăturat al poftei iar acestuia îi corespunde balaurul care varsă torente de apă mocirloasă în poftă. Mâniei sau iuţimii îi corespunde stăpânitorul lumii acesteia pământeşti(deosebit de stăpânitorul mării poftei), care injectează patimi de stăpânire lumească în cei ce se lasă înrâuriţi de el, dar care pot să-l biruiască prin puterea bărbătească întoarsă împotriva lui şi a oricărei frici de el. Îngerii, stând gata să răsplătească cu cununi pe cei ce luptă suferind de la cei ce se fac instrumentele acestui stăpânitor, apar mai ales în icoanele mucenicilor. În sfârşit stăpânitorul văzduhului îşi îndreaptă atacurile asupra minţii ce se îndeletniceşte cu cunoaşterea, îndemnând-o la făurire de idei contrare lui Dumnezeu, cu filosofii înalte, cu imaginaţii, căci înseşi momentele lor iau forma de gânduri înalte sau de năluciri luminoase în sensul naţional sau material al cuvântului. El comandă duhurile intelectuale, ale văzduhului, ale pretinselor înălţimi, detaşate de cele pământeşti. Astfel duhurile stăpânesc sau vor să stăpânească marea, pământul şi văzduhul sau pofta, iuţimea şi mintea. Mai sus de acolo nu pot ajunge, căci mai sus de acolo e cerul liber de toate acestea : cerul curăţiei, al smereniei, al bunătăţii şi al adevăratei lumini sau cunoaşteri dumnezeieşti, trascendente creaţiunii care poate fi robită păcatului prin despărţirea omului de Dumnezeu.) Apoi o aprinde spre împreunări şi o inundă prin torente de plăceri, sau nu o umple niciodată, fiind nesaturată. Iar stăpânitorul lumii acesteia se împotriveşte celor ce se îndeletnicesc cu virtutea prin fapte, dând lupta împotriva iuţimii. Pregătindu-şi prin uriaşul lenii şi al nepăsării, toate farmecele patimilor, poartă război de gând cu iuţimea ca şi cu o altă lume ca într-un teatru sau loc de întrecere, biruind sau fiind biruit de cei ce luptă cu el pururi bărbăteşte şi pricinuindu-le cununi sau ruşine înaintea îngerilor. El îşi mână neîncetat rândurile împotriva noastră, războindu-se cu noi. În sfârşit, stăpânitorul văzduhului năvăleşte asupra celor a căror înţelegere se îndeletniceşte cu vederea sau contemplaţia, făurind năluciri, ca unul ce este aproape de latura raţională şi înţelegătoare, împreună cu duhurile răutăţii din văzduh. Prin uriaşul neştiinţei, tulbură cugetarea îndreptată în sus, ca pe un alt cer raţional şi punând înaintea ei plăsmuirile şi nălucirile ceţoase ale duhurilor, pe care le înfăţişează amăgitor ca pe nişte fulgere, trăsnete, furtuni şi bubuituri, vâră spaima în ei. Deci fiecare se împotriveşte alteia, războindu-i prin una din cele trei părţi ale sufletului. Şi prin ceea ce poartă cineva război, prin aceea câştigă.(Aşa cum demonii pot câştiga prin cele trei puteri ale sufletului ca să le slujească, desfigurându-le, tot aşa ei pot fi biruiţi prin acestea trei, când se menţin la întrebuinţarea lor cea de după fire, sau sunt reduse la această stare prin har sau chiar întărindu-se prin biruinţă.)

ˇ Fiind odinioară şi ei minţi şi căzând din nematerialitatea şi subţirimea lor, a dobândit fiecare o oarecare grosime materială , primind un trup potrivit cu rostul şi cu lucrarea sa, de care este îmbibat, lucrând prin el. Pierzând şi ei ca şi omul bucuria îngerească şi lipsindu-se de desfătarea dumnezeiască, pătimesc şi ei ca şi noi voluptatea pământeană, ajunşi şi ei oarecum materiali, prin deprinderile patimilor trupeşti. Nu trebuie deci să ne mirăm dacă şi sufletul nostru zidit după chipul lui Dumnezeu, raţional şi înţelegător, s-a făcut dobitocesc şi nesimţitor, aproape fără minte, prin plăcerile de lucrurile materiale, nemaicunoscând pe Dumnezeu. Căci deprinderea preface firea şi schimbă lucrarea liberei alegeri. Astfel unele duhuri sunt materiale şi greoaie, greu de potolit, mânioase şi răzbunătoare, ca nişte fiare mâncătoare de trupuri, cu guri căscate spre plăcere şi voluptate, ca nişte câini care ling sânge şi se hrănesc cu putreziciuni ce duhnesc. Ele au drept locuinţă şi desfătare iubită trupurile groase şi materiale. Altele sunt desfrânate şi băloase, ca nişte lipitori din mocirla poftei, ca nişte broaşte şi şerpi, preschimbându-se uneori şi în peşti şi târându-se spre sărătura plăcerii desfrânate, care este bucuria lor. Plutind în oceanul băuturii ca unele ce sunt lunecoase prin fire şi se bucură de umezeala plăcerilor neraţionale, ridică în suflete pururi valuri de gânduri, de întinăciuni şi de furtuni. Altele iarăşi sunt uşoare şi subţiri ca nişte duhuri aeriene. Ele suflă din partea complentativă a sufletului, aducând în ea vânturi puternice şi năluciri. Uneori iau şi chipuri de păsări sau de îngeri, ca să amăgească sufletul. De asemenea dau chip amintirilor despre unele persoane şi lucruri cunoscute, prefăcând şi abătând toată vederea duhovnicească mai ales în cei ce se luptă încă şi nu au ajuns la curăţie şi la discernământul duhovnicesc. Nu este lucru duhovnicesc al cărui chip să nu-l ia pe nebăgate de seamă prin nălucire. Căci şi aceştia se înarmează potrivit cu starea şi cu măsura sporirii celor atacaţi, aducând rătăcire în loc de adevăr şi nălucire în loc de vedere şi prin acestea sălăşluindu-se în suflete. Despre aceştia mărturiseşte Scriptura când vorbeşte despre fiarele câmpului, despre păsările cerului şi despre târâtoarele pământului (Osea 2, 14). Prin acestea a arătat duhurile răutăţii.

ˇ În cinci feluri se naşte în noi răscoala patimilor şi se stârneşte războiul trupului împotriva sufletului. Uneori prin aceea că trupul face o rea întrebuinţare a de făpturi (abuzează de ele) ; alteori prin aceea că încearcă să lucreze cele contrare firii, ca fiind potrivite cu firea ; alteori iarăşi e înarmat cu draci împotriva sufletului, aflându-se într-o dulce prietenie cu aceştia. Se întâmplă uneori că şi trupul însuşi prin sine se dedă la neorânduieli, fiind străbătut de patimi. La urma tuturor, războiul e stârnit şi din pizma dracilor, care au îngăduinţă să ni se împotrivească pentru a ne smeri, când nu au izbutit prin nici una din cele amintite.

ˇ Dar pricinile războiului sunt cu deosebire trei şi ele se nasc din toate şi prin toate : deprinderea, reaua întrebuinţare a lucrurilor şi pizma şi războiul dracilor, în urma îngăduinţei. Iar răscoala sau pofta trupului împotriva sufletului şi a sufletului împotriva trupului (Galat, 5, 17), înfăţişează acelaşi chip în ce priveşte lucrarea şi deprinderea, fie că e vorba de patimile trupului împotriva sufletului, fie că e vorba de virtuţile sufletului împotriva trupului. Iar uneori se luptă împotriva noastră cu cutezanţă însuşi vrăjmaşul, fără să ţie seama de nimic şi fără nici o pricină, ca un neruşinat ce este. Deci, prietene, nu da lipitorii hămesite de sânge putinţa să-ţi sugă vinele. De asculţi acest sfat, nu va putea niciodată să vomeze sânge. Nici nu ceda şarpelui şi balaurului pământ până la săturare şi vei călca cu uşurinţă peste trufia leului şi a balaurului (Ps. XC, 17). Suspină până ce, dezbrăcându-te, te vei îmbrăca cu locuinţa de sus (2 Cor. 5, 2) şi cu înfăţişarea Celui ce te-a făcut pe tine după chipul lui Iisus Hristos.(Colos 3, 10).

ˇ Cei ce s-au făcut cu totul trup şi au îmbrăţişat iubirea de sine, robesc plăcerii şi slavei deşarte. În ei s-a înrădăcinat pizma. Căci topindu-se de invidie şi privind cu amărăciune la faptele bune ale aproapelui, bârfesc cele bune ca şi când ar fi rele şi roade ale rătăcirii. Ei nu privesc şi nu cred nici cele ale Duhului şi nu pot vedea sau cunoaşte nici pe Dumnezeu, din pricina puţinei lor credinţe. Unii ca aceştia, după orbirea şi puţina lor credinţă, vor auzi vor auzi acolo cu dreptate spunându-li-se Nu vă ştiu pe voi (Matei 25, 12). Credinciosul care întreabă trebuie sau să creadă, auzind cele ce nu le ştie, sau să le înveţe pe cele pe care le crede sau să înveţe pe alţii cele ce le-a cunoscut şi să înmulţească fără pizmă talantul în cei ce-l primesc cu credinţă. Dacă nu crede cele ce nu le ştie şi dispreţuieşte pe cele pe care nu le cunoaşte şi învaţă pe alţii cele ce nu le-a învăţat el însuşi, pizmuind pe cei ce le învaţă cu fapta, partea lui va fi, fără îndoială, cu cei ce au mult venin de amărăciune, fiind împreună certat cu aceia (Fapte 8, 28).

ˇ Orator este, după cei cu adevărat înţelepţi în cuvânt, cel ce cuprinde pe scurt lucrurile din ştiinţa generală şi le deosebeşte şi le uneşte ca pe un trup, arătându-le de aceeaşi putere, după deosebirea şi unitatea lor. Acesta este oratorul care demonstrează. Iar cuvântător duhovnicesc este cel ce deosebeşte şi uneşte cele cinci însuşiri generale distincte ale lucrurilor, pe care le-a unit Cuvântul, întrupându-Se, prin cuvântul cuprinzător, printr-o anumită calitate a glasului, cuprinzând, ca fiind cuvântător, toate. El le arată altora nu numai prin simplul cuvânt doveditor ca cei din afară, ci din vederile descoperite lui despre lucruri, putând să şi lumineze pe alţii. (Aici Sfântul Grigore Sinaitul foloseşte ideea sfântului Maxim Mărturisitorul despre cinci aspecte distincte şi unite în credinţă şi unite în creaţiune şi reîntărite în unitatea lor în Hristos: substanţă, timp, loc, putere, mişcare. Dar sfântul Grigorie leagă această idee de distincţia pe care o face între oratorul care demonstrează distincţia şi unitatea aspectelor lumii, faţă de cuvântătorul duhovnicesc care trăieşte distincţia şi unitatea lor întru Hristos. . El contemplă sau vede duhovniceşte ceea ce comunică. Cuvântarea lui e cuprinzătoare nu prin legătura logică între cuvinte, care redă legătura raţională între lucruri, ci prin însăşi calitatea glasului care se resimte de experienţa unirii cu Hristos şi de unitatea tuturor în Hristos.)

ˇ Iar filozof este cel care, din făpturi, cunoaşte pricina făpturilor, sau dan cauză  făpturile, în temeiul unirii mai presus de minte şi al credinţei nemijlocite, în urma căreia nu numai învaţă, ci şi pătimeşte cele dumnezeieşti. Sau iarăşi filozof este cu deosebire cel a cărui minte a ajuns la făptuirea, la vederea şi la petrecerea cea după Dumnezeu. Dar filozof desăvârşit este cel a cărui minte a dobândit filozofia, sau mai bine zis filotheia morală, naturală şi teologică, învăţând din cea morală, faptele, din cea naturală raţiunile, iar din cea teologică vederea şi exactitatea dogmelor.(Filozof adevărat este cel ce nu rămâne numai la făpturi, ci se înalţă la cauză prin unirea mai presus de minte cu acea cauză şi prin credinţă nemijlocită, adică bazată sau verificată prin experienţa nemijlocită a Celui crezut. Acela e filozof adevărat, pentru că s-a unit prin experienţă cu Persoana din Care izvorăşte toată înţelepciunea, dar Care e mai presus de toată înţelegerea. El nu e numai învăţat de altcineva despre cele dumnezeieşti, ci le şi pătimeşte prin experienţă, adică i se impun. Filozof adevărat este cel ce a dobândit înţelepciunea atât în fapte, cât şi în contemplare şi în vieţuire.) Sau iarăşi cuvântător dumnezeiesc din cele dumnezeieşti este cel ce deosebeşte în chip existent (cele necreate) de cele ce simplu sunt (cele create) şi de cele ce nu sunt şi arată raţiunile celor dintâi şi arată raţiunile celor din urmă. Şi din raţiunile acestora vede raţiunile acelora prin insuflarea dumnezeiască ; iar lumea cunoscută cu mintea şi nevăzută, o cunoaşte din cea supusă simţurilor şi văzută, precum cea supusă simţurilor şi văzută din cea nevăzută şi nesupusă simţurilor, asemănându-le între ele, pe cea văzută ca chip al celei nevăzute şi pe cea nevăzută ca arhetip al celei văzute. Alăturatu-s-au, zice, chipurile celor fără chip şi formele fără formă. (Cele cu chipuri pot fi mijloace prin care se pot cunoaşte ca arhetipuri ale celor fără chip căci în cele fără chip sunt date potenţial chipurile celor create. De aceea privind la cele cu chipuri trebuie să străbatem în ele până la ceea ce este în ele dincolo de chip, ca fundament al chipului. În chipul unei persoane trebuie să trăim ceea ce este mai presus de chip în ea, dar are virtualitatea chipului ei. Numai aşa putem urca la Cel care e dincolo de nechipul legat organic legat organic de chipul persoanei create.) Căci prin aceea se cunoaşte duhovniceşte aceasta şi prin aceasta aceea, şi fiecare din ele poate fi văzută limpede în cealaltă şi se poate exprima prin cuvântul adevărului. Nu este trebuinţă de a da chip cunoştinţei adevărului, care luminează ca soarele, prin cuvinte mai depărtat sau alegorice, şi raţiunile adevărului amândurora pot fi dovedite şi lămurite în modul cel mai clar prin ştiinţă şi putere duhovnicească, întrucât una din aceste lumi ne este pedagog, iar cealaltă, casă veşnică, dumnezeiască, devenită pentru noi vădită. Iar filosof dumnezeiesc este cel ce s-a unit prin fapte şi vedere nemijlocit cu Dumnezeu, ajungând şi numindu-se prieten al Lui, ca unul ce iubeşte Înţelepciunea primă, făcătoare şi adevărată, mai mult decât orice altă prietenie, înţelepciune şi cunoştinţă. (A iubi înţelepciunea înseamnă a-L iubi pe Dumnezeu, Înţelepciunea cu faţă de Persoană, Înţelepciunea ipostasiată, sau ipostatică. Numai o Persoană are în ea concentrată înţelepciunea nesfârşită, vie şi activă, iubitoare şi binefăcătoare. Numai o astfel de Înţelepciune o poţi iubi ca pe un prieten, pentru că şi ea te iubeşte ca prieten. Prietenia ei depăşeşte orice prietenie, dar şi prietenia noastră faţă de ea. Din ea izvorăşte toată înţelepciunea şi prietenia noastră) Iar filolog (iubitor de cuvânt) şi filozof propriu-zis (chiar dacă părerea obştească, furând numele filozofiei a uitat aceasta, cum zice marele Grigorie) e cel ce iubeşte şi cercetează înţelepciunea de aici a zidirii lui Dumnezeu, ca ultimul ei ecou, dar nu se îndeletniceşte cu această filozofie cu mândrie, pentru lauda şi slava omenească, ca să nu fie iubitor de cele materiale, ci e un iubitor al înţelepciunii lui Dumnezeu, arătată în natură şi în mişcarea ei. Iar cărturar este cel ce a învăţat cele ale Împărăţiei lui Dumnezeu, adică tot cel ce prin faptă se îndeletniceşte cu vederea (contemplarea) lui Dumnezeu şi stăruieşte în linişte (isihie). Aceasta scoate din vistieria inimii sale noi şi vechi (Matei 13, 52), adică învăţături evanghelice şi prooroceşti, sau din Noul şi Vechiul Testament, fie lucruri de învăţătură şi lucruri de făptuire, fie învăţături ale Legii şi învăţături apostolice. Căci acestea sunt tainele cele noi şi vechi, pe care cărturarul făptuitor le scoate la iveală, învăţându-se vieţuirea cea plăcută lui Dumnezeu. Cărturar este tot cel ce se îndeletniceşte cu lucrarea, cel ce se ocupă încă trupeşte cu faptele. Iar cuvântător dumnezeiesc este tot cel ce se îndeletniceşte cu cunoaşterea firii, care stă în mijlocul cunoştinţelor şi al raţiunilor lui lucrurilor şi dovedeşte toate în Duh prin puterea deosebitoare a raţiunii. În sfârşit, filozof adevărat este cel ce are în sine nemijlocit şi întru cunoştinţă unirea cea mai presus de fire cu Dumnezeu. (În ultimele rânduri se face o gradaţie între cărturar, cuvântător şi filozof dumnezeiesc. Este gradaţia obişnuită vieţii duhovniceşti: făptuitorul, cunoscătorul raţiunilor dumnezeieşti din natură şi cel ce se uneşte nemijlocit şi mai presus de fire cu Dumnezeu. La cunoaşterea reală a raţiunilor dumnezeieşti ale naturii nu se poate ajunge înainte de curăţirea prin fapte, căci omul pătimaş nu vede raţiunile dumnezeieşti de loc, sau le strâmbă cu patimă; iar la unirea nemijlocită cu Dumnezeu nu se poate ajunge fără curăţirea prin fapte şi fără cunoaşterea distinctă a raţiunilor Lui din făpturi.)

ˇ Cei ce scriu şi grăiesc fără Duh, voind să zidească Biserica, sunt sufleteşti, cum zice undeva dumnezeiescul apostol, neavând Duh (Iuda 19). Unii ca aceştia sunt supuşi blestemului care zice: Vai celor cuminţi în ochii lor şi învăţaţi înaintea lor! (Isaia 5, 21). Căci grăiesc de la ei şi nu Duhul lui Dumnezeu este cel ce grăieşte în ei, după cuvântul Domnului (Matei 10, 20). Cei ce vorbesc din gândurile lor, înainte de a le curăţi, au fost amăgiţi de duhul părerii de sine. Despre aceştia zice proverbul: Am văzut om socotindu-se în sine că este înţelept, însă mai multă nădejde are nebunul decât acesta (Pilde 36, 12). Iar Înţelepciunea ne spune: Nu fiţi înţelepţi întru voi înşivă (Pilde 3, 7). Dar şi dumnezeiescul apostol, cel plin de Duh, mărturiseşte zicând: Nu suntem destoinici de la noi, ci destoinicia noastră este de la Dumnezeu, întru Hristos (II Cor. 2, 17). Iar cuvintele acelora sunt neplăcute şi neluminate căci nu grăiesc din izvorul viu al Duhului, ci dintr-o inimă asemenea unei bălţi puturoase, în care se hrănesc lipitorile, şerpii şi broaştele poftelor, înfumurării şi neînfrânării. Apa cunoştinţei lor este tulbure, rău mirositoare şi stătută. Cei care beau din ea se îmbolnăvesc, se umplu de greaţă şi varsă.

ˇ Sunt opt vederi generale. Cea dintâi zicem că este cea privitoare la Dumnezeu, Cel fără formă, fără de început, necreat, pricinuitor al tuturor, Dumnezeirea cea întreit-una şi mai presus de fiinţă; a doua e cea privitoare la lumea puterilor cereşti; a treia se îndreaptă spre alcătuirea lucrurilor; a patra spre coborârea din iconomie a Cuvântului; a cincea se îndreaptă spre învierea cea de obşte; a şasea spre înfricoşătoarea a doua venire a lui Hristos; a şaptea spre chinurile veşnice, a opta spre Împărăţia cerurilor. Cele patru dintâi sunt ale celor trecute şi împlinite. Iar celelalte patru, ale celor viitoare şi încă nearătate. Acestea se văd într-o lumină îndepărtată şi se află în cei ce-au dobândit prin har multă curăţie a minţii. Iar cel ce se apropie de ele fără lumină, să ştie că va plăsmui năluciri şi nu vederi, înşelat de duhul nălucirii şi nălucind prin acela.

ˇ E de trebuinţă să vorbim, după putere, şi despre amăgire, care este multora o cursă foarte vicleană şi născocitoare, greu de cunoscut şi de pătruns. Amăgirea, zice, se arată, mai bine zis vine asupra omului în două feluri: prin nălucire şi prin luare în stăpânire, deşi îşi are un singur început şi o singură pricină: mândria. Cea dintâi este începutul celei de-a doua iar cea de-a doua este începutul celei de-a treia, prin ieşirea din minţi. Căci începutul vederii prin nălucire este părere de sine, care face să fie închipuit Dumnezeu ca o anumită formă. Din aceasta urmează amăgirea prin nălucire spre înşelare, iar din aceasta se naşte hula. Deodată cu aceasta, amăgirea prin nălucire naşte frica de arătări ciudate în vreme de veghe şi în somn, pe care unii o numesc spaimă şi tremurare a sufletelor. Deci mândriei îi urmează amăgirea; amăgirii, hula; hulirii, frica; fricii, tremurarea, iar tremurării, ieşirea din minţi (nebunia). (Aceştia sunt un fel de precursori ai spiritismului de azi. Totul provine din mândria omului că poate cunoaşte nepurificat şi fără smerenie tainele lui Dumnezeu şi ale vieţii viitoare, dând chip celor ce nu au chip. La început le dă chip cu voia, pe urmă asemenea chipuri li se impun fără voie, ca nişte halucinaţii) Felul acesta al amăgirii prin nălucire este cel dintâi, iar al doilea, cel prin lucrare, este acesta: el îşi are începutul în iubirea de plăcere născută din pofta, zice-se, firească. Din plăcere se naşte desfrânarea necurăţiilor negrăite. Aceasta, aprinzând toată firea şi tulburând cugetarea cu împreunarea cu chipurile celor dorite, scoate mintea din sine făcând-o prin beţia lucrării arzătoare să aiureze şi să facă proorocii mincinoase, susţinând că s-a împărtăşit de vederile unor sfinţi şi de cuvintele acelora, ca şi când acestea s-ar descoperi printr-o minte care e beată până la săturare de patimă şi şi-a schimbat felul de a fi, îndrăcindu-se. Pe unii ca aceştia ducându-i de nas cei din lume, prin înşelăciunea amăgirii, îi numesc suflete (spirite?). Ei şed lângă mormintele unor sfinţi şi se socotesc insuflaţi şi mişcaţi de ei şi siliţi să vestească oamenilor cele privitoare la ei. Dar trebuie să-i numim mai degrabă îndrăciţi şi rătăciţi, robiţi amăgirii, şi nu prooroci şi prevestitori ale celor prezente şi viitoare, căci însuşi dracul desfrânării, întunecându-le cugetarea prin văpaia voluptăţii, îi scoate din minţi, nălucindu-le pe anumiţi sfinţi vorbind cu ei şi arătându-le vederi. Uneori înşişi dracii li se arată ca să-i tulbure, înfricoşându-i. Căci legându-i la jugul lui Veliar, se grăbeşte să-i împingă spre aiureală, ca să-i aibă predaţi lui până la moarte şi să-i trimită la osânda veşnică. (E de remarcat că Sfântul Grigorie vede cauza nălucirilor cu voia şi a halucinaţiilor fără voie nu numai în mândrie, ci şi în împătimirea trupească de plăceri. Căci aceasta împinge de obicei spre a da chip celor spirituale, neputându-se desprinde de chipuri.)

ˇ Trebuie ştiut că amăgirea are trei pricini de obşte prin care vine asupra oamenilor: mândria, pizma dracilor şi îngăduinţa povăţuitoare a lui Dumnezeu. Iar pricinile primelor sunt: mândria uşurătatea, pizma, sporirea; iar a îngăduinţei povăţuitoare, vieţuirea păcătoasă. Amăgirea din pizmă şi din părerea de sine îşi află grabnică tămăduire, mai ales când omul se smereşte, dar lăsarea pe mâna satanei spre pedeapsă povăţuitoare din pricina păcatului, adeseori o îngăduie Dumnezeu până la moarte spre curăţire. Uneori îi lasă să fie chinuiţi spre mântuire chiar şi pe cei fără vină, dar trebuie ştiut că însuşi dracul părerii de sine face preziceri în cei ce nu sunt cu luare-aminte la inima lor.

ˇ Toţi binecredincioşii se ung preoţi şi împăraţi întru adevăr prin înnoire, precum se ungeau şi cei de odinioară prin preînchipuire. Căci aceia erau chipuri ale adevărului nostru, care ne preînchipuiau nu în parte, ci toţi pe toţi. Dar împărăţia şi preoţia noastră nu e de acelaşi chip şi de acelaşi fel cu a acelora, deşi simbolurile sunt aceleaşi. Nici nu e la noi deosebită firea, harul şi chemarea la ungere, ca să facă deosebiţi pe cei unşi, ci noi avem una şi aceeaşi chemare, credinţă şi întipărire. Ele arată şi descoperire, după cuvântul adevărului, că trebuie să ne facem curaţi, nepătimitori şi cu totul închinaţi lui Dumnezeu, acum şi în veacul viitor.

ˇ Înţelepciunea îi izvorăşte din gură şi înţelegerea din cugetarea inimii (Ps. XLIII, 4) aceluia care face cunoscut cuvântul lui Dumnezeu. Iar aceasta e Înţelepciunea ipostatică a lui Dumnezeu şi Tatăl, care se face cunoscută din lucruri, celui ce priveşte raţiunile lucrurilor. Acela grăieşte cu gura înţelepciunii din Înţelepciune, prin cuvântul cel viu şi lucrător, fiind luminat în inimă de puterea înţelegerii care-l preface prin Duhul. Ca urmare, el poate lumina şi pe credincioşii care-l ascultă cu înţelegere. (Înţelepciunea dumnezeiască ce grăieşte prin gura celui ce soarbe din ea este însăşi Înţelepciunea ipostatică supremă, sau Persoana lui Dumnezeu-Cuvântul. De aceea ea este vie şi lucrătoare şi cuvântul ei, devenit cuvântul celui prin care grăieşte, este şi el viu şi lucrător. Înţelepciunea aceasta ipostatică luminează în inima celui ce s-a unit cu ea.)

ˇ Amăgirea, marea duşmană a adevărului, atrage azi pe oameni spre pierzanie. Ea naşte neştiinţa întunericului, care s-a întipărit în sufletele celor leneşi, înstrăindu-i de Dumnezeu. Aceştia susţin că nu este Dumnezeu, cel ce ne-a născut pe noi din nou şi ne-a luminat, sau Îl cred şi ăl cunosc numai prin cuvântul simplu şi nu cu lucrare, sau spun că S-a arătat numai celor de demult, nu şi nouă ei hulesc credinţa în Dumnezeu, socotind mărturiile Scripturii despre Dumnezeu simplă părere şi tăgăduiesc evlavia ce urmează din cunoştinţa Lui. Scripturile numai trupeşte, ca să nu zic iudaiceşte, şi de aceea tăgăduiesc învierea sufletului, dorind să locuiască în chip inconştient în morminte. Amăgirea aceasta are ca pricini aceste trei patimi: necredinţa, viclenia şi trândăvia. Acestea se nasc şi se susţin, de altfel, una pe alta. Căci necredinţa este învăţătoarea viclenie, iar viclenia e însoţitoarea trândăviei. Sau întors: trândăvia e mama vicleniei, cum zice Domnul: sluga vicleană şi leneşă (Matei XXV, 16); iar viclenia e mama necredinţei. Iar cel ce nu crede e şi netemător de Dumnezeu. Şi aceasta naşte trândăvia, maica dispreţului, prin care se nesocoteşte tot binele şi se săvârşeşte tot răul.

ˇ Credinţa adevărată despre Dumnezeu şi cunoştinţa nemincinoasă despre făpturi alcătuiesc ortodoxia desăvârşită a dogmelor. De aceea unul ca acesta este dator să slăvească aşa: Slavă Ţie, Dumnezeul nostru, slavă Ţie; că pentru noi s-a întrupat Cuvântul, cel mai presus de fiinţă. De aceea mare este taina iconomiei Tale, Mântuitorule al nostru, slavă Ţie !

ˇ După marele Maxim sunt trei feluri neosândite şi nedispreţuite de cuvinte scrise: cel dintâi e al celor scrise pentru propria aducere aminte; al doilea, pentru folosul altora; şi al treilea, pentru ascultare. Pentru pricinile acestea s-au alcătuit cele mai multe scrieri de cei ce au căutat cu smerenie cuvântul. Iar cel ce scrie despre virtuţi pentru a plăcea, pentru a fi văzut şi pentru a primi slavă, îşi va lua plata sa, neavând nici n folos aici şi nici o răsplată în veacul viitor, ci se va osândi ca unul care a scos la vânzare pe tarabă cuvântul lui Dumnezeu, ca să câştige în chip viclean plăcerea de la oameni.

ˇ A pătimi pentru Hristos înseamnă a răbda cele ce ne întâmplă. Căci celor nevinovaţi pizma le este spre folos; iar certarea ni se face povăţuire a lui Dumnezeu spre întoarcere, deschizându-ne urechile nouă, celor vinovaţi (Isaia IV, 5). De aceea Domnul a făgăduit cunună în vecii vecilor celor ce rabdă (Iacob I, 12). Slavă Ţie, Dumnezeul nostru, slavă Ţie, Treime Sfântă, pentru toate, slavă Ţie !

ˇ Trândăvia, fiind o patimă greu de biruit, moleşeşte trupul,. Iar moleşindu-se trupul, se moleşeşte împreună cu el şi sufletul. Slăbănogindu-se amândouă, preface amestecarea sucurilor trupului prin împătimirea de plăceri. Iar împătimirea de plăceri stârneşte pofta; pofta naşte arderea; arderea produce răscolirea; răscolirea mişcă amintirea; amintirea produce nălucirea; nălucirea aduce momeala; momeala, însoţirea (cu gândul); însoţirea dă loc la încuviinţare; iar încuviinţarea săvârşeşte fapta, fie pe cea prin trup, fie pe cea prin atingerile de multe feluri. Şi astfel omul biruit cade.

ˇ Răbdarea în tot lucrul naşte bărbăţia; bărbăţia, hotărâre; hotărârea, stăruinţa; stăruinţa, prelungirea lucrului sau adăugirea lui; prelungirea potoleşte neânfrânarea trupului şi domoleşte împătimirea poftei de plăcere. Iar pofta trezeşte acum dorul; dorul, dragostea; dragostea, râvna; râvna, căldura; căldura, mişcarea la lucru; mişcarea, sârguinţa; sârguinţa, rugăciunea; rugăciunea, liniştirea; liniştirea naşte vederea; vederea, cunoştinţa; cunoştinţa, pătrunderea tainelor; şi sfârşitul tainelor e cunoaşterea lui Dumnezeu (teologia). Iar rodul cunoaşterii lui Dumnezeu este dragostea desăvârşită; al dragostei, smerenia; al smereniei, nepătimirea; al nepătimirii, vederea înainte, proorocia şi preştiinţa. Dar încă nu are cineva de aici virtuţile desăvârşite, nici nu micşorează dintr-odată păcatul. Ci sporind pe încetul virtutea, ajunge şi păcatul câte puţin la nefiinţă.

ˇ Ar trebui să spunem, cinstite Longhin, după marele Învăţător, că nici nu avem nevoie de ajutorul Scripturilor (1Tes. IV, 4), sau de al celorlalţi părinţi, ci suntem învăţaţi de Dumnezeu. Căci vor fi, zice, toţi învăţaţi de Dumnezeu (Isaia LIV, 13;Ioan VII, 45 ). Suntem învăţaţi astfel, încât să cunoaştem de la El cele de folos. Şi nu numai noi, ci şi fiecare dintre credincioşi, ca unii ce purtăm scrisă în tablele inimilor noastre legea Duhului (2Cor. III, 3 ) cea sfântă şi ne-am învrednicit să grăim nemijlocit şi neobişnuit, asemenea heruvimilor, cu Iisus, prin rugăciunea curată. Dar fiindcă suntem prunci în vremea naşterii noastre din nou, necunoscând nici harul şi nevăzând nici înnoirea noastră, ba neştiind nici mărimea covârşitoare a cinstei şi a slavei de care ne-am împărtăşit, şi fiindcă suntem datori să creştem prin porunci sufleteşte şi duhovniceşte şi să vedem cu mintea ceea ce am primit, cădem mulţi, prin lipsa de grijă şi prin deprinderea cea prea pătimaşe, în nesimţire şi întuneric. Aşa încât nu mai cunoaştem nici măcar de mai este Dumnezeu, nici cine suntem, nici ce am ajuns, după ce am fost făcuţi fii ai lui Dumnezeu şi fii ai luminii, copii şi mădulare ale lui Hristos. Chiar dacă ne botezăm ca bărbaţi, dar ne simţim botezaţi numai în apă, nu şi în Duh. Şi deşi ne înnoim în Duh, o credem aceasta numai prin credinţa simplă cea moartă şi nu prin cea lucrătoare; şi o credem numai cu îndoială. Astfel fiind cu totul trupuri, vieţuim şi umblăm trupeşte. Şi chiar dacă ne pocăim, cunoaştem şi împlinim poruncile numai trupeşte, nu şi duhovniceşte. Iar dacă după osteneli, harul învredniceşte pe unii să li se arate cu iubire de oameni, îl nesocotim înşelăciune. Iar dacă auzim despre el că lucrează în alţii, din pricina pizmei în nesocotim amăgire. Şi aşa rămânem morţi până la moarte, nevieţuind şi nelucrând în Hristos.

ˇ De aceea potrivit Scripturii, în vremea ieşirii, sau a judecăţii, se va lua de la ni şi ceea ce avem, din pricina necredinţei şi a deznădejdii (Matei XXV, 29). Nu înţelegem că fiii trebuie să fie cu Tatăl, dumnezei din Dumnezeu şi duhovniceşti din Duh. Căci ceea ce este născut din Duh, duh este (Ioan III, 6). Dar noi suntem trupuri, deşi ne-am făcut credincioşi şi cereşti; de aceea Duhul lui Dumnezeu nu rămâne întru noi (Facere VII, 3). De aceea a lăsat Domnul să se înmulţească nenorocirile, robirile şi măcelurile, ca, poate prin ele, să îndrepte, sau să taie, sau să se tămăduiască, ca prin nişte leacuri mai puternice.

ˇ Întâi trebuie să se spună, prin cu vântul dat lui Dumnezeu celor ce propovăduiesc Evanghelia, cum află cineva (mai bine zis cum află ceea ce are), că a primit pe Hristos prin Botezul în Duh. Căci apostolul Pavel zice: oare nu ştiţi că Hristos Iisus locuieşte în inimile voastre? (2 Cor. XIII, 15). Pe urmă trebuie să se spună cum înaintează şi cum păstrează ceea ce a aflat. Căci mulţi au purtat lupta până ce au aflat ceea ce căutau, şi apoi şi-au oprit lupta aici. Mai departe nu sporesc şi nu mai grijă, îndestulându-se numai cu începutul pe care l-au aflat. Iar fiind împiedicaţi şi oprindu-se din drumul lor, îşi închipuie că umblă încă pe calea cea bună, deşi sunt purtaţi fără câştig în afară de aceasta. Alţii ajung la mijlocul lumânării, şi-au slăbit înaintarea spre ţintă, lenevindu-se sau întorcându-se spre cele dinapoi, printr-o vieţuire nepăsătoare şi făcându-se iarăşi începători. În sfârşit, alţii, ajungând la desăvârşire, cad, prin neluare aminte, din pricina părerii de sine, şi se întorc spre cele dinapoi şi se fac deopotrivă cu cei de la mijloc, sau cu cei începători în lucrare. Căci începătorii au lucrarea, cei de la mijloc, luminarea, iar cei desăvârşiţi, curăţia sufletului, sau învierea.

ˇ În două feluri poate fi aflată lucrarea Duhului, pe care am primit-o mai înainte în chip tainic prin Botez. Întâi, cum zice sfântul Marcu, darul se descoperă, vorbind în general, prin lucrarea poruncilor, cu multă osteneală, şi cu vremea. Cu cât lucrăm mai mult poruncile cu atât harul îşi face mai luminoase razele sale în noi. Apoi, se arată prin chemarea neîncetată şi cu conştiinţă a Domnului Iisus, adică prin pomenirea lui Dumnezeu, întru ascultare. Prin vieţuirea cea dintâi se arată mai cu întârziere; prin cea de a doua, mai curând. E aşa cum află cineva aurul, dacă sapă scormonind pământul cu osteneală şi cu stăruinţă, dacă voim deci să aflăm şi să cunoaştem adevărul fără amăgire, să căutăm să avem numai lucrarea din inimă cu totul fără chip şi fără formă şi să nu oglindim în noi, prin nălucire, nici o formă şi nici un chip socotite ale sfinţilor, nici să privim lumini (căci amăgirea obişnuieşte mai ales la început să înşele mintea celor necercaţi cu asemenea năluciri mincinoase). Ci să ne sârguim să avem în inimă numai lucrarea rugăciunii ,care încălzeşte mintea şi o veseleşte şi aprinde sufletul spre dragostea negrăită a lui Dumnezeu şi a oamenilor. De aceea rămâne cum este dacă rugăciunea este la începători, lucrarea înţelegătoare pururi în mişcare a Sfântului Duh, născându-se din rugăciune, smerenie şi nu puţină zdrobire de inimă, răsărind la început din inimă ca un foc al veseliei, iar la sfârşit ca o lumină bine mirositoare.

ˇ Iar la cei ce caută lumina cu adevărat şi nu la cei ce o ispitesc numai, potrivit cu aceeaşi înţelepciune care zice că e aflată de cei ce nu o ispitesc pe ea (Înţel. Sir. I, 2), semnele începutului sunt acestea: în unii se arată ca o lumină ce răsare; în alţii ca veselie plină de cutremur; în alţii iarăşi ca bucurie; iar în alţii, ca bucurie amestecată cu frică; în alţii ca un cutremur şi bucurie; uneori, la alţii, ca lacrimi şi frică. Fiindcă sufletul se bucură de cercetarea şi de mila lui Dumnezeu, dar se teme şi tremură de venirea Lui, ca un vinovat de păcate multe. Altora li se iveşte la început o zdrobire negrăită a inimii şi o durere nespusă a sufletului, care suferă dureri ca o femeie ce naşte, cum zice Scriptura (Apoc. XII, 2). Căci Cuvântul viu şi lucrător, adică Iisus, străbate, cum zice apostolul, până la despărţitura sufletului şi a trupului, a încheieturilor şi a măduvei(Evr. III, 12), ca să topească cu putere ceea ce e patimă, din toate părţile sufletului şi a trupului, în alţii se arată ca o iubire şi ca o pace faţă de toţi. În alţii ca o veselie, pe care adeseori părinţii Bisericii o numesc săltare, fiind o putere a Duhului şi o mişcare a inimii vii. Aceasta e numită şi tresărire şi suspin al Duhului ce se roagă pentru noi în chip negrăit lui Dumnezeu (Rom. VIII, 26). Isaia a numit aceasta, sarcină a dreptăţii dumnezeieşti (Isaia XLV, 8), iar marele Efrem, străpungere. Domnul a numit-o izvor de viaţă săltând spre viaţă veşnică (Ioan IV, 14), (iar prin apă a înţeles Duhul), ce saltă în inimă şi fierbe cu mare putere.

ˇ Trebuie să se ştie că săltarea sau veselia e de două feluri: cea liniştită, care e numită tresărire şi suspin şi rugăciune a Duhului, şi cea mare, care e numită şi săltare şi săritură, sau salt, care e un zbor întins al inimii spre văzduhul dumnezeiesc. Căci sufletul, întraripat cu dragoste de Duhul dumnezeiesc. Şi eliberat de legăturile patimilor, încearcă să zboare spre cele de sus încă înainte de ieşire, dorind să se despartă de povară. Această stare e numită şi zguduire şi fierbere a Duhului, şi tulburare, după cuvântul: Iisus S-a tulburat în Duh, zguduit cu putere şi a zis: unde l-aţi pus? (Ioan XI,34). Deosebirea între săltarea mare şi mică o arată dumnezeiescul David zicând: (Ps. CXIII, 4). El vorbeşte de cei desăvârşiţi şi despre cei începători, căci ar fi fost nepotrivit să spună despre munţi şi dealuri că saltă, aceştia fiind fără viaţă.

ˇ Dar trebuie să se ştie că frica dumnezeiască nu are cutremurare, dacă prin cutremurare se înţelege nu frica din bucurie, ci aceea din mânie, sau cea a certării povăţuitoare, ori cea a părăsirii; ci ea e o veselie cu cutremurare care vine din rugăciunea făcută în focul temerii de Dumnezeu. Iar prin frică nu înţeleg aici pe cea cu cutremurarea venită din mânie sau din osândirea veşnică, ci pe aceea a înţelepciunii, care se şi numeşte începutul înţelepciunii (Pilde I, 7). Iar frica se împarte în trei (deşi părinţii Bisericii au împărţit-o în două): cea începătoare, cea desăvârşită şi apoi cea din mânie, care trebuie numită şi cutremurare propriu-zisă, sau tulburare, sau zdrobire.

ˇ Iar cutremurare e de multe feluri: una e cea din mânie şi alta cea din bucurie; şi iarăşi una cea din iuţime (când se naşte o fierbere covârşitoare a sângelui în jurul inimii, cum zic unii), alta, cea din obişnuinţa învechită şi alta cea a păcatului şi a rătăcirii; şi iarăşi alta cea din blestemul venit prin Cain asupra neamului omenesc. Pe cel ce se nevoieşte îl războieşte la început cutremurarea din bucurie şi cea din păcat. Dar nu tuturor li se întâmplă aşa. Semnele acestora sunt următoarele: a celei dintâi, o veselie cu cutremur şi cu multe lacrimi. Când harul mângâie sufletul; a celei de a doua, o căldură dezordonată, o înfumurare şi o învârtoşare de inimă, care aprinde sufletul şi mădularele spre împreunare, îndemnând la încuviinţarea unor fapte de ruşine, prin nălucirea din lăuntru.

ˇ În orice începător este o lucrare îndoită, săvârşindu-se în inimă în chip îndoit şi neamestecat: una din har şi alta din amăgire. Aceasta o mărturiseşte marele Marcu Pusnicul, zicând: este o lucrare duhovnicească şi alta drăcească, necunoscută de prunc. Sau iarăşi: Este o căldură întreită a lucrării, aprinsă în oameni: una din har, alta din amăgire sau din păcat şi alta din prisosul sângelui. Pe aceasta Talasie Africanul a numit-o amestecarea sucurilor şi ea poate fi potolită şi adusă la rânduială prin înfrânarea măsurată.

ˇ Lucrarea harului este puterea focului Duhului, care se mişcă întru bucuria şi veselia inimii, sprijinind, încălzind şi curăţind sufletul. Ea opreşte gândurile pentru o vreme şi omoară mişcarea poftitoare din trup. Semnele ei şi roadele care arată adevărul ei sunt lacrimile, săltare smerenia, înfrânarea, tăcerea răbdarea, ascunderea şi toate cele asemenea acestora, prin care câştigăm o încredinţare neîndoielnică.

ˇ Lucrarea amăgirii este aprinderea păcatului, care încălzeşte sufletul cu voluptate şi trezeşte cu furie în mişcarea trupului pofta spre împreunare a trupurilor. Ea este lipsită de orice calitate bună şi de orice rânduială, după sfântul Diadoh, aducând o bucurie dobitocească, părere de sine, tulburare, veselie josnică nesăturată, sporind pofta spre plăcere. Ea caută materia pentru arderea plăcerilor având pântecele nesăturat împreună-lucrător, căci de acolo se aprinde şi se întinează starea mustului trupului. Acolo e pricina aprinderii sufletului, pe care acea lucrare îl trage spre ea ca, scufundând pe om în obişnuinţa şi plăcerea ei, să alunge din el treptat harul şi să-l facă să preacurvească pe ascuns, înfierbântând şi aprinzând mădularele sale prin împătimirea de plăcere. Dar i se pare că ceea ce mişcă mintea şi o încălzeşte este harul necunoscut şi nu lucrarea înfierbântată a păcatului, sau mai bine zis a amăgirii şi a împătimirii de plăcere (a dulcii împătimirii). Pe aceasta cunoscând-o şi sfântul Ioan Scărarul zice: Am întrebat-o pe aceasta şi a răspuns: eu mi-am câştigat ajutor aprinderea cea sin afară şi mişcarea poftei naturale, pricinuitoare de împrăştiere ca să aprindă pe om spre lucrare amăgitoare.

ˇ Se cade a şti că aprinderea păcatului este înşelăciune. Iar lucrarea păcatului este din duhul cel iubitor de plăceri, care începe să se mişte din pofta trupului, prin dulceaţa bucatelor. Dar Domnul, fiind foc, a arătat că diavolul este rece nu prin fire, ci prin răzvrătirea păcatului. Căci prin aceasta a pierdut căldura dumnezeiască, cea care face pe slugile Sale foc arzător. Deci păcatul fiind răceală, din cauza lipsirii de Dumnezeu, iar dracul fiind după fire foc, aprinde pe om, şi prin umezeala împătimirii de plăcere răneşte pofta, făcând-o să primească cele ce pricinuiesc plăcerea. Astfel ca urmare a căldurii pierdute, îşi agoniseşte lucrarea ruşinoasă a îndulcirii.(Dacă am redat sensul corect al stângacei traduceri româneşti de odinioară, diavolul pierzând căldura lui firească prin despărţirea de Dumnezeu, dar firea lui năzuind-o, pentru că a avut-o la început în calitate de duh creat de Dumnezeu, produce o falsă căldură (o căldură neiubitoare, egoistă) în sine şi în cei ispitiţi, ca să scape întru câtva de răceala egoistă în care a căzut şi să poată să înşele pe cei ispitiţi. Avem aici o interesantă explicare a coexistenţei răcelii egoiste şi a căldurii fără durată şi consistenţă, a căldurii superficiale, convulsive şi artificiale, a păcatului, a patimii, a ispitirii. E o explicare a amestecului de fierbinţeală a patimii şi de plănuire rece a faptelor ei rele. Păcatul este, pe de o parte, căldură, pe de alta, un cinism rece. Sfântul Grigore Palama va apăra în tratatul doi al celei de a doua triade căldura cea bună a rugăciunii, împotriva lui Varlaam care critica orice arătare a efectelor rugăciunii în trup, ridiculizând pe isihaşti care vorbeau de o astfel de căldură.).

ˇ Sunt două feluri de războaie în vremea rugăciunii: al înşelăciunii şi al harului. Amândouă se produc cu voia, nu prin împărtăşire. Precum soarele, strălucind în locurile cele murdare, nu se amestecă cu murdăria, şi nu se vatămă de ea, ci mai vârtos le usucă pe acelea şi alungă murdăria, aşa nici harul nu se amestecă cu înşelăciunea, ci rămâne curat. Ba mai vârtos o topeşte pe aceasta. Dar nu voieşte să o facă pe aceasta să dispară cu totul, ca să poată exista împreună cu harul şi voinţa noastră şi să ne facem şi noi cercaţi. Căci voieşte să o depărteze pe aceasta treptat prin împreună-lucrarea voinţei noastre, voind să ne nevoim şi noi. Pentru că voieşte ca purtând, după lege, lupta cea bună a minţii noastre, să putem lua cununa şi să fim mucenici adevăraţi, biruind nu pe păgâni, ci pe satana însuşi, care în tot ceasul aduce în noi atacurile sale ca pe nişte aprinderi învăpăiate. Înfierbântând aceasta cuptorul trupului cu dulceaţa patimilor, îşi trimite slugile sale, adică pe draci, ca să ne chinuiască prin gânduri şi să ne silească să jertfim idolului poftelor, adică momelilor şi să ne lăsăm mintea să se împărtăşească de ele. Iar semnele acestei înşelăciuni se văd când se pun în lucrare: împietrirea inimii cea lipsită de umilinţă, iar în unii împreună cu lacrimi întunecate, înălţarea semeaţă, îmbuibarea pântecelui, multa vorbire, trândăvia, închipuirea de sine şi lauda pentru lucrare, căldura cea fără dulceaţă, îngreunare sufletului, moleşirea mădularelor, dulceaţa umedă, stârnirea sălbatica a trupului, nălucirea chipurilor care împing la împreunarea trupurilor. În unii ca aceştia nu este linişte şi nu le înfloreşte faţa, ci sunt totdeauna uscaţi şi arşi de văpaia împătimirii de plăcere. Descriindu-le pe acestea marele Macarie, după ce le-a înşirat semnele, a spus: oţetul se aseamănă vinului la vedere şi rapiţa e asemenea muştarului. Dar gustarea le deosebeşte pe cele două. Daci fiecare din ele poate fi înţeleasă şi aflată din semnele mai sus arătate.

ˇ Căldura harului este focul Duhului, pe care Domnul a venit să-l arunce pe pământ (Luca XII, 49), adică în inimile oamenilor. Şi El vrea să se aprindă degrabă în noi, ca să ardă păcatul şi să cureţe sufletul şi să-l aline şi să-l atragă în chip negrăit spre dragostea de Dumnezeu şi de oameni. Căci e neamestecat cu firea, căruia îi dăruieşte din cea ce are deosebit de ea. Iar când marele Macarie zice că amândouă persoanele lucrează în una şi aceeaşi minte, el înţelege că lucrarea Duhului se mişcă în ea neamestecată cu păcatul în vremea rugăciunii, ci ele rămân deosebite şi fiecare singură. Se întâmplă câteodată că harul lucrează şi se mişcă singur. Dar câteodată e împreună cu înşelăciunea, însă, precum am zis, în chip neamestecat. Pentru că de Dumnezeu cel curat nu se atinge prihană. Se întâmplă însă că uneori să lucreze păcatul singur (adică înşelăciunea), încălzind voinţa noastră, întrucât o stăpâneşte. Iar alteori omul se luptă după har, văzându-şi sufletul muncit înăuntru, rău pătimind. De mai cade să ştim şi aceasta: înşelăciunea pentru noii începători este căldura păcatului. Iar înşelăciunea celor de mijloc şi a celor desăvârşiţi constă în nălucirea minţii. Căci căldura înşelăciunii sau a păcatului este aprinderea poftei de dulceaţă. Sau mai bine zis, ea e răul miros al îndulcirii de patimă, care e îmbibat în cei ce sunt încă necercaţi şi na-u gustat mai vârtos prea-dulcele şi prea binemirositorul mir vărsat în noi prin întruparea Cuvântului lui Dumnezeu, care mai întâi este arzător pentru curăţire, iar pe urmă este bun şi cu bună mireasmă, prin sfinţenia Duhului, care sfinţeşte sufletul şi trupul. Căci el este puterea sfinţitoare, cum zice marele Macarie. Iar înşelăciunea, făcându-se stăpână prin zăbovire, dă putere lucrării păcatului şi mintea pătimeşte rău de la momeli şi de pofta spre împreunare, aprinzându-se prin nălucire. Şi amestecându-se în căldura rugăciunii, produce schimbare în ea. (Căldura păcătoasă atacă direct simţurile la cei începători, pe când la cei de pe treapta din mijloc sau de pe cea desăvârşită începe cu năluciri ale părerii de sine, ca pe urmă să atragă şi ea sufletul spre pofte. Dacă în scrisul ascetic anterior se afirma simplu intrarea sufletului în dialog cu momeala, aici se face o descriere mai amănunţită a acestui fapt: se descrie cum se trece de la oarecare împreună-prezenţă a unui gând amăgitor în suflet cu hotărârea cea bună. Sfântul Grigorie descrie cum se face amestecarea lor, sau cum se face amestecarea căldurii păcătoase cu căldura curată a rugăciunii. Ea se produce prin zăbovirea poftei în suflet. Este de remarcat descrierea analoagă a raportului între dulceaţa rău mirositoare a împătimirii de plăcere şi între dulceaţa curată a mirului de taină al lucrării Duhului Sfânt.). Adus sufletul aici, se zice că el preacurveşte prin amăgire cu vrăjmaşul şi nu se împărtăşeşte tainic de Mirele Hristos. De aceea şi apostolul îi numeşte pe aceştia desfrânaţi şi desfrânate, ca pe unii ce zice, după Ioan Scărarul, prin poftirea păcatului se împărtăşesc în ascuns cu satana. Cum zice acesta: M-am cunoscut ispitit de lucrul acesta, care mă înşela, amestecând bucuria cea dobitocească cu lacrimi şi cu mângâierea sufletului şi mi se părea că primesc rod, iar nu stricăciune. Şi iarăşi: I-a seama ca bucuria care-ţi vine să nu fie de la doctorii cei răi şi de ispititori.

Autor Anonim

Alăută duhovnicească şi trâmbiţă cerească

(Anomin)

Primul paragraf(N.R.)

Dacă Calist Catafygiotul dă ca ultim ajutor pentru concentrarea minţii unitatea lui Dumnezeu, scrierea aceasta cere, pentru concentrare, eliberarea de grija agoniselilor vremelnice. Numai aşa se poate elibera mintea de gândurile limitate şi redundante care o împart şi o îngustează.

Dacă se va slobozi mintea de câştigurile şi de agoniselile veacului acesta şi vede ca urâte toate frumuseţile lumii acesteia deşarte, atunci văzându-se pe sine slobodă şi dat fiind că ea este din fire lucrătoare, nu poate să şadă deşartă, ci aleargă la Ziditorul său, adică la prea bunul Dumnezeu; şi de Dânsul se lipeşte şi pe El Îl doreşte şi cu El de-a pururi vorbeşte, şi şezând şi în somn dormind. Şi, în scurt a zice, toată mângâierea ei duhovnicească dintru aceasta se naşte, adică din smerita cugetare şi din neiubirea de agoniseală a celor vremelnice şi din neiubirea celor frumoase ale lumii acesteia deşarte. dintru acestea se naşte fierbinţeala inimii, dintru acestea se porneşte inima cu săltare la rugăciunea cu suspine. Iar dacă cineva va iubi agoniselile cele vremelnice şi împodobirea hainelor şi va căuta şi rugăciunea, sârguindu-se să o afle pe ea, unul ca acesta în zadar se osteneşte. Pentru că acestea, adică agoniselile cele vremelnice şi stricăcioase sunt mărăcinii, sau spinii care, după ce a căzut sămânţa semănătorului între ei, răsărind nu o lasă să crească, ci o înăbuşă.

Aşa fac grijile vieţii acesteia vremelnice: îneacă şi ating scânteiuţa aprinsă în inima omului spre dragostea de Dumnezeu şi o fac pe ea cu totul rece. Şi este un lucru cu totul jalnic şi vrednic de nemângâiată plângere ca, pentru puţină mângâiere ameţitoare şi vremelnică, să ne lipsim de chemarea noastră cea frumoasă şi de patria noastră. Că însuşi gura Domnului grăieşte: „Nu puteţi sluji la doi domni, pentru că ori pe unul îl veţi iubi şi pe celălalt îl veţi urî, sau de unul vă veţi lipi şi de celălalt nu veţi griji: nu puteţi sluji şi lui Dumnezeu şi lui mamona‟.

Să ne gândim la un tânăr care, împrietenindu-se cu o tânără şi îndulcindu-se de puţină mângâiere, se aprinde şi se învăpăiază cu inima de multa dragoste faţă de ea şi-i dă ei toate simţirile şi-şi cheltuie toată înţelepciunea cu ea, încât şi-a pierdut inima şi a ajuns ca un nebun ne mai păsându-i de ruşine şi purtându-se cu neorânduială, toată gândirea şi cugetarea lui dorind ziua şi noaptea faţa ei. În zadar binevoitorii lui, văzându-l, îşi arată părerea de rău faţă de el şi-l sfătuie să se depărteze de aceea că-i este pierzătoare de suflet şi stricătoare de minte. Acesta nu numai că nu primeşte sfătuirea lor, ci voieşte mai bine să-şi plece capul sub tăiere de sabie decât să se despartă de dragostea acelei fete. Dar dacă cei lipsiţi de minte se dau pentru puţină mângâiere amăgitoare şi pentru dragostea cea pierzătoare de suflet chiar şi la moarte, ce vom zice de cei ce s-au împrietenit cu Dumnezeu şi ale căror inimi s-au aprins şi s-au învăpăiat de dragostea Lui? Toate simţirile şi toate cugetările acestora s-au tocit şi au fost omorâte faţă de toate frumuseţile lumii şi mintea lor s-a luminat cu totul şi se îndulceşte de dragostea Domnului celui nemărginit şi frumos. Iar de frumuseţile veacului acesta nu numai că nu sunt biruiţi, ci şi vederea lor le este neplăcută. De li se va întâmpla să le aducă viclenii draci în minte dulceaţa celor vremelnice, ei nu numai că nu le primesc pe acestea în cugetul lor, ci se îngreţoşează de ele.

Cei ce iubesc dulceţile şi agoniselile vremelnice şi amăgitoare şi îndrăznesc a se apropia de rugăciunea cea tainică, folosindu-se de meşteşugul de care au auzit, ca, odată cu suflarea, să bage aerul înăuntru şi să-l scoată afară, adică să bage, prin acel meşteşug, răceala şi să scoată căldura, sârguindu-se cu multă osteneală şi cu toată silinţa să afle locul inimii, să ştie că toată silinţa şi osteneala lor este în zadar. Căci până când mintea lor va fi întunecată de grijile vieţii acesteia, până atunci şi suflarea aceea pe care o forţează nevoitorii cu meşteşug (metodă) suflă în inimă ca şi cum ar sufla un foale peste nişte cărbuni stinşi. Deci numai după ce mintea s-a izbăvit de robia grijii vieţii acesteia, are nevoie inima de meşteşugul acela al suflării; şi numai atunci suflarea aceea încălzeşte şi aprinde scânteiuţa din inimă spre dragostea lui Dumnezeu.

Cum şi în ce chip se face mintea lucrătoare?

Aşa precum au spus Sfinţii Părinţi: mintea să păzească luarea aminte deasupra inimii şi nimic să nu gândească sau să cugete atunci, ci numai cuvintele rugăciunii să le ţină (Doamne Iisuse Hristoase, Fiul lui Dumnezeu, miluieşte-mă), ca să se scufunde mintea în adâncul inimii, iar nu în partea poftitoare. Că singura lucrare neînşelătoare a celor ce au început de curând această rugăciune este să înceapă a o săvârşi cu mintea în inimă. Dar mult uneltitorul, zavistnicul şi vicleanul diavol se sileşte în tot chipul să înşele pe cei ce au început de curând rugăciunea. Încă mai ales în două chipuri se străduieşte a-i înşela, adică să le vrăjească mintea prin năluciri şi să-i facă să desfrâneze prin partea poftitoare. Iar pe cei de la mijloc şi pe cei desăvârşiţi voieşte ca prin neascultare să-i arunce în prăpastia părerii de sine şi a mândriei. Drept aceea, ca să nu fii înşelat, ţine foarte tare ascultarea şi smerenia şi nu numai că nu vei fi înşelat, ci şi toate măiestririle şi mrejele vrăjmaşului le vei sfărâma şi toate taberele viclenilor draci, pe goană le vei pune cu puterea lui Hristos.

Dacă vei simţi durere, mişcare sau fierbinţeală de-a dreapta, în piept, sub piept, sub inimă, la cap, la frunte, între ochi, la urechi, la mână, la spate, ori la picioare, nicidecum la unele ca acestea să te gândeşti, ci numai la cuvintele rugăciunii să privească inima ta, deasupra inimii, unde ţi-am arătat. Căci cum zice Sfântul Diadoh, pe cât se lucrează poruncile şi darul se înmulţeşte.

Cum se lucrează poruncile şi se înmulţeşte darul?

Numai şi numai prin credinţa cea adevărată şi neîndoielnică, după cuvântul Domnului, care a zis lui Petru: „Puţin credinciosule, pentru ce te-ai îndoit?‟. Nu i-a zis: necredinciosule, ci puţin credinciosule, pentru că mulţi se văd a fi credincioşi, dar răciţi şi slabi în credinţă. Dar când şi în ce vreme a zis aceasta Domnul, pentru îndoiala şi necredinţa lui Petru? Atunci când, văzând Petru din corabie pe Domnul, venind pe mare ca pe uscat, i se părea că este nălucă şi a strigat: „Doamne, de eşti tu, porunceşte-mi să vin la Tine‟, iar Domnul a zis: „Eu sunt, vino la Mine‟. Sărind deci Petru din corabie, mergea pe mare ca pe uscat, dar văzând vântul puternic şi valurile mării ridicându-se, iar el aflându-se cu credinţa împuţinată, se afunda şi pentru îndoiala şi împuţinarea credinţei lui către Domnul, zicând: „Doamne, nu mă lăsa, că pier‟. Atunci Domnul, apucându-l pe mână, a zis: „Puţin credinciosule, pentru ce te-ai îndoit?‟.

Aşa se întâmplă şi acum cu cei ce au început a călători calea cea duhovnicească, adică rugăciunea lui Iisus, dar pentru împuţinarea credinţei lor se îndoiesc pe cale şi nu înaintează, pentru că toată mintea şi grija lor o au pironită spre agoniselile acestea vremelnice şi putrede şi mai vârtos sunt biruiţi de slava deşartă a lumii, de lucrarea sfintelor porunci neavând nici o grijă. Aceasta se întâmplă din împuţinarea credinţei şi de aceea sunt biruiţi de slava deşartă şi încep a se îngriji de agoniselile vremelnice. Iar mai vârtos cei ce s-au învrednicit de mângâierea duhovnicească, de se vor afla întru împuţinarea credinţei, lesne se vor învoi cu gândurile şi cu cugetele cele necuviincioase, care spurcă şi întinează mintea. Unii ca aceştia, chiar dacă s-au învrednicit de mângâierea duhovnicească şi socotesc că umblă pe cale, se rătăcesc pe o cale neumblată, pentru că mare păcat este a se învoi cineva cu cugetele şi cu gândurile cele necuvioase. Precum pruncul cel mic, nefiind hrănit de doică, nu poate să trăiască, ci moare, aşa nu este cu putinţă a fi cineva rob păcatului şi a călători cu Dumnezeu, căci Dumnezeu urăşte păcatul.

Pentru păcatul unui om, căzură în moarte într-o clipită douăzeci şi cinci de mii din fiii lui Israel, celui întâi născut al lui Dumnezeu. Oare nu era hărăzit de la Dumnezeu norodului acela să meargă în pământul făgăduinţei? Dar pentru necredinţa, învârtoşarea inimii şi pentru necurăţia lor, au umblat patruzeci de ani rătăcind în pustie prin locuri neumblate şi nu pe cale. Şi nu numai că nu s-au învrednicit a intra în pământul făgăduinţei, dar nici măcar a-l vedea nu s-au învrednicit. Numai Moise l-a văzut când era aproape de adormire, adică atunci când era să se ducă din viaţă. Atunci, Domnul i-a zis lui Moise: „Încredinţează norodul acesta lui Iisus Navi, că tu vei adormi‟. Şi iarăşi i-a zis Dumnezeu lui Moise: „Pământul făgăduinţei iată-l, vezi-l dar nici tu nu vei intra în el, pentru că nu M-ai cinstit înaintea fiilor lui Israel şi n-ai lovit piatra pentru curgerea apei cu toiagul tău, după porunca pe care ţi-am poruncit-o Eu, ci ai lovit-o cu trufi şi cu mânie‟ (Numeri 20, 12)

Vedeţi iubiţilor câtă depărtare se face de la Dumnezeu pentru nelucrarea poruncilor? Moise, căruia îi strălucea faţa mai mult decât soarele, încât fiii lui Israel nu puteau să caute la ea pentru strălucirea darului Prea Sfântului Duh ce lucra în el, pentru o poruncă ce i-a părut mică, nu s-a învrednicit a intra în pământul făgăduinţei. Dar depărtarea de la Dumnezeu nu s-a zis pentru Moise, căci Moise era plin de credinţă şi de darul Celui Prea Înalt. Ea s-a zis pentru necredinţa şi învârtoşarea inimii norodului celui ce, după ce a intrat în pustie, cârtea şi bârfea împotriva lui Moise. De aceea nu numai că nu s-a învrednicit a intra în pământul făgăduinţei, dar nici a-l vedea nu s-a învrednicit, ci a umblat rătăcind pe locuri neumblate şi nu pe cale, după cuvântul Domnului, care a zis: „M-am jurat întru mânia Mea că nu vor intra întru odihna Mea‟ (Numeri 14, 23)

Aşa este şi cu cei ce îndrăznesc a începe rugăciunea lui Iisus. De se vor afla întru împuţinarea credinţei, adică de vor fi puţin credincioşi, puţină purtare de grijă vor avea pentru lucrarea sfintei rugăciuni, dar multă silinţă şi sârguinţă au pentru lucrurile şi agoniselile pământeşti şi vremelnice. Unora ca aceştia, chiar dacă li se pare a călători bine, se rătăcesc umblând pe căi nebătătorite. Dar însăşi gura Domnului grăieşte: „Nu vă îngrijiţi ce veţi mânca şi ce veţi bea şi cu ce vă veţi îmbrăca. Vedeţi păsările cerului, că nici nu seamănă, nici nu seceră, nici în jitniţe nu adună şi Tatăl vostru cel ceresc le hrăneşte pe ele. Ci căutaţi mai întâi Împărăţia cerului şi toate celelalte se vor adăuga vouă‟.

Cei ce s-au sfinţit lui Dumnezeu, încă de aici, dacă vor să se aplece de la rugăciune puţin câte puţin spre cugetele pământeşti, care spurcă şi întunecă mintea, şi se vor învoi cu ele, vor vedea pe Dumnezeu îndepărtându-se de la ei, rămânând astfel de batjocura viclenilor draci. Că şi Samson cel tare şi osebit între oameni mai mult decât toţi, şi sfinţit lui Dumnezeu din pântecele maicii sale, cel învrednicit de multă putere şi de mari minuni, vestit încă mai înainte de naştere prin înger, ca şi Ioan, fiul lui Zaharia, oare nu pentru că şi-a pângărit sfinţitele sale mădulare prin aplecarea spre desfrânare, s-a depărtat Dumnezeu de la el şi l-a lăsat pe seama vrăjmaşilor lui? Vedeţi iubiţilor câtă stricăciune se face din împuţinarea credinţei, şi sufletească şi trupească? Dintru aceasta vine lenevirea spre lucrarea sfintelor porunci, dintru aceasta aplecarea spre păcătuire, iubirea de agoniseală şi slava lumii. Deci, de suntem iubitori de cele duhovniceşti, să nu fim iubitori de agoniseală, care-i stricăcioasă şi pierzătoare de suflet, ci să fim sârguitori şi iubitori de lucrul lui Dumnezeu, slujindu-i Lui şi cinstindu-L prin lucrarea sfintelor Lui porunci şi, din zi în zi, să sporim prin credinţă şi prin smerită cugetare în dorul cel către El. căci aceasta este calea cea adevărată şi neînşelătoare.

Fierbinţeala se naşte din rugăciune, dar vine şi de la draci sau de la fire. Cea de la fire se naşte atunci când cineva are o rudenie aflată la depărtare şi pe care doreşte să o vadă neavând însă nici o înlesnire. Dar se naşte şi când cineva are o dragoste pătimaşă pentru o persoană oarecare. Această dragoste este stricăcioasă şi pierzătoare de suflet; ea se naşte când doreşte să se întâlnească cu acea persoană dar nu are cum. Acest fel de fierbinţeală se mai naşte şi la cei iubitori de arginţi care urmăresc împlinirea dorinţei lor de a agonisi bani. Acesta este, după cuvântul dumnezeiescului Apostol Pavel, rădăcina a toată răutatea. Acest lucru este jalnic şi vrednic de nemângâiată plângere, fiindcă patima asta i-a aruncat pe mulţi în prăpastia pierzării. Dar şi acum sunt aici dintre cei ce sunt biruiţi de iubirea de arginţi şi aud prea bine aceste înfricoşate cuvinte. Dar ce fac? Ei se mulţumesc să gândească astfel: Cine ştie, poate nu va fi aşa precum aud că se spune; poate va fi altminteri. Deci, nu numai că nu se pocăiesc, ci încă şi pe cei ce atârnă de ei îi asupresc şi-i necăjesc, făcând economie, ca să-şi păstreze aurul şi argintul, ca nu cumva să cheltuiască din el. din aceasta li se pricinuieşte acestora a nu crede cu inima şi a nu înţelege cu mintea, numai şi numai din împuţinarea credinţei lor. Că şi Iuda cel răucredincios auzea înfricoşatele cuvinte ale Domnului şi Mântuitorului nostru Iisus Hristos, care zicea că mai bine ar fi fost omului aceluia, care avea să vândă pe Fiul Omului pentru agonisirea argintului, să nu se fi născut, dar nu le înţelegea, nici nu le credea cu inima, având mintea întunecată cu turbarea iubirii de argint. Şi aşa n-a înţeles până când nu şi-a agonisit lui şi spânzurare şi pogorâre în prăpastia iadului.

Aşa şi în vremea de acum, cei întunecaţi la minte cu tulburarea agoniselii, aud şi ei prea bine aceste înfricoşate cuvinte, dar întunecarea minţii lor nu-i lasă să înţeleagă sau să se pocăiască, ci se şi sârguiesc să-i asuprească şi să-i necăjească pe cei mai mici. Unii ca aceştia îşi agonisesc pogorârea în prăpastia pierzării, iar pe cei ce înţeleg, cred cu inima şi se pocăiesc, precum a primit Domnul pe vameşul, pe desfrânată şi pe fiul risipitor şi i-a îmbrăţişat pe ei, aşa îi primeşte şi pe aceştia rânduindu-i în ceata drepţilor. Căci ştie Domnul şi pe desfrânata care s-a pocăit cu adevărat să o facă mai curată decât pe o fecioară, dar nu face aşa pe cei ce prelungesc nepocăinţa zicând că se vor pocăi mâine sau poimâine. Că mulţi sunt în iad dintre cei ce zic că ne vom pocăi mâine şi asta pentru că noi nu ştim ziua sau ceasul ducerii din viaţa asta.

Dulceaţa vine din rugăciune, dar vine şi de la doctorii cei amari, adică de la viclenii draci. Cea de la draci pricinuieşte tulburare, iar cea din rugăciune aduce pace şi smerenie. Fierbinţeala cea din rugăciune şi cu zdrobire dintru adâncul inimii aduce suspine şi izvorăşte din ochi ca din nişte şipote, şiroaie de lacrimi pentru dragostea şi dorul către Dumnezeu. Atunci şi mintea cu mare putere strigă: Doamne Iisuse Hristoase, Fiul lui Dumnezeu, miluieşte-mă, şi pe toţi oamenii îi vede înaintea sa ca pe îngerii lui Dumnezeu, iar pe sine se vede praf şi cenuşă şi îi vine a se tăvăli sub picioarele tuturor oamenilor pentru dragostea Domnului. Ba de multe ori, îi vine a se şi ascunde de către vederea oamenilor.

Cei ce au ajuns la măsurile acestea s-au învrednicit şi de mila lui Dumnezeu, adică de adevărata şi neîncetata rugăciune. Aceasta se lucrează atunci de-a pururi cu mintea în inimă; se lucrează fie tăcând, fie dormind, iar mai vârtos când este treaz o află lucrându-se cu foarte mare linişte şi nici un cuvinţel nu se atinge de minte, ci numai cuvintele rugăciunii se lucrează cu dulceaţă în inimă. Dar această sfântă lucrare a minţii vine încă de la început, dar numai o dată cu lucrarea sfintelor porunci şi a tuturor faptelor.

Rugăciunii îi ajută foarte mult străinătatea, iar a fi străin înseamnă că oriunde se va afla lucrătorul, fie la linişte, între prieteni sau în orice loc îi va fi vieţuirea, să se aibă pe sine ca un străin şi mai micul tuturor. Sfântul Calist Patriarhul spune că mai mult decât în toate înţelesurile, dator este să fie cel ce se linişteşte, râvnitor în a înţelege cele duhovniceşti. E dator, mai ales la început, ca luarea aminte a minţii sale să nu fie, în ceasul rugăciunii, nici la jumătatea inimii, nici în josul ei, ci să păzească mintea deasupra inimii.

Aceste dumnezeieşti cuvinte ce sunt adunate din sfintele scrieri, s-au scris în grai simplu ca să fie lesne de înţeles şi pruncilor celor mici. Pentru că multe sunt noianurile învăţăturii dumnezeieşti, dar cu anevoie de înţeles de prunci, adică de începători. Aceştia sunt ca pruncii, care, în micile lor mânuţe, în loc de peşte primesc şarpe şi în loc de pâine, cărbuni aprinşi, neştiind ce fac. Cu adevărat nou-începătorii sunt asemenea pruncilor şi cu atât mai vârtos cei ce nu iau aminte la sfintele scrieri şi nu au nici sfătuire duhovnicească. Acest fel de lucrători, în loc de cele bune primesc cele rele şi în loc de dar, înşelăciune. Ba se şi bucură, neştiind ce fac şi socotind că primesc dar, de aceea, această sfântă lucrare a minţii are nevoie de multă sfătuire duhovnicească şi de citirea cu multă luare aminte a sfintelor scrieri, nicidecum de agoniselile şi lucrurile vremelnice, ca să nu ne înşelăm. Pentru că vrăjmaşul nu încetează a se sârgui să ne înşele nu numai pe noi începătorii, sau pe cei de la mijloc, ci şi pe cei desăvârşiţi, căci stăpânitorul lumii acesteia caută nu numai pe unul sau doi să-i piarză, ci se sârguieşte, răcnind ca un leu să înghită pe toată lumea. Dar precum s-a zis, smerenia, ascultarea şi mărturisirea dreaptă sfarmă toate înşelăciunile şi mrejele vrăjmaşului.

Dreptul care are şi înţelepciune este asemenea lui Dumnezeu, iar semnul înţelepciunii acesta este: că înţeleptul este sfetnic bun tuturor. Înţeleptul nu grăieşte niciodată cu asprime nici nu se iuţeşte, ci toate cuvintele lui sunt line şi cu bună primire şi veselesc inima celor cale le aude. înţeleptul chiar de va fi în treaptă înaltă, nu se trufeşte, ci mai mult se smereşte, urmând Mieluşelului lui Dumnezeu, domnului şi Mântuitorului nostru Iisus Hristos, silindu-se a împlini poruncile Lui. Dreptul cel înţelept, chiar de se va afla pe treapta de judecător, nu crede îndată cele ce i se spun, nici nu hotărăşte în grabă pedeapsa celor pârâţi, ci mai întâi cu mare înţelepciune şi cu bună luare aminte cercetează ca să afle pricina cu bună adeverire şi, după ce a aflat-o, cu bună rânduială pune la cale judecata. Astfel păzeşte cuvintele Domnului care a zis: „Cu ce judecată veţi judeca, cu aceea veţi fi şi voi judecaţi şi cu ce măsură veţi măsura, cu aceea şi vouă vi se va măsura‟; asemenea păzind şi cuvintele Apostolului: „De a căzut cineva în greşeală, voi cei duhovniceşti îndreptaţi pe unul ca acesta cu duhul blândeţii‟. Astfel înţeleptul care se află în treaptă de stăpânire, îşi face toate lucrările cu mare chibzuinţă, silindu-se a se face bine plăcut Stăpânului a toată zidirea.

Dreptul nu se teme de este defăimat şi nu se tulbură ori se scârbeşte de orice i se va grăi împotrivă, ci zice: „De s-ar ridica împotriva mea tabără, nu se va înfricoşa inima mea; de s-ar scula asupra mea război. Întru aceasta eu nădăjduiesc. Una am cerut de la Domnul, aceasta o voi căuta, ca să locuiesc în casa Domnului în toate zilele mele‟.

Zis-a prea fericitul Petru Damaschin:

ˇ Ce se cuvine a face celui biruit de orice patimă? Unul ca acesta cu mare sârguinţă trebuie să se împotrivească patimii dacă voieşte să scape de muncile veşnice şi de mânia focului nestins, pentru ca să se învrednicească de mila lui Dumnezeu. Să vorbim de pildă despre patima curviei. Dacă cineva este ispitit de oarecare persoană, se cuvine acestuia a se depărta cu totul de acea faţă, de vorbirea cu ea, de petrecerea cu ea, de atingerea hainelor, ba şi de mirosul ei. Că în toate acestea, de nu se va păzi omul, împlineşte patima şi preacurvia sa, făcându-se sălaş dracilor. Acesta e un lucru jalnic şi vrednic de nemângâiată plângere pentru întunecarea minţii ce-o aduce unora ca aceştia, că nu-şi aduc aminte de gândul care l-au cugetat atunci când au ieşit din lumea cea deşartă şi au pornit în această călătorie duhovnicească şi vieţuire îngerească. Ei nu-şi aduc aminte de osârdia ce-o aveau când au intrat pe poarta mănăstirii în vremea venirii lor în ea, că nu-şi aduc aminte de făgăduinţa aceea pe care au dat-o la primirea cinstitului şi îngerescului chip. Căci pentru cei ce sunt biruiţi de această patimă dar se pocăiesc, nu numai că se bucură cetele cereşti, dar încă şi domnul îi aşteaptă cu raţele deschise, primindu-i şi îmbrăţişându-i. Dar pe cei ce petrec în nebăgare de seamă şi nu se pocăiesc, îi aşteaptă pogorârea în prăpăstiile iadului şi viermii cei neadormiţi. (Petru Damaschin)

Zis-a şi prea fericitul patriarh, sfântul Ioan Gură de Aur:

ˇ Omul de va greşi şi va păcătui înaintea lui Dumnezeu, iar mai pe urmă, căindu-se şi îngreţoşându-se de păcatele sale, le va părăsi, încetând a mai păcătui înaintea lui Dumnezeu şi va începe a se pocăi cu multă înfricoşare, flămânzire, sete, plângere şi vărsarea lacrimilor de toate zilele, veştejindu-şi trupul; unul ca acesta, nimic nu se va folosi de ostenelile sale până când nu-şi va spune şi nu-şi va mărturisi păcatele sale duhovnicescului său părinte, ca să ia de la dânsul dezlegare şi iertare de păcatele sale. Pentru că acestuia i s-a dat putere de a lega, a dezlega şi ierta păcatele oamenilor precum zice Domnul: „Întâi mărturiseşte-ţi toate păcatele tale şi apoi vei lua îndreptare, iertare şi uşurare de sarcina cea grea a păcatelor tale‟. Dar cel ce se numeşte răutate străveche, vrăjmaşul nostru diavolul, ştiind că prin supunere şi mărturisirea păcatelor la părintele duhovnicesc, omul ia dezlegare şi uşurare, foarte se sileşte ca să-l smintească şi nicidecum să nu-l lase nici măcar cu gândul să cugete la mărturisire. De aceea mulţi au ieşit din această lume amăgitoare fără mărturisire, fără dezlegarea şi iertarea lor, pentru cele păcătuite, iar acesta e un lucru înfricoşător, jalnic şi vrednic de nemângâiată plângere. Căci din pricina acestei despărţiri fără rânduială şi cu durere de lumea aceasta, nu-şi câştigă nici cât de puţină uşurare de sarcina cea grea a păcatelor sale. (Ioan Gură de Aur)

Rânduiala cea bună a vieţii de sine

Cum se cuvine călugărului celui ce este în afară de viaţa de obşte, întru luarea aminte a petrece precum cei de demult Părinţi au petrecut. (anonim)

Pentru a te linişti, de se va putea, să fie chilia ta întunecată, de este ziuă, cu perdea. De te sminteşte cineva prin vedere, poţi să închizi ochii pentru a nu mai vedea nimic şi în felul acesta să-ţi poţi ţine gândul şi mintea la cuvintele rugăciunii deasupra inimii. Caută să nu umble mintea în vraiştea gândurilor, sau, şi mai mult, inima. Nu lua aminte nicidecum să te gândeşti la ceva, căci chiar de-ar fi acel lucru bun, nu este deloc aşa. Mintea trebuie silită să nu gândească decât la Doamne Iisuse care eşti pretutindeni şi toate le plineşti. Nici o nălucire, mică sau mare, lumină sau foc, glas, bubuit, chip sau orice ar fi văzând sau auzind, să nu crezi. Nu lua aminte la unele ca acestea, de se vor întâmpla vreodată căci acestea sunt păreri şi minciuni. Socotesc într-o oarecare măsură din cercarea mea că am cunoscut acestea, dar am avut despre ele şi cuvinte cu unele persoane care au văzut năluciri mari în faţă şi le-au cercat cu auzul. Căci cei ce se liniştesc cu mintea şi cu trupul, până ce nu vor trece prin aceste mincinoase păreri, nu pot veni nici la adevărata bună sporire.

Unii ca aceştia să nu se teamă nici într-un chip de spaima ce apare în somn, ori de strigarea pe nume, iar în izbândiri de vise nicidecum să nu creadă, sau să ia aminte. Să nu se gândească la ele cum au fost, bune sau rele, că din încrederea în multe ca acestea, vine omul la părere şi se strică. Dar mi se pare, după cum spun Sfinţii, că este de folos şi spre spor ca trecând prin aceste pricini şi întâmplări, de care nu te vei dumiri, să ai povăţuire şi îndreptare, că fără adevărata călăuzire mulţi pier. Iar neavând de la cine să le descoperi, lăsându-te în mila lui Dumnezeu, ţine-te de rugăciune numai, fie că dormi, fie că eşti treaz, fie că mănânci, fie că bei, fie că faci oricare alt lucru, că ea te va învăţa toate şi-ţi va fi de folos, până ce ai să vezi.

Sileşte-te mai vârtos la starea în picioare, noaptea la priveghere, că prin aceasta s-au dezbrăcat Părinţii de omul cel vechi şi au văzut pe Dumnezeu. La priveghere adaugă trezvia, iar de trezvie lipeşte rugăciunea lui Iisus, şi după ce vei zăbovi întru acest lucru, o vei înţelege pe aceasta şi va gusta sufletul tău din pomul vieţii. Acestea însă nu le vei putea săvârşi de nu te vei înjuga cu pomenirea morţii tale, în tot ceasul.

Am văzut pe oarecari din cei ajunşi întru sporire, că şi în adunare de fraţi, sau la vreme de nevoie şi în oraş se pot linişti. Iar în singurătate şi în linişte, mai mult se ajutorează decât în adunare, pentru că în adunare se pot păzi mai uşor cei fără patimi şi puternici, dar nici acelora nu le e prea de folos, ci primesc aceasta numai de se va întâmpla cu oarecare vestire de la Dumnezeu, pentru vreo trebuinţă a obştii. Însă maica acestora este străinătatea şi liniştea, iar unele ca acestea nu sunt legate de loc, ci le poţi afla oriunde vei putea mai cu lesnire a împlini acestea şi a te ruga. Dacă te rogi, eşti biserică adevărată, însă în singurătate să nu şezi singur fără însoţitor ca să nu pătieeşti ieşire din minte, ci în doi sau trei fraţi în aşa zisa cale împărătească. Deci fii şi acolo de obşte, căci aceasta este calea mărturisită şi aleasă de Sfinţii Părinţi. Cei ce petrec în această rânduială au un stareţ povăţuitor, trăind în două trei chilii, având biserică sub un acoperiş şi avânt totul de obşte. Unii ca aceştia au timpuri de adunare după voia celui mai mare, rugăciunea, mâncarea, îmbrăcămintea, somnul şi celelalte lucruri de nevoie, cu povăţuire şi cu blagoslovenie. Astfel aceştia pot spori cu darul lui Dumnezeu, iar singur nu e lăsat nimeni a şedea, fie le departe sau aproape, căci primejdios foarte este a trăi unul despărţit şi de sine în toate. Acest fel de trai este smintitor şi pricinuitor de cădere când în dreapta, când în stânga, aducând patimi sufleteşti şi trupeşti, după cum am văzut şi cum bine ştiut este celor cunoscători. Sunt însă unii care sunt singuri, dar au o încăpere tot câte doi. Dar sunt şi de aceia care, după ce au stat mai înainte câte doi, acum se află câte unul, în colibă, în peşteră, ori în vreo crăpătură. Dar numai după ce s-au povăţuit în obşte cu fraţii, sau în pustie, viind la sporire cu sfatul şi cu ştiinţa altor cuvioşi părinţi, au îndrăznit şi îndrăznesc acum a şedea singuri şi a se lupta cu patimile şi cu dracii. Rar însă sunt aceia care s-au lepădat de toată grija trupească şi a lumii şi ajungând la sporire, şi-au aruncat toată nădejdea către Dumnezeu, pe care Îl doresc.

Cei ce sunt pătimaşi să nu îndrăznească a se lupta deosebit, în singurătate cu dracii, că sunt ucişi de aceştia. Se cade nouă neputincioşilor a ne sili la calea împărătească, şi unde ne va ajuta locul, datori suntem a ne nevoi pentru mântuirea sufletului nostru. Dacă facem aşa, fără cădere vom petrece rămăşiţa vieţii noastre, iar cei ce doresc mângâierea cea de la Domnul, prea lesne o vor câştiga. A căruia să fie slava în veci. Amin.

Cuviosul Vasile de la Poiana Mărului

Cuvânt de călăuză la cartea Sfântului Grigorie Sinaitul

Mulţi, citind cartea Sfântului Grigorie Sinaitul şi neavând cercarea lucrării minţii, greşesc în înţelegerea cea dreaptă a ei, socotind că această lucrare a fost proprie numai bărbaţilor sfinţi şi fără de patimă. De aceea, ţinându-se de obiceiul de acum, adică numai de citirea şi cântarea psalmilor, a troparelor şi a canoanelor, săvârşesc numai rugăciunea cea din afară. ei nu înţeleg că acest fel de rugăciune cântată ne-au dat-o Părinţii numai până la o vreme, pentru neputinţa şi pruncia minţii noastre. Aceasta, pentru ca deprinzându-ne prin citire şi cântare, să urcăm la treapta lucrării celei cu mintea, nu să petrecem până la sfârşit în aceasta. Căci ce este mai copilăresc lucru decât aceasta? Pentru că citind şi cântând numai cu buzele rugăciunea cea din afară, rămânem la o părere bucuroasă de noi înşine, socotind că facem lucru mare şi mângâindu-ne numai cu cât facem, iar prin aceasta hrănim pe fariseul dinăuntru.

Dar Sfinţii Părinţi luându-ne de la aceste neputinţe ale prunciei noastre, ca pe nişte prunci de la sânul celei ce ne hrăneşte cu lapte, ne arată treapta coborâtă a acestei lucrări, asemănând cântarea cu glas, cu graiul păgânilor. Căci zice acest sfânt: Cântarea noastră se cade a fi îngerească, după cum ne este şi vieţuirea, iar nu trupească sau, să zic, păgânească. Căci cântarea cu glas şi cu strigare a fost dată pentru lenevirea şi pentru nedestoinicia noastră, ca să ne ridice la rugăciunea adevărată. Iar roada cântării din afară a arătat-o Sfântul Simeon Cuvântătorul de Dumnezeu în chipul rugăciunii însoţite de a doua luare aminte. El zice:

ˇ A doua luare aminte este aceasta: când mintea se strânge din cele cunoscute cu simţurile şi păzeşte simţurile de cele din afară, adunându-se în gândurile ei, umblă în acestea în chip deşert, uitând de cele din afară. căci uneori îşi cercetează gândurile, alteori dă atenţie cererilor ce le rosteşte către Dumnezeu, şi uneori trage spre sine gândurile robite de demoni, alteori, cuprinsă de vreo patimă, începe iarăşi să revină cu silire la sine. Şi nu-i este cu putinţă celui ce luptă noaptea, care aude glasurile duşmanilor şi primeşte rănile de la ei, dar nu poate vedea limpede cine sunt ei, de unde vin, cum lovesc şi pentru ce, pentru că întunericul pricinuieşte minţii această neputinţă. Cel ce se luptă astfel, nu va putea scăpa să fie zdrobit de cei de alt neam. Osteneala o suportă, dar de plată este păgubit. Ba e furat şi de slava deşartă, ca unul ce se socoteşte că e cu luare aminte; şi e biruit şi batjocorit de ea. Pe lângă aceea mai şi dispreţuieşte pe alţii, ca pe unii ce nu sunt ca el şi se dă pe sine păstor oilor, asemănându-se orbului care făgăduieşte să povăţuiască pe orbi. (Simeon Noul Teolog)

Cum putem păzi mintea? Urmând-o în simţirea celor din afară, sau adunând-o din ele, care o risipesc prin ele, când caută spre lucrurile supuse simţurilor? Văzul privind cele frumoase, sau necuvenite, auzul auzind cele netede sau colţuroase, mirosul mirosind cele bine sau rău mirositoare, gustând cele dulci sau amare, pipăitul pipăind cele moi sau tari, pornesc şi aleargă după ele ca după frunzele purtate de vânt, iar mintea, amestecându-se cu ele, cugetă la lucrările lor. Este cu putinţă a scăpa astfel de gândurile cele de-a dreapta, sau de-a stânga? Nicidecum şi niciodată. Deci dacă simţurile din afară nu pot opri mintea de la gânduri, trebuie ca mintea să fugă din simţuri în vremea rugăciunii, înăuntru în inimă, şi să stea acolo surdă şi mută la toate gândurile. Căci de se goleşte cineva numai de vedere, de auzire şi de vorbire, dobândeşte oarecare linişte de patimi şi de gândurile rele. Dar cu mult mai mult se va îndulci de odihna de gândurile rele şi va gusta bucuria cea duhovnicească, care se pricinuieşte prin rugăciunea minţii şi prin luarea aminte, când depărta mintea şi de la cele cinci simţuri din afară şi o va încuia în cămara cea dinăuntru şi firească, sau în pustie. Căci precum sabia cea cu două tăişuri, oriîncotro o vei întoarce, taie cu ascuţişul ei cele ce se nimeresc în preajma ei, tot aşa lucrează şi rugăciunea lui Iisus: uneori fiind întoarsă spre gândurile cele rele şi spre patimi, alteori spre păcat, spre aducerea aminte şi de moarte şi de muncile cele veşnice.

Iar de va voi cineva, fără această rugăciune, numai cu rugăciunea cea cântată şi cu simţurile cele din afară, să surpe atacurile vrăjmaşilor şi să se împotrivească oricărei patimi, sau gând viclean, acela va fi biruit degrabă şi de multe ori. Căci diavolul, aici îl biruieşte pe cel ce i se împotriveşte, aici se supune, făcându-se că e biruit de împotrivirea aceluia. Prin aceasta îşi bate joc de el, făcându-l să se socotească păstor oilor şi învăţător.

Cunoscând aceasta, Sfântul Isihie zice:

ˇ Nu poate mintea noastră să biruiască prin sine singură nălucirile diavoleşti. Să nu deznădăjduiască niciodată că va putea face aceasta, căci vrăjmaşii sunt foarte vicleni şi se prefac a se supune. Şi aşa te împiedică cu slava cea deşartă, dar nu suportă nici un ceas să se împotrivească chemării lui Iisus Hristos. (Isihie Sinaitul)

ˇ Vezi să nu te asemenea lui Israil celui de demult, ca să fie dat vrăjmaşilor celor gândiţi cu mintea. Că acela fiind izbăvit de egipteni prin Dumnezeul tuturor, şi-a născocit sieşi, ca ajutor, idol de lut. Iar prin idol de lut să înţelegi mintea noastră cea neputincioasă, care când cheamă pe Iisus Hristos împotriva duhurilor viclene, uşor le izgoneşte şi cu ştiinţă măiastră biruieşte atacurile nevăzute ale vrăjmaşului. Dar când se bizuieşte pe sine însăşi, fără socoteală, se sfarmă ca lăstunul ce se rostogoleşte. (Isihie Sinaitul)

Ajunge aceasta pentru a cunoaşte puterea şi măsura lucrării minţii şi a lucrării celei din afară, adică a rugăciunii şi a cântării din afară. Dar să nu socoteşti cititorule, că luându-ne pe noi Sfinţii Părinţi de la multa cântare din afară şi poruncindu-ne să ne deprindem cu lucrarea minţii, nesocotesc psalmii şi canoanele (troparele). Să nu fie aceasta, căci acestea sunt date de la Duhul Sfânt Sfintei Biserici, întru care se săvârşeşte toată lucrarea de sfinţire prin hirotonie şi toată taina iconomiei lui Dumnezeu Cuvântul până la a doua venire a Lui, în care se cuprinde şi învierea noastră. Şi nu este ceva omenesc în rânduiala bisericească, ci toate sunt ale darului lui Dumnezeu, neprimind nici un adaos de la vrednicia noastră şi nici o împuţinare pentru păcatele noastre.

Dar cuvântul nostru nu se ocupă cu rânduielile Bisericii, ci cu pravila şi vieţuirea cea deosebită a fiecărui călugăr, care prin silinţă şi prin dreptatea inimii s-a deprins a dobândi harul Sfântului Duh, şi nu prin simplele cuvinte ale Psalmilor (fără luare aminte), cântate numai cu buzele şi cu limba. Căci zice Apostolul: „Voiesc a zice cinci cuvinte cu mintea mea, decât zeci de mii cu limba‟. Deci se cade, mai întâi, a ne curăţa mintea şi inima cu cinci cuvinte de acest fel, zicând întru adâncul inimii: Doamne Iisuse Hristoase, miluieşte-mă, şi aşa a ne urca la cântarea înţelegătoare. Deoarece tot cel începător şi încă pătimaş poate săvârşi cu înţelegere această rugăciune întru păzirea inimii. Iar cântarea nicidecum nu o poate, până ce nu va curăţa, mai întâi, mintea cu această rugăciune. Pentru aceasta Sfântul Grigorie Sinaitul, cercând cu de-amănuntul şi cercetând vieţile, scrierile şi experienţa duhovnicească a tuturor Sfinţilor mai mult decât toţi, prin Duhul Sfânt ce locuia el, cere să se pună toată silinţa pentru rugăciune. iar Sfântul Simeon, Arhiepiscopul Salonicului, având acelaşi Duh şi dar, porunceşte arhiereilor, preoţilor, călugărilor şi tuturor mirenilor şi-i sfătuieşte să zică şi să unească cu răsuflarea în toată vremea şi în tot ceasul această sfinţită rugăciune. El zice împreună cu Apostolul: „Nu este altă armă mai tare nici în cer, nici pe pământ ca numele lui Iisus Hristos‟.

Să ştii şi aceasta, cel ce râvneşti această sfinţită lucrare a minţii, că nu numai în pustie, sau în singurătatea sihăstrească au fost învăţători şi cei mai mulţi săvârşitori ai acestei sfinţite lucrări. Ci mai mult în marile lavrele, care se aflau în mijlocul oraşelor. E de mirare cum sfinţitul patriarh Fotie, fiind ridicat la patriarhie din dregătoria boierească şi nefiind călugăr, s-a deprins cu această treaptă a lucrării minţii. Ţi atâta a sporit încât faţa lui strălucea ca a lui Moise, din darul Sfântului Duh ce se afla în el, zice Simeon Tesaloniceanul. El mărturiseşte că acela a alcătuit şi o carte despre această lucrare a minţii, cu toată înţelepciunea filosofică. Mai zice că şi Sfinţii patriarhi ai Constantinopolului Ioan Gură de Aur şi Ignatie şi Calist au scris cărţi despre această lucrare. Oare nu-ţi ajung acestea, o, iubitorule de Hristos cititor, ca lepădând toată îndoiala, să începi să deprinzi cu luare aminte a minţii? De vei zice. Nu sunt în viaţa singuratică, ce folos vei avea? Doar Sfântul patriarh Calist s-a deprins cu lucrarea minţii în Lavra cea mare a Athosului, slujind la bucătărie. Iar de te îndoieşti pe motiv că nu eşti în pustie adâncă, a doua pildă a atenţiei inimii îţi este Sfântul episcop Fotie. Şi iarăşi, de te vei lenevi în trezvia inimii pe motiv de ascultare, spunând că ai de împlinit oareşce lucrări, te vei face de râs, căci nici pustia, nici viaţa singuratică nu duce atâta spre sporire această lucrare, ca ascultarea cu înţelegerea, zice Sfântul Grigorie Sinaitul.

De te temi din partea din dreapta (de păcatul prisosirii virtuţii), pe motiv că nu ai învăţător, în privinţa aceasta însuşi Domnul îţi porunceşte să înveţi din Scriptură, zicând: „Cercetaţi Scripturile şi într-însele veţi avea viaţa veşnică‟. Iar de te tragi la stânga, tulburându-te că nu ai loc de tăcere, şi întru aceasta te întăreşte Sfântul Petru Damaschin zicând:

ˇ Acesta este începutul mântuirii omului, să-şi lase voia şi înţelegerea sa şi să-şi facă proprie voia şi înţelegerea lui Dumnezeu. Atunci nu se va afla în toată zidirea lucru, început sau loc care să-l poată împiedica. (Petru Damaschin)

De te împiedici şi mai mult, aflând pricini spre aceasta în multe cuvinte ale Sfântului Grigorie Sinaitul, care zice multe despre înşelăciunea ce se iveşte în această lucrare, însuşi acest Sfânt te îndreptează zicând:

ˇ Nu se cade să ne temem sau să ne îndoim a chema pe Dumnezeu, căci chiar dacă s-au abătut vreunii, fiind vătămaţi la minte, înţelege că au pătimit această pricină că au voit să lucreze după voia lor şi din înălţarea cugetului. Căci cel ce caută pe Dumnezeu cu supunere, cu întrebare şi cu smerită cugetare, nicicând n se va vătăma, din harul lui Hristos, care voieşte „ca tot omul să se mântuiască‟. Cel ce vieţuieşte drept şi fără prihană, ferindu-se de plăcerea sa şi de înălţarea minţii, de s-ar ridica toate taberele drăceşti asupra lui şi mii de ispite, va rămâne nevătămat, au zis Părinţii, dar cel ce umblă după rânduiala proprie şi după părerea sa, lesne cade în înşelăciune. Iar de se poticneşte careva de piatra scrierii (descrierii înşelăciunilor), spre oprirea lucrării minţii, acesta să ştie că întoarce cele de sus în jos şi cele de jos în sus. Acestea nu spre oprirea lucrării au fost lăsate, ci ca să ne ferească de înşelăciune. Sfinţii Părinţi ne arată pricinile prin care ne vine înşelăciunea, de aceea Sfântul Grigorie Sinaitul porunceşte să nu se teamă, nici să se îndoiască cei ce se deprind cu rugăciunea. El ne înfăţişează două pricini ale înşelăciunii: lucrarea după rânduiala proprie şi înălţarea cugetării. (Grigorie Sinaitul)

Voind Sfinţii Părinţi să rămânem nevinovaţi de acestea, ne poruncesc să cercetăm sfintele scrieri ca să ne îndreptăm prin ele. Zice în această privinţă Sfântul Petru Damaschin:

ˇ Să aibă împreună vieţuitor un frate bun sfătuitor, iar de se poate afla stareţ bun cu cuvântul şi cu lucrul, după chipul Sfinţilor Părinţi, cunoscând bine scrierile Părinţilor, apoi în chip deosebit se cade a primi în tăcere sfătuirea duhovnicească din învăţăturile şi îndrumările Sfinţilor Părinţi şi a căuta în ele răspuns pentru tot lucrul şi fapta cea bună. (Petru Damaschin)

Deci se cade ca şi noi, citind scrierile, să păzim această măsură şi această rânduială şi să nu ocolim învăţătura şi îndrumarea acestora, cum fac aceia care, având cercarea lucrării minţii şi socotindu-se a judeca drept, se înfăţişează sau, mai bine zis, se dau pe ei înşişi ca ştiind ce fac, chiar când se depărtează cu trei motive de deprinderea acestei sfinţite lucrări.

Cel dintâi e că lasă această lucrare numai sfinţilor bărbaţi fără patimă, socotind că numai acestora li se potriveşte ea, nu şi celor pătimaşi. Cel de-al doilea e împuţinarea aproape totală a învăţătorilor în acest fel de vieţuire, sau cale. Iar cel de-al treilea e înşelăciunea care se iveşte chiar în această lucrare. Motivul cel dintâi al acestora este nefolositor şi nedrept căci încă treapta cea dintâi a călugărilor începători este datoare să împuţineze patimile prin trezvia minţii şi paza inimii, care este rugăciunea minţii ce se cuvine celor făptuitori. Cel de-al doilea este lipsit de judecată şi de îndreptăţire, căci precum s-a spus mai sus, în locul învăţătorului avem scrierile ca învăţător, când nu se află învăţător. Iar cel de-al treilea este cel prin care cineva se face pe sine însuşi piedică sieşi, căci citind anume cu gând de a se înşela, se împiedică el însuşi în scrieri înţelegându-le strâmb. Pentru că, în loc de a primi scrierile spre păzirea sa şi spre cunoaşterea înşelăciunii, le află şi le primeşte ca pricină a fugii de lucrare a minţii. E ca şi cum cineva dintre mai marii ostaşilor, fiind înştiinţat că duşmanul lui îi pândeşte calea vrând să-l biruiască cu înşelăciune, aşteptându-l pe ascuns, neputând face cu el război la arătare, el ca un nepriceput, în loc de a descoperi acestea şi de a da pe faţă pândirea acestuia ca să-l biruiască, se înfricoşează şi fuge făcându-se de ocară între oameni, dar mai vârtos înaintea împăratului său şi a sfetnicilor lui.

De te temi de acest fel de lucrare şi deprindere numai din firea şi prostia inimii tale, cu mult mai vârtos mă tem şi eu pentru tine. Căci nu trebuie să te fereşti să mergi în pădure din pricina unor basme prosteşti, sau din teama de lup, pentru că numai de Dumnezeu trebuie să te temi, nu să fugi de frică, sau să te lepezi de El. Cu adevărat această lucrare cere frică şi cutremur, zdrobirea inimii şi smerenie şi multă cercetare a sfintelor scrieri, dar nu fugă şi lepădare, nici îndrăzneală, nici lucrare după plăcerea proprie. Căci zice Petru Damaschin:

ˇ Cel îndrăzneţ şi nebăgător de seamă, vrând mai mult decât este vrednic şi decât e în stare, aleargă cu trufie spre ceea ce voieşte vrând să ajungă înainte de vreme De-şi închipuie cineva că va ajunge uşor la cele înalte, şi-a agonisit poftire diavolească, iar nu adevărul, căci pe acesta lesne îl vânează diavolul cu cursele sale, ca pe o slugă a lui. (Petru Damaschin)

Şi de ce să râvnim sporirea neîncetată a minţii în rugăciunea de care de abia se învredniceşte unul din zece mii, cum zice Sfântul Isaac? Destul ne este nouă păcătoşilor şi neputincioşilor, să cunoaştem măcar umbra liniştii minţii, care este rugăciunea cea lucrătoare a minţii, cu care izgonesc din inimă adăugirile vrăjmaşului şi gândurile cele rele şi care este a călugărilor începători şi a color pătimaşi şi prin care se înalţă cineva la rugăciunea contemplativă şi duhovnicească de va voi Dumnezeu. Şi nu trebuie să slăbim din pricina aceasta, căci nu se învrednicesc mulţi de rugăciunea văzătoare, dar aceasta nu pentru că e nedreptate la Dumnezeu, ci trebuie numai să nu ne lenevim să mergem pe calea care duce spre această sfinţită rugăciune, adică să nu ne lenevim a ne împotrivi, prin lucrarea rugăciunii minţii, amăgirilor şi patimilor gândurilor rele. Înaintând deci, pe calea aceasta a sfinţilor, ne vom învrednici părţii lor, chiar de nu vom dobândi aici desăvârşirea, zice Sfântul Isaac şi alţi mulţi sfinţi.

Dar şi acest lucru este vrednic de mirare şi înfricoşător: cum cineva, cunoscând scrierile, nu face experienţa lor? Iar alţii necunoscându-le, nici întrebând, îndrăznesc să se apropie cu înţelegerea de luarea aminte a minţii? Ba mai spun că luarea aminte şi rugăciunea trebuie să lucreze în partea poftitoare şi zic că această parte se află în mijlocul pântecului şi nu al inimii. Aceasta este cea dintâi şi mai voită dintre înşelăciuni, căci nu numai că rugăciunea şi luarea aminte nu trebuie să fie făcute în această parte, ci nici căldura care vine de la partea poftitoare la inimă nu trebuie nicidecum a o primi. Iar când se vorbeşte de mijlocul pântecelui, înţelege inima, după cum zice Sfântul Teofilact. Iar inima nu are locul ei nici în buric, nici în mijlocul pântecelui, ci în partea stângă a pieptului.

Vasile de la Poiana Mărului insistă ca mintea să caute deasupra inimii ca un împărat, nu în partea dreaptă a ei spre piept, nici în josul ei, ca să nu trezească nici fierbinţeala mâniei în piept, nici fierbinţeala poftei din josul inimii. Dar noutatea la Vasile constă în faptul că el cere ca mintea să nu caute nici în mijlocul inimii, ci deasupra ei, pentru că inima este sediul raţiunii şi astfel, dacă mintea ar căuta spre acel mijloc, mintea sau raţiunea ar rămâne în ea însăşi, într-o pură raţionalitate. Mintea trebuie să caute să ajungă deasupra sa şi să se stăpânească pe ea însăşi ca un împărat. Omul trebuie să caute să ajungă chiar şi deasupra sa, adică să se ridice mai presus de sine spre Dumnezeu, spre adevărul personal infinit, să intre în relaţie cu El, depăşindu-se pe sine, aşa cum i-o cere de altfel şi firea. Dar pentru aceasta trebuie să rămână aproape de însuşi centrul ei, de inimă, căci numai prin ea poate urca mai presus de ea. Ideea că inima e centrul cugetării se justifică cu faptul că ea e centrul vital al organismului, deci şi al cugetării care dirijează omul întreg. În inimă şi totuşi, prin inimă, deasupra inimii sale, acolo trebuie să fie omul.

Astfel sunt aşezate cele trei părţi ale sufletului: partea raţională în piept, partea mâniei sau a râvnei în inimă, iar partea poftitoare în buric. La aceasta are şi diavolul lesne intrare, după cum zice Iov: „O umple de bale şi o înfierbântă, ca lipitorile şi broaştele în balta cea noroioasă, hrănindu-se şi îndulcindu-se cu sărătura poftei‟.

Partea poftitoare se arată în moliciunea trupului, în extrema lui pasivitate. Dacă e condusă de cugetare şi de tărie, devine un sentiment care se alipeşte cu dragoste de cele cu adevărat tari şi înalte, de Dumnezeu, sau caută spre El. Altfel o ia razna, sau e făcută roaba celui rău, a celor tari în mod aparent şi trecător.

De aceea, Sfântul Grigorie Sinaitul zice:

ˇ Este mare nevoie de a se ajunge la adevărul vădit şi a fi curat de cele potrivnice darului, că mai ales în începători s-a deprins diavolul să dea înşelăciunii lui chipul adevărului, dând vicleşugurilor lui înfăţişări duhovniceşti, adică le înlocuieşte pe unele cu altele. Această înlocuire o face şi în mijlocul pântecelui, aducând în locul căldurii fireşti, arderea sa,, iar în locul veseliei fireşti, bucurie dobitocească.

Dar socotesc firesc ca lucrătorul să ştie şi aceasta: arderea sau căldura care iese de la mijloc (de la mijlocul pântecelui) la inimă, uneori iese singură de la sine în chip firesc, fără gânduri de desfrânare.

Zice Sfântul Calist Patriarhul:

ˇ Aceasta nu este înşelăciune, ci vădirea firii, iar de socoteşte cineva că şi ea este din dar, şi nu din fire, aceasta este cu adevărat înşelăciune. Dar nu trebuie să se îngrijească de asta cel ce se nevoieşte, ci să le respingă. (Calist Patriarhul)

Alteori diavolul însuşi amestecă arderea sa cu pofta noastră şi prin aceasta trage inima la gânduri de desfrânare, iar aceasta este negreşit înşelăciune. Iar de se încălzeşte tot trupul, dar mintea este curată şi lipsită de patimă, încât pătrunde în adâncul inimii, începând şi săvârşind rugăciunea în inimă, să se ştie că aceasta este cu adevărat din har, iar nu din înşelăciune. Dar se întâmplă unora dintre nevoitori nu puţină împiedicare şi neputinţă trupească în această sfinţită lucrare, căci neputând ţine cu măsură şi cu hotărâre ostenelile şi posturile cele mai presus de fire ce le împlineau sfinţii, li se pare că nu le este lor cu putinţă a începe fără acestea, lucrarea minţii. Ferindu-i de această păgubire, prin măsura ce le-o rânduieşte, Marele Vasile învaţă astfel: „Înfrânarea se rânduieşte potrivit puterii trupeşti a fiecăruia‟. Cu adevărat şi de aceasta mi se pare că se cuvine să se ţină seama, ca nu cumva, zdrobind cu înfrânarea cea fără măsură puterea trupească, să facem trupul sleit şi neputincios spre lucrarea duhovnicească. Căci pe aceasta trebuie să o avem lucrătoare şi nicidecum să o slăbim cu lipsa de măsură, pentru că dacă ar fi fost bine să slăbim cu trupurile şi să zăcem abia vii, negreşit aşa ne-ar fi făcut Domnul de la început. Dar de vreme ce ne-a făcut aşa cum suntem, greşesc cei ce nu păzesc precum este ceea ce a fost făcut.

Postitorul să păzească, deci, numai binecredincioşia, ca să nu se încuibeze răutatea în suflet din pricina lenevirii; ca să nu slăbească trezvia minţii şi ridicarea cugetării cu dinadinsul spre Dumnezeu; ca să nu se întunece sfinţirea cea duhovnicească şi luminarea care se iveşte din ea în suflet. Căci de vor creşte bunătăţile amintite, nu vor avea patimile vreme a se scula asupra trupului, pentru că sufletul îndeletnicindu-se cu cele de sus, nu dă trupului vreme spre trezirea patimilor. De aceea, odată ce se produce această stare în suflet, nu se mai deosebeşte întru nimic cel ce mănâncă anumite bucate de cel ce nu le mănâncă. Ba unul ca acesta a ţinut nu numai postul, ci şi înfrânarea cea de totdeauna şi are lauda pentru grija şi luarea aminte cea aleasă, arătată trupului, căci viaţa cea cu măsură nu înfierbântă poftele. Aceasta o spune Sfântul Isaac Sirul: „Trupul cel neputincios de-l vei sili peste măsură, aduce sufletului tulburare peste tulburare‟, iar Sfântul Ioan Scărarul zice: „Văzut-am duşmanul numit pântece odihnit şi dând trezvie sufletului‟, şi „Văzutu-l-am pe acesta topit de post şi totuşi plin de păcat, ca să nu ne nădăjduim în noi, ci spre Dumnezeu cel viu‟. Cu aceasta se potriveşte şi întâmplarea pe care o povesteşte Preacuviosul Nicon:

ˇ În acele vremuri se afla un bătrân singur în pustie, care nu văzuse oameni de treizeci de ani şi nu mâncase nici pâine, ci numai rădăcini; dar a spus că în toţi anii aceia a fost foarte mult luptat de dracul desfrânării. Şi au socotit Părinţii că nici trufia, nici hrana n-a fost pricina războiului aceluia, ci faptul că bătrânul nu era deprins cu trezvia minţii şi cu lupta împotriva amăgirilor vrăjmaşilor.

Pentru aceea zice şi Sfântul Maxim: „Dă trupului cele după putere şi întoarce toată nevoinţa ta spre lucrarea minţii‟. Şi iarăşi, Sfântul Diadoh zice: „Postul are laudă în sine, dar nu la Dumnezeu‟. Căci este lucrător şi orânduieşte bine pe cei ce-l voiesc cu întreaga fiinţă. Deci nu se cade nevoitorilor binecredincioşi a se trufi pentru el, ci să vadă ţinta cugetării noastre în credinţa în Dumnezeu. „Căci meşterii nici unui meşteşug nu se laudă vreodată cu uneltele lor, ca şi cum ele ar fi scopul meşteşugului lor, ci aşteaptă fiecare să isprăvească lucrul cu ajutorul lor, ca din el să arate cu adevărat meşteşugul lor.

Dar având o stare potrivită pentru primirea unui anumit fel de hrană, nu-ţi pune toată silinţa şi nădejdea numai în post. Ci postind cu măsură şi după puterea ta, sileşte-te în lucrarea minţii. De ai putere să te îndestulezi numai cu pâine şi apă, bine este. Căci zice: „Nu întăresc celelalte bucate trupul, cum îl întăresc pâinea şi apa. Dar să nu-ţi pară că împlineşti vreo faptă bună, postind astfel, ci nădăjduieşte a câştiga din post întreaga cumpătare. Şi aşa îţi va fi postul cu înţelegere‟, zice sfântul Doroftei.

Iar de eşti neputincios, Sfântul Grigorie Sinaitul îţi porunceşte să mănânci o litră de pâine şi să bei pe zi, adică în zilele cele dezlegate, trei sau patru pahare de vin, sau apă, dacă vrei să afli pe Dumnezeu; şi să primeşti câte puţin din toate cele dulci ce se vor afla, ca să scapi de înălţarea cu cugetul şi să nu te scârbeşti de cele bune făcute de Dumnezeu, ci să-I mulţumeşti Lui pentru toate. Aceasta este judecata celor pricepuţi.

Căci de te îndoieşti de mântuirea ta, fiindcă mănânci din toate bucatele cele dulci şi bei puţintel vin, aceasta vine din necredinţa şi neputinţa cugetului. Iar împărtăşirea de bucate fără de păcat şi potrivit cu voia lui Dumnezeu se poate afla în trei stări ale sufletului: în înfrânare, în îndestulare şi în săturare. Înfrânarea înseamnă a fi încă flămând când te scoli de la masă; îndestularea înseamnă a nu fi nici flămând, nici îngreunat; săturarea, a se îngreuna puţintel. Iar a mânca după săturare e uşă a îndrăcirii pântecului, prin care intră desfrânarea. Socotindu-le acestea, alege-ţi ceea ce se cade după puterea ta, netrecând peste aceste stări. Căci şi aceasta aparţine celor desăvârşiţi, cum zice Apostolul, adică a flămânzi şi a se sătura şi a le putea pe toate.

Acestea ţi s-au arătat, o, iubitorule al lucrării şi al luării aminte a minţii, numai din cuvintele Sfinţilor Părinţi celor mari: care este măsura înfrânării şi postul cel cu socoteală; şi cum se cuvine a se nevoi cineva întru luarea aminte. Deci auzind acestea, nu se cade a ne depărta de la lucrarea minţii, ci a ne sili întru acestea, cu toată sârguinţa rugând pe Domnul nostru Iisus Hristos, să ne fie ajutor şi Învăţător întru aceasta. Căruia se cuvine toată slava, cinstea şi închinăciunea, în vecii vecilor. Amin.

Cuviosul Maxim Cavsocalivitul

Sunt multe viziuni care sunt amăgiri, dar altele sunt semnele amăgirii şi altele ale harului. Astfel, duhul amăgirii, când se apropie de om, îi zăpăceşte mintea şi o sălbăticeşte; îi face inima aspră şi o întunecă; îi pricinuieşte frică, temere şi mândrie; îi înăspreşte ochii, îi tulbură creierul, îi înfioară tot trupul; îi iscă prin nălucire, în faţa ochilor o lumină care nu străluceşte şi nu e curată, ci roşie; îi scoate mintea din frâu şi o îndrăceşte; îl mişcă să spună cu gura cuvinte necuviincioase şi hulitoare. Şi cel ce vede acest duh al amăgirii de multe ori, se mânie şi se umple de furie. El nu cunoaşte deloc smerenia nici plânsul şi lacrima adevărată, ci totdeauna se laudă cu bunătăţile lui; este plin de slava deşartă şi fără înfrânare şi temere de Dumnezeu şi totdeauna este stăpânit de patimi. Iar la urmă de tot îşi iese cu totul din minţi şi vine la pierzania deplină. Fie ca Domnul să ne izbăvească de această amăgire.

Semnele harului sunt acestea: când vine la om harul Preasfântului Duh, îi adună mintea şi-l face să fie cu luare aminte şi smerit, îi aduce aminte de moarte, de păcatele lui, de judecata viitoare şi de osânda veşnică; îi face sufletul de se frânge uşor, de plânge şi se tânguieşte; îi face ochii liniştiţi şi plini de lacrimi. Şi cu cât se apropie mai mult de suflet, cu atât îl mângâie mai tare prin sfintele patimi ale domnului nostru Iisus Hristos şi prin nemărginita Lui iubire de oameni şi-ii prilejuieşte minţii vederi înalte şi adevărate:

ˇ Cu privire la puterea cea necuprinsă a lui Dumnezeu, care cu un singur cuvânt le-a adus pe toate din nefiinţă la fiinţă;

ˇ Cu privire la puterea nemărginită, care singură cârmuieşte şi are grijă de toate;

ˇ Cu privire la necuprinsul Sfintei Treimi şi la noianul de nestrăbătut al fiinţei dumnezeieşti şi la celelalte.

Atunci mintea omului parcă este răpită de acea lumină şi luminată de lumina cunoştinţei dumnezeieşti. Inima i se face senină şi blândă şi dă la iveală roadele Sfântului Duh: bucuria, pacea, îndelunga răbdare, bunătatea, compătimirea, iubirea, smerenia şi celelalte. Sufletul lui primeşte astfel o bucurie de negrăit.

Sfântul Simeon Noul Teolog

Metoda sfintei rugăciuni şi atenţiuni

Trei sunt felurile rugăciunii şi ale luării aminte prin care sufletul sau se înalţă, sau se coboară. Se înalţă dacă le întrebuinţează la timp potrivit, sau se coboară dacă le întrebuinţează fără socoteală, la vreme nepotrivită. Iar trezvia şi rugăciunea sunt legate între ele ca sufletul şi trupul: lipsind una, nu poate sta nici cealaltă. Unirea lor se face în acest chip: întâi, trezvia se opune păcatului, ca un străjuitor şi înainte mergător; în urma ei, rugăciunea desfiinţează şi şterge îndată gândurile rele, împiedicate de străjuitor, luare aminte neputând face singură acest lucru. acestea sunt deci poarta vieţii şi a morţii: luarea aminte şi rugăciunea. De o curăţim prin trezvie, ne îmbunătăţim; iar de o întinăm prin lipsă de pază, ne înrăim.

Fiindcă am spus deci că luarea aminte şi rugăciunea sunt trei feluri, trebuie să înfăţişăm însuşirea fiecăruia din ele, ca cel ce vrea să dobândească viaţa şi să şi-o desăvârşească, să aleagă din aceste trei feluri care se deosebesc între ele, pe cel mai bun, ca nu cumva, ţinând din neştiinţă pe cel mai rău, să fie scos de la ceea ce e mai bun.

Despre primul fel de rugăciune

Însuşirile primului fel de rugăciune sunt acestea: Când cineva face această rugăciune, îşi ridică mâinile şi ochii împreună cu mintea la cer, iar mintea alcătuieşte înţelesuri dumnezeieşti şi-şi închipuie frumuseţi cereşti, ierarhii de îngeri şi corturi de-ale drepţilor şi, simplu vorbind, toate câte le-a auzit din Scripturi le adună în vremea rugăciunii în minte, el îşi stârneşte astfel sufletul la dragostea dumnezeiască, privind la cer, ba uneori vărsând şi lacrimi din ochi. Făcând aşa, se umflă dulce în inimă şi se mândreşte şi socoteşte că ceea ce i se întâmplă este o mângâiere dumnezeiască. Drept aceea, se roagă să petreacă pururi într-o astfel de îndeletnicire.

Dar acestea sunt semne ale amăgirii. Căci binele nu e bine când nu se face bine. Unul ca acesta, chiar de se dedă unei vieţi de cea mai deplină linişte, e cu neputinţă să nu-şi iasă din minţi. Iar dacă nu cade într-o astfel de patimă, totuşi nu poate ajunge la dobândirea virtuţilor şi la nepătimire. Prin acest fel de luare aminte s-au amăgit cei ce văd lumini în chip simţit şi miros bune miresme şi aud glasuri şi alte multe de acestea. Unii din ei au căzut cu totul în stăpânirea dracilor, fiind purtaţi din loc în loc şi din ţară în ţară. Alţii, necunoscând pe cel ce se preface în înger al luminii şi de aceea primindu-l, au fost amăgiţi de el şi au rămas neîndreptaţi până la sfârşit, neprimind nici un sfat de la oameni. Unii şi-au pus mâinile asupra lor înşişi, şi s-au făcut sinucigaşi, fiind scoşi din minţi de înşelătorul, iar alţii s-au aruncat în prăpăstii. În sfârşit, alţii s-au spânzurat, şi cine ar putea spune toate felurile amăgirii diavolului?

Din toate cele spuse, cel înţelept poate cunoaşte care este câştigul născut din cea dintâi luare aminte. Iar dacă cineva nu cade în acestea, pentru că trăieşte în viaţa de obşte (acestea li se întâmplă deci pusnicilor), totuşi rămâne toată viaţa fără nici o sporire din ea.

Despre al doilea fel de rugăciune

Al doilea fel de rugăciune se face aşa: Mintea se retrage din cele supuse simţurilor, îşi păzeşte simţurile de cele din afară, şi-şi adună toate gândurile, ca să nu umble după lucrurile deşarte; apoi aici face cercetarea gândurilor, aici ia aminte la cererile ce le rosteşte cu gura către Dumnezeu, sau aici atrage la sine gândurile robite de diavol, aici, cuprinsă ea însăşi de patimă, începe să revină la sine cu silire. Dar unuia ce se luptă aşa, îi este cu neputinţă să câştige pacea, sau să primească cununa biruinţei? (II Timotei 4, 8). Căci unul ca acesta se aseamănă omului ce se luptă noaptea, care aude glasurile vrăjmaşilor şi primeşte loviturile lor, dar fu poate vedea curat cine sunt, sau de unde au venit, sau cum şi pentru ce se bat, dat fiind întunericul din mintea sa , care îi pricinuieşte acest neajuns. Cel ce se luptă aşa, nu va scăpa de a fi zdrobit de către duşmanii inteligibili, el va suporta osteneala, dar de răsplată va fi păgubit, căci furat de slava deşartă, el se făleşte că e cu luare aminte şi stăpânit şi batjocorit de ea, va dispreţui pe alţii, că nu sunt cu luare aminte şi se va mândri faţă de ei şi se va da drept păstor al oilor, asemănându-se orbului care vrea să călăuzească pe orb.

Acestea sunt însuşirile rugăciunii a doua. Din ele, cel ce se sileşte poate să cunoască neajunsul ei. Această a doua rugăciune e mai bună decât cea dintâi, precum o noapte cu lună plină e mai bună decât o noapte fără stele şi fără lumină.

Despre al treilea fel de rugăciune

Vom începe să vorbim şi despre a treia rugăciune. Ea este un lucru minunat şi greu de tălmăcit, iar pentru cei ce n-au cunoscut-o, nu numai greu de înţeles, ci şi aproape de necrezut. E un lucru care nu se întâlneşte la mulţi, căci socotesc că acest bun a dispărut azi de la noi împreună cu ascultarea. Pentru că ascultarea este aceea care, dezlipindu-l pe cel ce-o iubeşte de veacul rău de acum, desfăcându-l de patimi şi de griji, îl face statornic şi neobosit în urmărirea căii acesteia, mai ales dacă a găsit şi un povăţuitor neamăgitor. Căci ce lucruri vremelnice ar putea atrage mintea aceluia care a murit prin ascultare, oricărei împătimiri faţă de lume şi de trup? Sau ce grijă ar mai putea stăpâni pe acela care a dat în seama lui Dumnezeu şi a părintelui său duhovnicesc toată grija sufletului şi a trupului şi nu mai trăieşte sieşi, nici nu mai aşteaptă o zi a plăcerilor sale? De aceea, ispitele puterilor răzvrătite, care trag mintea ca nişte funia în nenumărate curse de gânduri, se rup şi omul, ajuns liber, luptând cu putere şi pătrunzând gândurile vrăjmaşilor, le alungă cu măiestrie şi înalţă rugăciuni din inimă curată. Aceasta este începutul adevăratei vieţuiri călugăreşti. Cei ce nu încep astfel, se vor zdrobi în deşert.

Începutul rugăciunii a treia nu se face cu întinderea mâinilor, cu adunarea gândurilor şi cu chemarea ajutorului din cer, căci acestea sunt însuşirile primei rugăciuni. Dar nu începe nici de la al doilea fel, în care mintea ia aminte la simţurile din afară, iar pe duşmanii dinăuntru nu-i observă. Fiindcă unul ca acesta e lovit, dar nu loveşte, e rănit, dar nu răneşte, e dus în robie fără să se poată apăra de cei ce-l robesc. Necontenit vrăjmaşii îl lovesc din spate, dar mai ales din faţă şi îl fac iubitor de slavă deşartă şi plin de părere de sine.

Deci tu, de voieşti să începi această lucrare născătoare de lumină şi plină de farmec, fă începutul de aici: după ascultarea cu de-amănuntul, pe care am zugrăvit-o mai înainte, trebuie să le faci toate cu conştiinţă. Căci fără ascultare, nu există nici conştiinţă curată. Iar conştiinţa aceasta trebuie să o păzeşti întâi faţă de Dumnezeu, faţă de părintele tău duhovnicesc şi în al treilea rând faţă de oameni şi de lucruri. Faţă de Dumnezeu trebuie să-ţi păzeşti conştiinţa curată, ca toate câte le ştii că nu slujesc Lui, să nu le faci; faţă de părintele tău, ca să faci tot ce îţi spune potrivit scopului pe care-îl urmăreşte, neadăugând şi netăind nimic; faţă de oameni trebuie să-ţi păzeşti conştiinţa, ca cele ce tu le urăşti, altuia să nu le faci; iar faţă de lucruri trebuie să te fereşti de trecerea măsurii în tot ce faci: în mâncare, în băutură şi în îmbrăcăminte. Simplu grăind, toate câte le faci ca în faţa lui Dumnezeu, ca să nu fii mustrat în vreo privinţă de conştiinţă.

Neascultând de un povăţuitor iscusit, nu-ţi dai seama de limitele puterii tale, te supraevaluezi, n-are cine te face atent la scăderi şi greşeli ale tale.

Această conştiinţă este un fel de simţ al răspunderii faţă de oameni şi chiar faţă de lucruri şi de împrejurările ce-ţi sunt date, dar mai ales faţă de întrebuinţarea lor. Iar temeiul acestei răspunderi stă în răspunderea faţă de Dumnezeu.

Şi acum, după ce am limpezit şi lămurit adevărata luare aminte, vom vorbi, dacă voieşti, şi despre însuşirile ei. Luarea aminte şi rugăciunea adevărată şi neînşelătoare constă în aceea, ca mintea să păzească inima în vremea rugăciunii şi să se întoarcă neîncetat înăuntru ei şi din acel adânc să-şi înalţe cererile către Domnul. În felul acesta, gustând mintea „că bun este Domnul‟, nu mai vrea să iasă din locaşul inimii, căci zice şi ea cu Apostolul: „Bine este nouă să fim aici‟. Şi cercetând tot timpul locurile acelea, alungă cu lovituri aspre gândurile semănate de vrăjmaşi. Celor ce nu cunosc acest fel de vieţuire, li se pare aspru şi foarte greu, şi de fapt lucrul este înăbuşitor şi obositor nu numai pentru cei necercaţi, ci şi pentru cei ce au agonisit cercare adevărată, dar n-au gustat şi n-au făcut să treacă plăcerea ei în adâncul inimii. Însă cei ce au gustat plăcerea ei şi au făcut să treacă dulceaţa ei în adâncul inimii, pot striga împreună cu Pavel: „Cine ne va despărţi pe noi de dragostea lui Hristos?‟ şi celelalte.

Sfinţii noştri Părinţi, auzind pe Domnul zicând: „Din inimă ies gândurile rele, uciderile, preacurviile, furtişagurile, mărturiile mincinoase, şi ele sunt cele ce spurcă pe om‟, şi îndemnul de a curăţa partea dinăuntru a paharului, ca şi partea din afară să se facă curată, lăsând orice altă lucrare a virtuţilor, şi-au îndreptat toată nevoinţa spre această pază a inimii, bine ştiind că odată cu ea dobândesc toate celelalte virtuţi fără greutate, iar fără de ea nu pot stărui în nici o virtute.

Luarea aminte este o trezvie a omului la sine însuşi. Dacă aceasta este permanentă, se evită toate păcatele şi omul face numai binele de toate felurile, adică se deprinde cu toate felurile de bine şi acestea sunt virtuţile. În fond acest al treilea fel de luare aminte şi al rugăciunii constă în căutarea sinei proprii şi a întâlnirii prin ea cu Dumnezeu şi în stăruirea în ele. Este întâlnirea cu Dumnezeu în rugăciune, dialog ce se petrece în acest abis nesfârşit al sinei, sau al inimii. Numai în indefinitul nostru descoperit şi trăit în mod conştient ne întâlnim în mod conştient cu infinitul dumnezeiesc; trăim conştiinţa prezenţei Lui. Numai în abisul subiectului nostru, trăit conştient, ne putem întâlni cu abisul Subiectului dumnezeiesc, sau cu trăirea conştientă a Lui, într-o acută responsabilitate. Propriu zis, abisul subiectului nostru se actualizează în întâlnirea cu abisul Subiectului dumnezeiesc, care ne cheamă la răspundere, sau la conştiinţa de noi înşine. Dar abisul nostru, sau conştiinţa de noi înşine se poate şi închide prin faptul că mintea se strânge după forma lucrurilor mărginite. Căci atunci dispare şi conştiinţa prezenţei lui Dumnezeu cel nesfârşit. Mintea noastră are tendinţa de a se întinde spre Nesfârşitul, ca să se odihnească în El, dar iese din finit propriu zis în inima care se umple de conştiinţa prezenţei lui Dumnezeu. Autorul „Metodei‟ cere să nu se rămână la lucrarea virtuţilor, fără vederea infinitului dumnezeiesc, sau fără conştiinţa prezenţei lui, ca să se vadă acest infinit şi apoi virtuţile vor veni de la sine, prin alipirea de Dumnezeu. Atunci virtuţile nu vor mai fi agonisite cu greutate şi nici nu se vor mai pierde cu uşurinţă, ci se nasc firesc şi devin statornice, căci sunt iradieri ale acestei conştiinţe ale întâlnirii cu infinitul lui Dumnezeu, devenită iubire a noastră. Fără ea, care este în fond esenţa luării aminte, nu se pot deprinde virtuţile. Împrăştierea aduce inevitabil greşelile.

Pe aceasta unii dintre Părinţi au numit-o linişte a inimii, alţii luare aminte, alţii pază a inimii, unii trezvie şi împotrivire în cuvânt, alţii cercetarea gândurilor şi paza minţii. Dar toţi îndeobşte şi-au lucrat pământul inimii lor şi prin aceasta au ajuns să se hrănească cu mana dumnezeiască. Despre ea zice Eclesiastul: „Veseleşte-te tinere, întru tinereţea ta şi umblă în căile inimii tale fără pată şi scoate întărâtarea de la inima ta‟ (Eclesiast 11, 9); sau: „Dacă duhul stăpânitorului se ridică împotriva ta, să nu-ţi laşi locul tău‟ (Eclesiast 10, 4). Zicând loc, a voit să arate inima, precum zice şi Domnul: „Din inimă ies gândurile rele‟. Şi iarăşi: „Nu vă împrăştiaţi cu gândurile‟ (Luca 12, 29); sau: „Strâmtă este poarta şi îngustă calea ce duce la viaţă‟ şi: „Fericiţi cei săraci cu duhul‟, adică cei ce n-au în ei nici un gând al veacului acesta. Iar Apostolul Petru zice: „Fiţi treji şi privegheaţi, că potrivnicul vostru, diavolul, umblă răcnind ca un leu, căutând pe cineva să înghită‟. Pavel, la rândul său, scrie foarte limpede către Efeseni, despre paza inimii: „Nu ne este lupta împotriva sângelui şi a trupului, iar câte au scris dumnezeieştii noştri Părinţi în scrierile lor despre paza inimii, e cunoscut celor ce le cercetează pe acestea cu osârdie.

Înainte de toate, însă trebuie să-ţi câştigi trei lucruri şi aşa să porneşti spre ţinta căutată: lipsa de griji în privinţa lucrurilor neîndreptăţite şi îndreptăţite, adică moartea faţă de toate; conştiinţa curată, păzindu-te neosândit de conştiinţa proprie; şi neîmpătimirea, nelăsându-te atras de nimic din cele ale veacului acesta, sau ale trupului. apoi şezând într-o chilie liniştită şi într-un colţ retras, ia aminte să faci ceea ce-ţi spun: închide uşa şi ridică-ţi mintea de la tot ce e deşert sau vremelnic. Apoi, apleacă-ţi barba în piept, ca să iei aminte, cu mintea şi cu ochii sensibili la tine însuţi. Ţine puţin respiraţia, ca să fixezi mintea şi să afli astfel locul unde este inima ta, ca acolo să fie în întregime şi mintea ta. La început vei afla un întuneric şi o grosime de nestrăbătut, dar stăruind şi făcând acest lucru zi şi noapte, vei afla o bucurie nesfârşită. Căci îndată ce află mintea locul inimii, vede ceea ce nu crede: vede văzduhul ce se află în mijlocul inimii şi se vede pe sine în întregime luminoasă şi plină de puterea de deosebire. Şi de aici înainte, îndată ce mijeşte un gând, încă înainte de a se alcătui şi de a lua chip îl izgoneşte cu chemarea lui Iisus Hristos şi-l face să se mistuie. De acum mintea, în ciuda ei pe draci, ridică împotriva lor mânia cea după fire şi îi loveşte, izgonind pe aceşti vrăjmaşi inteligibili-spirituali. Celelalte le vei învăţa cu ajutorul lui Dumnezeu, prin păzirea minţii, ţinând pe Iisus în inimă, căci se spune: Şezi în chilia ta şi aceasta te va învăţa toate.

Dacă vrem să ajungem la bărbatul desăvârşit al plinătăţii lui Hristos, să începem să urcăm scara de la hrana vârstelor copilăreşti, ca păşind treptat să ajungem la măsurile bărbatului şi bătrânilor. Deci cea dintâi vârstă a vieţii călugăreşti stă în a micşora patimile. Acesta este lucrul începătorilor.

A doua treaptă şi schimbare, care face pe cineva din băietan, tânăr duhovnicesc, este stăruinţa în cântare. Căci, după potolirea şi micşorarea patimilor, cântarea se face dulce limbii şi e luată în seamă de Dumnezeu, dat fiind că nu e cu putinţă a cânta Domnului în pământ străin, adică într-o inimă pătimaşă.

A treia treaptă şi schimbare de vârstă, care face dintr-un tânăr un bărbat duhovnicesc, este stăruinţa în rugăciune: ea este a celor înaintaţi. Iar rugăciunea se deosebeşte de cântare ca bărbatul desăvârşit de tânărul şi băietanul, ca trepte deosebite pe scara pe care păşim.

La aceasta se adaugă a patra treaptă şi schimbare de vârstă duhovnicească. Aceasta este a bătrânului şi celui albit la păr şi constă în aţintirea neabătută a privirii, care este proprie celor desăvârşiţi. Aici calea s-a isprăvit şi scara a luat sfârşit.

Deci acestea fiind astfel orânduite şi hotărâte de Duhul, nu e cu putinţă copilului să se facă bărbat şi să urce la treapta bătrânului albit altfel decât începând de la prima treaptă, precum am zis, ca păşind bine prin cele patru trepte să se înalţe la desăvârşire. Iar începutul înaintării spre lumină pentru cel ce vrea să se renască duhovniceşte este micşorarea patimilor, sau păzirea inimii. Căci altfel este cu neputinţă să se micşoreze patimile. În al doilea rând vine stăruirea în cântare, căci patimile fiind domolite şi micşorate prin împotrivirea inimii faţă de ele, dorinţa împăcării cu Dumnezeu aprinde mintea. Astfel mintea întărită izgoneşte prin loviturile trezviei gândurile ce suflă la suprafaţa inimii. Şi iarăşi se dăruieşte luării aminte şi rugăciunii celei de a doua. În această vreme se dezlănţuie întărirea duhurilor şi suflările patimilor tulbură adâncul fără fund al inimii. Dar prin chemarea Domnului Iisus Hristos se mistuie şi se topesc de acolo ca ceara. Însă ele tot nu se liniştesc, ci, scoase de acolo, aprind prin simţuri suprafaţa minţii. De aici mintea le scoate repede şi îndată simte pacea. Dar să scape cu totul şi să nu mai trebuiască să lupte, este cu neputinţă, căci acest lucru este propriu numai celui ce a ajuns la bărbatul desăvârşit, care s-a retras cu totul din lume şi stăruie neîncetat în paza inimii. De la acestea cel ce ia aminte se înalţă treptat la înţelepciunea părului alb, sau la treapta vederii, lucru care e propriu celor desăvârşiţi.

Mintea încălzită de dorul lui Dumnezeu, nu mai acordă atenţie gândurilor străine de El. Inima nu se mai îngustează prin plăcerea pentru lucrurile mărginite la care se referă aceste gânduri, ci se încălzeşte de dragostea lui Dumnezeu cel nesfârşit şi îi cântă cu foc. Dar încă n-a ajuns la vederea lui Dumnezeu Cel infinit, la liniştea conştiinţei prezenţei Lui. Patima mărgineşte vederea în adâncimea fără sfârşit a Lui. Căldura cântării poate dezlănţui ţi ea patimile care acoperă abisul inimii în care se vede nesfârşirea dumnezeiască. Ele mai încearcă prin simţuri să tulbure mintea, dar nu mai pot tulbura adâncul ei, ci numai suprafaţa ei şi pentru scurt timp. Dar chemarea numelui lui Iisus lărgeşte vederea, căci prin umanitatea lui Iisus se poate privi la infinitatea dumnezeirii Lui.

După ce a ajuns câte puţin la nepătimire şi prin aceasta la obişnuinţa privirii în adâncul cel fără fund al inimii şi prin ea în abisul dumnezeiesc, poate să se ocupe şi cu cântarea şi poate căuta şi la înţelesurile lucrurilor, căci nu mai este ispitit de ele la rămânerea la ele, ca la singura realitate, deci la păcat. Dar a începe cu ele, înainte de dobândirea nepătimirii, care îngustează mintea alipind-o la cele mărginite, înseamnă a face primul şi al doilea fel de rugăciune şi a fi ispitit la păcate, adică la alipirea de ele şi la uitarea lui Dumnezeu.

Deci cel ce împlineşte acestea la vreme potrivită şi cu bună rânduială, poate, după alungarea patimilor din inimă, să stăruie şi în cântare şi să se apere şi de gândurile trezite prin simţuri şi de tulburarea de la suprafaţa minţii; de asemenea poate să caute cu ochiul trupesc şi cu cel al minţii  pentru că şi de aceasta e nevoie  la cer şi să facă rugăciune curată întru tot adevărul. Dar aceasta numai din când în când şi câte puţin, din pricina vrăjmaşilor ce întind curse în văzduh. Căci numai acestea se cere de la noi: să fie inima noastră curăţită prin supraveghere. Fiindcă „de e rădăcina sfântă, e vădit că vor fi şi ramurile‟ (Romani 11, 16) şi rodul. Dar cel ce îşi ridică ochiul şi mintea la cer şi vrea să-şi închipuie niscai lucruri gândite cu mintea (inteligibile) în afară de modul în care am grăit, oglindeşte mai degrabă idoli decât adevăr. Căci câtă vreme inima este necurată, a doua şi prima luare aminte nu poate înainta, fiindcă precum la zidirea unei case nu punem întâi acoperişul, apoi temelia (aceasta e cu neputinţă), ci dimpotrivă întâi temelia, apoi zidirea şi la urmă acoperişul, aşa trebuie să gândeşti că e şi în acestea. Căci întâi ne păzim inima şi ne micşorăm patimile din ea şi prin aceasta punem temelia duhovnicească a casei; apoi respingem suflarea duhurilor rele, răscolită prin simţurile din afară, prin a doua luare aminte, şi aşa scăpând repede de război, ridicăm zidurile peste temeliile casei duhovniceşti. Apoi, prin aţintirea noastră desăvârşită spre Dumnezeu, sau prin retragerea în sine, întindem acoperişul casei şi aşa desăvârşim casa duhovnicească în Hristos Iisus, Domnul nostru, căruia se cuvine slava în vecii vecilor. Amin.

Calist Catafygiotul

Despre dreapta judecată, despre unirea dumnezeiască şi viaţa contemplativă

Orice fiinţă găseşte, în chip firesc, odihnă şi plăcere mai cu seamă în lucrarea mai înaltă a firii sale. Pentru aceea, de ea se bucură şi de ea se alipeşte cel mai mult. Deci şi omul, ca unul ce are minte, şi ca unul de a cărui viaţă ţine în chip firesc a cugeta, se îndulceşte şi se împărtăşeşte de odihnă mai ales când cugetă la cele înalte şi la cele despre sine, fie că le zice cineva acestora bune, fie frumoase. Iar aceasta se întâmplă cu adevărat când are pe Dumnezeu în minte şi cugetă la însuşirile Lui, pentru că El este fiinţa cea mai înaltă, cugetată cu mintea şi mai presus de minte şi iubeşte în chipul cel mai înalt şi mai presus de minte pe om şi-l cinsteşte cu cinstirile cele mai înalte şi cu bunătăţile mai presus de minte ale Sale; şi aceasta pentru veşnicie.

Toate cele ce sunt şi au primit mişcarea de la Cel ce le-a făcut, potrivit cu raţiunea şi cu firea lor, deci şi mintea. Dar mişcarea minţii ţine pururi, ceea ce înseamnă că e fără sfârşit şi fără hotar. Deci e împotriva vredniciei şi a firii ei, să se mişte în chip mărginit şi hotărnicit. Iar aceasta se întâmplă când se mişcă între cele mărginite şi hotărnicite. Căci nu se poate ca obiectul să fie mărginit şi hotărnicit, iar mişcarea minţii privitoare la el să înainteze la nesfârşit. Deci mişcarea neîncetată a minţii are nevoie de un obiect nesfârşit şi nehotărnicit spre care să se mişte potrivit cu raţiunea şi cu firea ei. Dar nesfârşit şi nehotărnicit cu adevărat nu este nimic, afară de Dumnezeu, care este Unul prin fire şi în înţelesul propriu. Deci mintea trebuie să se întindă spre Unul cel nesfârşit şi propriu-zis, adică spre Dumnezeu şi spre El trebuie să caute şi să se mişte. Căci aceasta ţine de firea ei.

Mintea, fiind pururea în mişcare, are nevoie propriu zis de un obiect cu care să se ocupe fără sfârşit. Acest obiect trebuie să fie el însuşi nesfârşit, nehotărnicit. Ca atare el trebuie să fie acel Unul, care are în El totul. Căci dacă ar fi unul din multe, n-ar putea fi nemărginit. În acest caz mintea ar trebui să treacă veşnic de la unul la altul şi niciodată nu şi-ar găsi un obiect pe măsura mişcării ei nehotărnicite. Deci niciodată nu s-ar putea odihni cu mişcarea ei nesfârşită în Cel nesfârşit. Desigur, între odihnă şi mişcarea nesfârşită pare o contradicţie. Dar aceasta se împacă atunci când mintea pătrunde în Cel nesfârşit. Atunci ea a ajuns şi în mişcarea ei nehotărnicită şi în odihna ei. Nesfârşirea mişcării şi-a găsit nesfârşitul de la care nu mai trebuie să treacă la altceva; în El şi-a găsit odihna. A ajuns în acea mişcare stabilă, sau stabilitate mobilă, de care a vorbit Sfântul Grigorie de Nyssa. Acest obiect nu mai e obiect propriu zis. Căci obiectul e posedat de înţelegere, deci e limitat. Obiectul infinit al minţii e subiect: e Subiectul suprem dumnezeiesc. În general un subiect e înţeles cu adevărat de un alt subiect; numai între ele se realizează o înţelegere. Pentru că numai prin subiectul celălalt se înţelege un subiect pe sine însuşi fiind ajutat de acela să se înţeleagă. Obiectul nu poate fi înţeles prin el însuşi. Apoi mă lasă în întuneric. Nu mă ajută să mă înţeleg. Dar în înţelegerea altui subiect, înaintez totodată la nesfârşit, cu deosebire în înţelegerea Subiectului dumnezeiesc. În El mă odihnesc, pentru că nu trebuie să trec la altceva şi altceva; şi totuşi înaintez în înţelegere. Căci niciodată nu-L epuizez în înţelegere şi nu mă epuizez în înţelegerea mea. Iar înţelegându-L pe El, înţeleg şi obiectele.

Nesfârşite şi nehotărnicite sunt şi cele contemplate în jurul lui Dumnezeu. Dar nici în acestea nu-şi găseşte mintea desăvârşit bucuria ei. Căci caută pe „Cel din care‟. Fiindcă oricine se bucură în chip firesc de cel asemenea lui. Deci mintea fiind una după fire, măcar că e multe după actele înţelegerii, întinzându-se şi mişcându-se spre Dumnezeu, Cel Unul după fire, dar multe după lucrare, nu se poate bucura deplin, înainte de a pătrunde prin Duhul în Cel Unul nemărginit prin fire, trecând de la cele multe.

Încă Sfântul Grigorie de Nazianz şi Sfântul Maxim Mărturisitorul au spus că Dumnezeu este de nesfârşite ori mai presus de infinitatea Sa şi de toate însuşirile Sale infinite. Dar autorul scrierii de faţă precizează că: faptul că Dumnezeu e mai presus de însuşirile Lui se explică prin aceea că El e Cel „din care‟ sunt acestea. El e subiectul lor.

Numai în Dumnezeu cel Unul, aşadar, se poate bucura mintea deplin. Căci fiecare din existenţe se bucură de ceea ce-i este propriu în chip firesc. Dar propriu minţii în chip firesc este să se mişte, să se întindă, să ajungă şi să se bucure deplin în Dumnezeu, Cel singur Unul în chip simplu şi nehotărnicit.

Toată mişcarea celor create, deci şi a minţii, se grăbeşte spre oprire şi liniştire şi caută să ajungă la stabilitate şi la odihna în ea. Căci tot ce e creat îşi creat un sfârşit şi o odihnă. Dar mintea este singura dintre cele create, care, mişcându-se între ele, nu poate să se împărtăşească de oprire şi de liniştire. Căci, ceea ce e creat, ajungând la sfârşitul potrivit lui, odată ce a şi început, mişcarea fără sfârşit a minţii rămâne, pe drept cuvânt ca atare şi cere ceva spre care să se mişte fără sfârşit. Ea nu se va linişti şi nu-şi va putea ajunge ţinta, sau nu va avea în sine o mişcare fără sfârşit, cum s-a zis înainte, dacă se închide între cele hotărnicite şi mărginite. Dar aceasta e departe de firea minţii, care, în chip vădit, este pururi mişcătoare. Deci nu este propriu să-şi afle liniştirea sau stabilitatea în cele create. Dar unde ar putea mintea să se folosească de ceea ce este propriu, adică să rămână stabilă în mişcare şi să se liniştească în acest înţeles şi să fie în pace şi să primească o adevărată simţire de odihnă, dacă nu ajunge în Cel necreat şi necircumscris.

Mintea nu se poate folosi de ceea ce-i este propriu, adică de mişcarea ei fără sfârşit, care trebuie să fie în acelaşi timp o odihnă, decât în Cel nehotârnicit, da la care nu trebuie să treacă mai departe, deci în care se odihneşte, sau s-a stabilizat, dar în acelaşi timp se şi mişcă spre tot mai multă înţelegere. Numai în El „e stabilă prin mişcare‟, sau „se mişcă în stabilitate‟.

Iar acesta este Dumnezeu care este Unul în înţeles propriu şi mai presus de lume. Deci mintea trebuie să ajungă prin mişcare în acest Unul şi necircumscris (nemărginit), ca să-şi afle liniştea sa firească şi să-şi dobândească odihna înţelegerii, după cum se cuvine. Căci, nici o minte ajunsă în acel Unul, nu va mai fi lipsită nicidecum de stabilitatea prin Duhul, de odihna minunată, de nesfârşitul care e sfârşitul tuturor, şi de mişcare. Fiindcă a ajuns la Cel nehotărnicit, nemărginit, necircumscris, fără chip, fără înfăţişare şi cu totul simplu. Iar acesta este Unul, de care s-a spus, adică Dumnezeu.

„Odihna înţelegătoare‟ are fie înţelesul de odihnă opusă celei trupeşti, fie înţelesul de odihna înţelegerii. Căci în Dumnezeu e satisfăcută setea minţii după înţelegerea tuturor, deşi înaintează în acelaşi timp în această înţelegere. În unirea cu Cel iubit, Îl înţeleg deplin şi totuşi înaintez mereu în înţelegerea Lui.

V

În trei moduri ajunge mintea la vederea lui Dumnezeu: mişcându-se de la sine, mişcată de altul şi pe cale mijlocie. Mişcarea de la sine se săvârşeşte numai de către firea minţii, folosindu-se de voinţa sa prin imaginaţie. Sfârşitul acestui mod este contemplarea celor din jurul lui Dumnezeu, pe care şi le-au imaginat şi învăţaţii elinilor în oarecare fel. Al doilea mod este mai presus de fire şi se înfăptuieşte numai prin voinţa şi iluminarea lui Dumnezeu. De aceea, mintea se află, în acest caz, cu totul sub puterea lui Dumnezeu şi e răpită spre descoperiri dumnezeieşti şi gustă din tainele negrăite ale lui Dumnezeu şi vede cum se vor împlini cele viitoare. Iar modul aflător la mijlocul acestora, e o împreunare în oarecare măsură a amândurora. Întrucât se înfăptuieşte prin voia şi imaginaţia proprie a minţii, e la fel cu modul mişcării de la sine. Dar se împărtăşeşte de cel al mişcării prin altul, întrucât mintea se uneşte, prin iluminarea dumnezeiască, cu sine însăşi şi vede, dincolo de unitatea sa, în chip negrăit, pe Dumnezeu. Căci, atunci, iese afară din toate cele ce se văd şi se zic în jurul lui Dumnezeu, nemaivăzând nici izvorul binelui sau îndumnezeirea, nici înţelepciune sau altceva dintre cele dumnezeieşti, ci umplându-se de lumina duhovnicească şi de bucuria adusă de focul dumnezeiesc amestecat cu iubirea.

Primul mod al vederii lui Dumnezeu e cel natural. Acesta e propriu zis o contemplare a însuşirilor lui Dumnezeu prin cugetare care se foloseşte oarecum şi de închipuiri. Al doilea e modul mai presus de fire, pricinuit în minte exclusiv de luminarea dumnezeiască. Aceasta răpeşte mintea la vederea şi gustarea tainelor dumnezeieşti şi la cunoaşterea celor viitoare. Al treilea mod e un amestec din cele două anterioare. Catafaticul (afirmativul) se îmbină cu apofaticul (cu negrăitul). Cugetă şi mintea dar e ajutată şi de Duhul Sfânt să vadă în cele cunoscute cu mintea cele ce depăşesc înţelegerea. Acest mod de vedere al lui Dumnezeu depăşeşte cunoaşterea intelectuală a însuşirilor lui Dumnezeu, întrucât înţelegerea omului pătrunde la experienţa luminii plină de înţelesuri, dar şi mai presus de înţelegere, care iradiază din Dumnezeu, şi se umple de bucuria pricinuită de focul dragostei lui Dumnezeu.

V

Nimic din ceea ce a creat nu e unul în chip desăvârşit, căci nu e greu de văzut că fiecare se deosebeşte de fiecare, printr-o oarecare însuşire proprie. Dar, întrucât sunt create, nici una nu se deosebeşte de nici una, fiecare având început şi sfârşit, aflându-se sub fire şi nefiind propriu zis una în chip simplu. „Unul‟ este cu adevărat numai Cel Necreat, întrucât e simplu, fără de început, fără de sfârşit, nehotărnicit şi, de aceea, nemărginit. Iar acesta e Dumnezeu.

Numai privind spre Acesta, prin împărtăşire de duhul de viaţă făcător, mintea îşi primeşte şi ea, zi de zi, creşterea cuvenită ei, întărindu-se în unitatea, simplitatea şi în stea ei de îndumnezeire.

Unitatea şi simplitatea minţii se menţine şi se întăreşte şi ea numai prin Dumnezeu, prin privirea la Dumnezeu. Căci Dumnezeu fiind Unul şi nehotărnicit, mintea privindu-L nu se împarte între diferite obiecte, nu se sfâşie în lucrarea ei. În acest înţeles Dumnezeu este izvorul şi susţinătorul unităţii sufletului. Dar prin aceasta sufletul în acelaşi timp creşte, căci în unitatea lui se adună nu numai toate puterile şi lucrările lui, ci şi puterea lui Dumnezeu i se comunică tot mai mult, în comuniunea ce o are sufletul cu El.

Se ştie sigur că, în afară de Unul şi de privirea în Duh spre El, nu se poate avea o minte tot mai bună. Aceasta, pentru că mintea s-a împrăştiat, slăbită de lumea mult împărţită şi de patimi, şi are nevoie de o putere mai presus de lume şi de privirea spre „Unul‟ mai presus de fire pentru ca, răpită fiind de cele împărţite, să iasă afară din patimi şi din dezbinare şi să dobândească chipul dumnezeiesc.

Privind spre Unul cel mai presus de fire, adică de creaţiunea compusă, mintea e răpită de la privirea celor compuse şi multiple, sau iese din ele şi ia „chipul‟ Unuia cel nehotărnicit, devenind ea însăşi una şi nehotărnicită, sau actualizând această calitate a ei.

De aceea şi Domnul roagă pe Tatăl, ca să fim şi noi credincioşii, una în Tatăl şi Fiul însuşi prin Duh. Una, cum şi Ei sunt una, (nu în înţelesul credinţei greşite a lui Sabelie), ca să fim făcuţi desăvârşiţi, cum trebuie, atât prin harul Duhului unificator, cât şi prin privirea unitară, în Dumnezeu cel Unul.

Aceasta ne este în chip limpede adevărata îmbunătăţire şi aceasta este sfârşitul, adevărata şi singura noastră odihnă. De aceea pizmaşa şi de oameni urâtoarea ceată drăcească, împărţind în chip necuvenit credinţa, prin născocirea multor dumnezei, a risipit în chip neamăgitor unitatea minţii şi nu a lăsat-o să aibă imaginea „Unului mai presus de lume‟. Aceasta, pentru ca, prin sădirea închinării la mulţi dumnezei şi prin privirea şi slujirea lor, să înduplece mintea să se mişte împotriva firii ei şi să facă să poftească tot felul de patimi şi minciuna în loc de adevăr şi virtute. De aceea, îndeamnă Duhul Sfânt prin proorocul, zicând: „Veniţi la El (adică la Unul) şi vă luminaţi‟ (Psalmi 33, 6); iar în alt loc: „Eu sunt Dumnezeu cel dintâi şi eu după aceea, şi afară de Mine nu este alt Dumnezeu‟ (Isaia 41, 4; 44, 6); şi iarăşi: „Ascultă Israele, Domnul Dumnezeul tău Domn Unul este‟ (Deuteronom 6, 4). Treimea ipostasurilor dumnezeirii celei una nu împarte Domnia cea una. Persoanele sunt cu adevărat trei, dar cu toate acestea Dumnezeu este Unul, în fiinţă, putere, voinţă, lucrare şi în toate celelalte însuşiri fiinţiale. Aşadar, a sluji unităţii lui Dumnezeu, a privi şi a te aduna cu toată puterea spre ea, ieşind din cele multe, este voie a lui Dumnezeu şi îmbunătăţire a minţii, precum şi cale de aflare a adevărului şi rod al dragostei dumnezeieşti şi al îndumnezeirii.

Dacă multa împărţire este minciună, iar Unul este adevărul, mintea care se înalţă în Duh spre Unul, spre Cel mai presus de lume, spre Cel ridicat peste toate, spre Cel din care sunt cele multe, se înalţă spre Adevărul însuşi. Şi dacă mintea nu poate ajunge liberă de patimi, de nu o eliberează adevărul, e vădit că mintea se face liberă de patimi când se îndreaptă şi se înalţă într-un chip unic spre Unul cel mai presus de lume. Deci, mintea e ajutată în dobândirea nepătimirii, a stării îndumnezeite şi a înfierii dumnezeieşti, cel mai mult de libertate, şi nicidecum de robie.

Patimile arată robia sufletului. Nepătimirea e semnul libertăţii lui. Nepătimirea deschide sufletul pentru Dumnezeu. Iar în Dumnezeu e libertate. Dumnezeu e lărgimea nehotărnicită, care dă sufletului putere să se lărgească la nesfârşit, să nu rămână lipit de un lucru mărginit, să nu se lipească pe rând şi fără voie de ele. Aflându-se în Dumnezeu, sufletul e deschis totului, e deschis adâncului fără fund, sau înălţimii nemărginite de nimic. Nimic nu opreşte mintea să se întindă, să crească în conţinutul ei, să îmbrăţişeze totul.

De aceea „robul, zice, nu ştie ce face Domnul său‟ (Ioan 15, 15). Dar, dacă neştiinţa e proprie robului e vădit că cel ce s-a împărtăşit de libertate, cunoaşte tainele Tatălui şi i se îngăduie să urce bine şi frumos spre vrednicia înfierii. Căci, precum a nu şti înseamnă în chip vădit opusul lui a şti, aşa şi legea robului e opusă în chip hotărât celei a fiului. Şi dacă cel ce nu ştie e rob, cel ce ştie nu este nicidecum rob, ci slobod sau, mai bine zis, fiu. La fel, dacă Duhul adevărului eliberează, prin însuşi acest fapt face fii ai lui Dumnezeu pe cei în care Duhul se află. „Câţi sunt purtaţi de Duhul lui Dumnezeu, zice, sunt fii ai lui Dumnezeu‟ (Romani 8, 14). Deci, dacă a căuta spre „Unul‟ cel mai presus de lume, înseamnă a căuta adevărul, iar adevărul dăruieşte libertatea şi libertatea este semnul vădit al înfierii dumnezeieşti, şi dacă nimic nu este mai mare ca acest har al înfierii şi nimic altceva nu e socotit mai potrivit firii raţionale, atunci e foarte raţional şi cât se poate de necesar ca mintea să tindă, să caute, şi să se adune, purtată de Duhul, cu toată puterea, spre Unul cel mai presus de lume, adică spre Dumnezeu.

Dacă cele cauzate şi raţionale tind prin fire spre cauză şi o caută întorcându-se spre ea, şi dacă toate au drept cauză pe Dumnezeu, de la care e şi mintea, iar Dumnezeu este vârful şi Unul în chip simplu, urmează că mintea prin fire tinde şi caută spre Cel ce e în vârful şi Unul în chip simplu, întorcându-se spre El ca spre cauza ei.

Unirea dumnezeiască mai presus de minte cu sufletul este cel mai înalt dintre bunurile dorite. Dar pentru unirea dumnezeiască este nevoie de asemănarea cu Dumnezeu. Iar pentru asemănarea cu Dumnezeu, este nevoie de lucrarea minţii, adică de contemplaţie. Căci aceasta este proprie şi lui Dumnezeu, şi de la ea i s-a dat lui Dumnezeu numele. Deci contemplarea urcă drept la înţelegerea lui Dumnezeu. Căci Dumnezeu trimite de pretutindeni minţii văzătoare ca un fel de raze şi mintea văzătoare are pe Dumnezeu ca ţintă. Iar Dumnezeu este Unul cel mai presus de lume.

Pe de altă parte, este în firea minţii să se facă în fapt asemenea cu ceea ce vede. Aceasta o arată şi glasul de Dumnezeu cuvântător al Sfântului Grigorie, care zice că „mintea vede şi pătimeşte strălucirea lui Dumnezeu‟. Căci, ceea ce a văzut mintea, aceea a şi pătimit, întrucât s-a făcut asemenea. „Mintea se colorează, zice Petru din Damasc, după cele ce le vede‟. Şi precum privind la cele împărţite şi felurite, se împarte şi se face felurită, aşa înălţându-se la privirea Unului simplu şi mai presus de lume, se face una, cum am spus mai înainte. Iar fiindcă, ajungând în Unul, vede pe Cel fără de început, nemărginit, fără formă şi simplu  căci aşa e Unul  se face şi ea fără de început, nemărginită, fără formă şi simplă după lucrare. Şi pătimind acestea şi preschimbându-se astfel, se află într-o asemănare cu dumnezeirea, pe cât e cu putinţă. Şi aşa se suie la cel mai înalt dintre toate bunurile dorite, la unirea dumnezeiască mai presus de minte şi negrăită, care este cea mai înaltă ţintă voită de Dumnezeu. Dar, pentru aceasta mintea trebuie să se încordeze cu toată puterea spre a se grăbi şi a năzui în Duh să ajungă la contemplarea şi vederea Unului mai presus de lume.

Când mintea este împărţită între multe, sau cel puţin între două, e vădit că nu vede pe Cel ce e simplu Unul şi de aceea este hotărnicită, mărginită şi întunecată. Căci aşa sunt cele ce nu sunt cu totul simple. Dar, când ajunge într-o atingere fără pipăire cu Unul cel adevărat, cunoscându-L printr-o vedere înţelegătoare în Duh, fără ajutorul ochilor, se face fără de început, nesfârşită, nehotărnicită, fără chip şi formă, se îmbracă cu negrăirea şi se deprinde cu tăcerea uimirii, se umple de bucurie şi pătimeşte cele negrăite. Dar să nu socoteşti că spun că se face fără de început, nesfârşită şi nehotărnicită după fiinţă, ci după lucrare, pentru că ceea ce se preschimbă nu e fiinţa minţii, ci lucrarea. Căci dacă s-ar preschimba mintea după fiinţă când vede şi pătimeşte îndumnezeirea, sau când se îndumnezeieşte spre vederea lui Dumnezeu, ar fi ea însăşi Dumnezeu după fiinţă. Dar, aşa ceva nu este nici măcar vreunul dintre îngeri, ci numai singurul, supremul şi unul Dumnezeu este Dumnezeu după fiinţă. Dacă, prin urmare, e absurd să spunem că mintea se îndumnezeieşte după fiinţă, rămâne să zicem că pătimeşte aceasta prin lucrarea vederii însăşi. Deci, nu are în fire să se prefacă fiinţa sa, ci lucrarea. De altfel dacă mintea se preschimbă în chip firesc, cum s-a zis, după cele ce le contemplă, dar nu contemplă câtuşi de puţin fiinţa dumnezeiască, ci lucrarea, nu se va preface nici ea după fiinţă, ci după lucrare.

Toate unindu-se în chip firesc în Duhul, împărţirea înseamnă o cădere din Duhul. De aceea, şi mintea când se împarte în lucrarea ei, este în afară de petrecerea în El după har. Iar aceasta o suferă privind lucruri felurite. Căci nu poate avea neîmpărţirea privind lucruri felurite. Fiindcă, dacă ar presupune cineva că se poate aceasta, nu ar putea explica uşor de ce mintea liniştită e alta decât mintea tulburată. În acest caz mintea celor purtaţi de Dumnezeu s-ar arăta asemenea celei tulburate de neorânduiala patimilor, ceea ce e absurd. Deci, mintea făcându-se după lucrare asemenea cu ceea ce priveşte, în mod necesar privind la cele compuse, se face şi ea felurită şi, căzând din simplitate, nu poate să-şi păstreze neîmpărţirea. Iar aflându-se împărţită, e mai puţin decât toate curată de păcat, odată ce însuşi faptul de a se împărţi e socotit păcat de cei ce pot să pătrundă în aceste lucruri. dacă, prin urmare puterea înţelegătoare a minţii cere să guste, prin privire spre Unul suprem şi mai presus de lume, într-o simţire înţelegătoare, în chip unitar, Binele cel mai presus de fire, când petrece în împărţire, cade în afară de har.

De aceea, trebuie să ne prindem de Unul cel mai presus de lume şi să căutăm la El singur cu tot sufletul, dacă vrem să scăpăm de împărţire şi înstrăinare. Dar, nu numai atât ci chiar dacă mintea ar privi spre un singur lucru, dacă acesta ar fi creat, nu ar putea izbuti să se facă neîmpărţită. Căci unul creat nu se poate numi propriu zis simplu, odată ce este hotărnicit, compus şi circumscris; şi de aceea, nici nu are dreptul să fie numit în chip simplu Unul. Iar mintea aţintindu-şi privirea spre el, nu va avea lucrarea sa simplă şi unică. Căci privirea ei va fi hotărnicită şi circumscrisă şi compusă, cum este şi ceea ce e contemplat de ea.

Nu numai când priveşte spre multe mintea e împărţită şi deci tulburată, ci şi când priveşte spre un singur lucru, dar creat. Căci un lucru creat, fiind mărginit, nu poate absorbi mintea întreagă în privirea lui, ci rămân în ea mari rezerve neangajate în această privire, rezerve care protestează împotriva angajării minţii, împotriva preocupării ei de acel singur lucru, producând în om o sfâşiere. E o sfâşiere pe care o experiază aproape permanent fiecare din noi. În nici un lucru nu găsim totul. De aceea cu o altă parte din fiinţa noastră tânjim spre altceva. Mai ales nu găsim totul când îl privim când stând de sine. El rămâne atunci şi neexplicat. El e potenţial compus măcar prin faptul că e legat de temeiul ultim al tuturor, de Dumnezeu. Numai Dumnezeu e explicabil prin Sine, fiind şi cuprinzând totul. Dar fiecare lucru se arată compus şi prin faptul că e hotărnicit. Căci orice margine implică conştiinţa a ceva dincolo de margine. De aceea nici un lucru nu e în chip simplu Unul. Căci necuprinzând toate, presupune că dincolo de el, alături de el, sunt şi altele. Dar Unul adevărat nu poate fi nici un fel de temelie imanentă a totului în sens panteist. Unul în acest sens e silit de legea sa interioară să se diversifice, deci are în sine multiplicitatea în mod potenţial. El e natură, nu e subiect. El e identic cu multiplul ce iese din el. dar nu e aşa Subiectul dumnezeiesc şi de aceea nici subiectul uman, făcut după chipul Lui. Energiile divine nu sunt una cu fiinţa divină, iar pe de altă parte ele nu sunt nici una cu lumea. Aceasta e creată prin energii, nu emanaţie a lui Dumnezeu. Pericolul panteismului paşte teologia occidentală, care nu face o deosebire între energiile necreate şi creaţie. Subiectul uman poate rămâne sau redeveni şi el unul, pentru că se bucură de un fel de „transcendenţă‟ faţă de natură. Dar e o transcendenţă creată, nu creatoare. Însă se poate considera ca participând la transcendenţă pentru că tinde să se ridice peste lumea creată şi numai în lumea necreată îşi găseşte împlinirea. subiectul uman actualizează în mod conştient nehotărnicirea sa şi poate trăi în nesfârşirea subiectului divin, pentru că s-a făcut asemenea cu El prin primirea energiei Lui necreate, fiind capabil să o primească.

Ca atare va cădea din harul dumnezeiesc, care o va face simplă, fără de început şi necircumscrisă. Şi va fi în afară de Unul cel ascuns şi mai presus de înţelegere. De asemenea, se va lipsi de slava sa, care este bucuria de a fi obârşia unică şi fără de început a lucrării, bucuria de nehotărnicire, de simplitate, de a fi ajuns fără chip şi unitară. Şi nu va ajunge să pătimească în sine întipărirea frumuseţii mai presus de fire atotnegrăită. Drept aceea, se cuvine ca mintea să caute şi să tindă spre Cel fără de început, este simplu, nehotărnicit şi cu adevărat Unul şi de acolo să se grăbească a se face luminată şi a se împreuna cu unitatea de obârşie, care adună toate şi, ca urmare, cu sine însăşi. Prin aceasta, nu numai că va fi iubită de Cel Prea Bun, ca una ce s-a făcut asemenea, cât îi este cu putinţă, cu nehotărnicia şi simplitatea Celui fără chip şi fără formă, ci va putea şi să iubească frumuseţea dumnezeiască şi mai presus de frumuseţe şi de fire, ca una ce este înălţată, cum s-a zis, spre asemănarea cu ea. Căci, dacă în cel asemenea obişnuieşte să se nască o dispoziţie iubitoare faţă de cele asemenea, e vădit că mintea va fi iubită şi va iubi pe Dumnezeu, fiindcă ceea ce este asemenea, este asemenea unuia asemenea şi precum asemănarea îşi are complimentul ei care îi corespunde, tot aşa cine iubeşte este iubit la rândul său. Iar o împreună pătimire mai mare ca aceasta între Dumnezeu şi suflet, nu există.

Fiecare dintre făpturile existente se bucură de cele proprii ale sale şi se odihneşte în chip natural în ele. Dar ele toate au preexistat mai înainte după cauză, în cauzatorul cel atotoriginar. De aceea, mintea va ajunge în chip firesc la bucuriile adevărate şi va avea fericirea netrecătoare şi se va odihni desăvârşit, când, străbătând şi lăsând în urmă toate, se va întinde la cauza aceea originară, unică şi cu totul prima şi va ajunge, printr-o întoarcere înţelegătoare, acolo de unde au luat fiinţă toate începuturile, mijlocurile şi sfârşiturile tuturor; la cauza în care şi-au avut de mai înainte temeiul şi sunt ţinute toate şi prin care sunt duse spre ţinta proprie cele ce se desăvârşesc; la cauza pentru care dobândesc pătimirea cea bună cele ce se împărtăşesc de această bună pătimire şi de către care a fost zidită şi mintea însăşi, aşa cum este. Căci, în oarecare chip, mintea întorcându-se spre cauza proprie a tuturor, se întoarce spre sine însăşi, întrucât cauza aceea este prototipul ei. De fapt, fiecare se iubeşte pe sine în chip firesc şi mai ales mintea pătimeşte de această iubire.

Pătimirea cea bună e pătimirea fericirii şi a iluminării, a iubirii. Căci toate acestea sunt produse în noi de Dumnezeu. Chiar în viaţa pur pământească nu dobândim fericirea numai ca un rod al acţiunii noastre, ci şi ca un rod al iubirii ce ni se dăruieşte de către altul.

Numai pentru că mintea, adunându-se în Dumnezeu, se regăseşte pe sine, ajutată de cauza şi de modelul ei, care lucrează în ea în mod eficient, ea, depăşindu-se pe sine, experiază, în chip paradoxal, în acelaşi timp cea mai deplină fericire sau pătimirea cea mai bună. Iar prin aceasta, deşi ajunsă în afară de sine, realizează dorinţa ei firească de fericire deplină. Mintea se iubeşte mai mult decât orice făptură, pentru că e conştientă de sine.

Mintea fiind chip suprafrumos al frumuseţii necuprinse a Unului cel mai presus de înţelegere, caută cu dragoste, prin întoarcere, spre cauza ei, pentru că, precum s-a spus, privind acolo se vede pe sine şi se iubeşte pe sine mai presus de orice. Dar, şi altfel, cei ce-şi au fiinţa de la cineva, simt în chip firesc o pornire de dragoste faţă d acela de la care sunt, precum şi invers, părinţii sunt stăpâniţi de dragoste faţă de cei născuţi din ei. De aceea, în cel ce se întoarce spre Unul, care e cauza tuturor, răsare o mare plăcere. Căci se întoarce, cum s-a zis, în acelaşi timp spre Acela în care este şi totodată spre sine însuşi. Fiindcă în Acela există de mai înainte, în virtutea cauzei, toate şi anume şi mintea, ca una din toate, se află în Unul cel mai presus de înţelegere, ca în cauza şi în modelul tuturor.

Precum din Cel ce este mai presus de fiinţă, e toată fiinţa, din Cel mai presus de fire, toată firea, din Cel netemporal şi necompus, toate cele vremelnice şi compuse şi din Cel necreat toate cele create, aşa din Cel fără chip s-a făcut tot chipul şi din Unul mai presus de lume cele multe arătate. Deci, cel ce nu se îndeletniceşte cu Unul cel fără chip şi nu caută spre El, atârnând oarecum de El, ci spre ceva din cele văzute în chip şi zidire, acela dă întâietate la ceea ce este neasemănat mai prejos de Cel ce este aşezat deasupra, şi se află aproape de închinătorii la idoli. Căci cu ce se îndeletniceşte cineva şi spre ce năzuieşte, aceea şi doreşte. Iar ceea ce doreşte aceea îl şi biruieşte. Şi ceea ce-l biruieşte, aceea îl şi robeşte. Şi astfel unul ca acesta slujeşte cu adevărat zidirii în locul Ziditorului. Căci mintea fiecăruia s-a robit şi slujeşte lucrului spre care năzuieşte şi cu care se îndeletniceşte. Şi pe acela îl iubeşte. Dacă, deci, îndeletnicirea cu altceva şi privirea la altceva decât la Unul cel simplu şi fără chip aduce atâta lunecare, sârguinţa noastră trebuie să se îndrepte spre Unul cel simplu şi fără chip spre a-L cunoaşte prin întoarcere şi întindere înţelegătoare, ca să avem parte de comorile a toată cunoştinţa (II Petru 2, 9). Căci, cei ce s-au unit cu El se împărtăşesc de odihna sau de oprirea a toată contemplarea, de încetarea cugetării, de tăcerea mai presus de minte şi de veselia de netălmăcit, din multă uimire.

Dacă toate cele ce există doresc existenţa, iar existenţa tuturor se află după cauză în Unul cel mai presus de existenţă, urmează că toate cele ce există şi mai ales cele raţionale, dacă se mişcă drept şi cum trebuie, dorind existenţa, doresc pe Unul cel mai presus de existenţă.

Existenţa tuturor îşi are originea în Unul cel mai presus de existenţă, în Cel transcendent creaţiunii multiple şi compuse prin firea ei. Pe de altă parte, toate cele ce există doresc să existe mai mult şi etern. Drept urmare, toate îşi caută întărirea existenţei lor şi plusul de existenţă în Cel mai presus de existenţă. Dacă nu o caută acolo, suferă o slăbire a existenţei lor.

Deci, mintea care nu se întinde spre Unul cel mai presus de existenţă, nici nu-L doreşte pe El, se foloseşte greşit şi păcătos de mişcare şi cade din vrednicia ei, care stă în cunoaşterea Unului cel mai presus de existenţă şi în unirea atotdumnezeiască şi mai presus de minte cu El, ca şi în iubirea Lui.

Cauzele au în chip prisositor frumuseţile celor cauzate. Iar cauza tuturor îndeobşte este Unul cel mai presus de fiinţă. Deci, dacă mintea s-ar alipi de ceva din cele ce sunt în urma Unului mai presus de fiinţă, ca bun, sau ca vrednic de atenţia minţii, şi ar greşi, fără îndoială, ţinta. Ea ar fi iubitoare de bine, dar nu s-ar mişca spre Unul prim şi propriu şi mai presus de fiinţă, din care sunt toate cele bune prin împărtăşire, ci s-ar mişca, prin nepăsare şi nepricepere, spre cele ce se împărtăşesc de bunătate. Dar mintea care se cercetează cu succes îşi întinde privirea înţelegerii spre Unul cel mai presus de fiinţă, cunoscând limpede că astfel va dobândi cu prisosinţă ceea ce doreşte, ajungând în cauza sa prin acea privire înţelegătoare. Ea va cunoaşte că nimeni nu-i dăruieşte bunătăţile sale, sau oricare altele, decât Unul cel mai presus de fire. Căci, chiar de ar socoti că unele din ele îi vin dintr-o putere a sa, acestea nu obişnuiesc să rămână pururea în mintea iubitoare. Numai Sfântului Duh I s-a încredinţat să facă aceasta şi să le lucreze cum vrea, şi în cine vrea, fiind Domn al firii stăpânitoare şi persoană a Unităţii în trei ipostasuri. Deci, spre Unul cel mai presus de fire trebuie să se întoarcă mintea. Căci la El este nu numai izvorul tuturor bunătăţilor, ci şi împărţirea neîmpiedicată a darurilor.

Mintea celor mulţi, zăcând din nepricepere în împărţire şi fiind sfâşiată de cele multe, nu cunoaşte Binele, adică pe Unul simplu, nici nu-L caută, nici nu se îndeletniceşte cu El. despre aceştia zice Duhul în David: „Mulţi zic: cine ne va arăta nouă cele bune?‟. Dar nu Binele. Şi, pe drept cuvânt. Îngrijindu-se şi trudindu-se cu multe, a uitat că „un lucru trebuieşte‟. Acest lucru, s-au partea arătată de Cuvântul lui Dumnezeu, ca cel bun, l-au trecut cu vederea sau, nesocotindu-l, sau păgubit de el fără să se gândească măcar că merită să fie căutat mai presus de toate. Iar cei ce s-au lăsat povăţuiţi de David, ca de un pedagog, şi au judecat că trebuie să calce pe urmele lui, zic: „Însemnatu-s-a peste noi lumina feţei Tale, Doamne‟, adică cunoştinţa slavei Tale celei una s-a întipărit în noi ca într-o oglindă. Astfel norodul cel mult se bucură de bunătăţile cele multe. Iar cei ce vieţuiesc duhovniceşte, se luminează de cunoştinţa Binelui cel Unul şi simplu, fiind luminaţi mai presus de lume.

Se afirmă o opoziţie între norodul celor mulţi care se bucură de plăcerile celor multe, dar toate puţin satisfăcătoare, rămânând cu mintea împărţită între ele, şi între cei puţini care se desprind de ele şi se concentrează în bucuria nesfârşită de Unul cel nesfârşit de bogat.

Precum apa unui râu e mai mare când curge unită, decât când e despărţită în multe pâraie, aşa şi privirea minţii şi mişcarea şi dorinţa ei este mai puternică atunci când se aţinteşte spre un singur lucru în chip unitar şi fără împărţire, şi nu despărţită în multe şi multe feluri. Iar aceasta se întâmplă când se întinde, caută şi priveşte la Unul cel simplu şi mai presus de lume. Căci Unul atotsimplu şi mai presus de lume are cu adevărat puterea de a o aduna. Şi învrednicindu-se mintea să-L vadă pe Acesta, e cu neputinţă să nu ia forma Lui, pe cât se poate, asemenea unui chip, şi să nu se facă unitară, simplă, fără culoare, fără chip, fără calitate, cu neputinţă de atins, nehotărnicită, nesfârşită, fără figură şi simplu una mai presus de lume, luminată de razele dragostei dumnezeieşti şi mai presus de lume şi încununată cu descoperirea cunoştinţei tainice, a tăcerii şi a neînţelegerii mai presus de cuvânt şi de înţelegere, desfătându-se de o bucurie duhovnicească şi de o veselie cerească. Căci mintea ajunsă acolo s-a preschimbat într-o minte mai dumnezeiască şi a îmbrăcat formă dumnezeiască, întipărindu-se duhovniceşte de Cel ce e simplu, fără chip şi figură, Unul, şi celelalte spuse înainte. Iar de nu i se întâmplă aceasta şi nu pătimeşte o astfel de prefacere dumnezeiască, nu a ajuns la atingerea şi la întipărirea Unului cel mai presus de lume. Căci Dumnezeu este unitate unificatoare şi Minte mai presus de înţelegere. De aceea, mintea primeşte întipărirea Lui mai presus de lume, atunci când, deodată cu cele spuse, se face ea însăşi unitate mai presus de înţelegere, pătimind aceasta prin întipărirea dumnezeiască.

Unitatea sensibilă este începutul a toată mulţimea numerică. Iar unitatea mai presus de lume este începutul a toată mulţimea văzută şi gândită şi a tot ce este. Precum, deci, tot numărul îşi are începutul de la unitate, aşa tot ce există oriunde, porneşte de la unul mai presus de lume, fie în calitate de cauză naturală, fie făcătoare. Dar unitatea numerică, întrucât este supusă simţurilor, se pune cea dintâi faţă de cele ce îi urmează ei prin fire. Căci, fiind începutul tuturor celor numărate, simţirea numărând o pune întâi pe ea. Dar cu unitatea mai presus de lume, fiindcă este mai presus de minte, se petrece invers. Căci unitatea aceasta, deşi e, prin fire, înainte de toate, mintea o pune după toate. Fiindcă nici o minte n-a putut să înceapă de la Unul cel mai presus de lume şi de la El să înainteze la cele multe. Ci, dimpotrivă, de la cele multe se urcă şi se adună la Acela. Acolo este necesar numărul unu simţului pentru a înainta la cele multe; astfel nu e cu putinţă să numere sau să înainteze precum voieşte. Aici, însă, sunt necesare minţii cele multe, pentru ca prin ele să-i fie cu putinţă ridicarea la Unul mai presus de lume şi să se adune în sine, neputând urca pe nicăieri prin altă parte spre închipuirea Unului mai presus de lume.

Astfel, mintea, folosindu-se de rânduiala şi de calea potrivită ei, începe de la cele multe, sfârşind la Unul cel mai presus de lume şi cel mai din vârf. Fiindcă unul cunoscut cu simţurile e uşor de cuprins şi uşor de limitat; simţul îl pune în chip natural şi prin afirmare primul, cum o cere firea lui. Dar Unitatea cea mai presus de lume, căutată cu mintea, fiind mai presus de fire şi scăpând înţelegerii, nu poate fi afirmată prima, potrivit cu firea ei, ca să înceapă mintea de la ea, ci, mai degrabă, fiind mai presus de fire, o află mintea în chip mai presus de fire, nu la început, ci la sfârşit, după trecerea şi, ca să zic aşa, numărarea celor multe.

Căci, deoarece mintea are prin fire înţelegerea, iar Unul mai presus de lume este neînţeles în Sine şi neapropiat, mintea înclină din obişnuinţă spre cele multe chiar fără să vrea, dat fiind că, pe de o parte, ea nu se poate opri de a cugeta, iar pe de alta, nu are putere să prindă pe Unul cel mai presus de lume şi din vârf. Dar, căutând spre cele multe, în fiecare vede ceva de înţeles cu mintea, nu ca fiind de sine, ci ca al unui oarecare unul. Pe urmă, adunând din fiecare lucru văzut înţelesul care se străvede şi constatând prin contemplare că acestea conglăsuiesc întreolaltă şi nu se împotrivesc şi toate sunt ca nişte flori dintr-o rădăcină, înaintează de la cele multe la Unul cel mai din vârf, din care sunt toate cele multe; şi se adună în chip firesc de la existenţele naturale la o ordine mai presus de fire, în care vede pe Unul cel mai presus de fire şi de fiinţă, întrucât aparţine firii minţii să vadă unitar cele mai presus de fire, prin cele după fire. Iar văzând mintea în chip negrăit izvorul ţâşnitor şi făcător al tuturor bunătăţilor şi frumuseţilor şi desfătându-se du Unul cel mai presus de fiinţă, nu se mai întoarce de bună voie spre cele multe, deşi sunt şi acestea existente şi bune şi părtaşe de partea cea bună.

Căci fiind în chip firesc iubitoare de bine şi de frumos, mintea nu mai iese de bunăvoie de la Cel mai presus de toate, decât dacă e silită la aceasta de cine ştie ce împrejurare. Dar, fiindcă modul de a fi al celor ce există e diferit, diferită e şi privirea lor înţelegătoare şi diferit se ridică şi mintea prin ele la Unul cel mai presus de lume şi de fire. După părerea mea, ea trebuie să facă tot numai câte o mică porţiune din calea ce duce la cele multe spre Unul cel mai presus de fire şi lume, pentru ca, urcându-se ca pe o scară, să facă mişcarea în chipul cel mai sigur şi să cunoască de e vreo lipsă în ea, sau în ceea ce trebuie să fie şi dacă se desfată de această lipsă, şi dacă da, să-şi dea seama ce e greşit şi ce o desparte de frumuseţea aceea şi o reţine din urcuşul spre ea, sau de la ospăţul dumnezeiesc; şi ce ar trebui să facă pentru a se întoarce de unde s-a rostogolit? În felul acesta va cunoaşte şi pâcla patimilor şi transparenţa inimii curate şi va oglindi cunoştinţa adevărului, văzându-l cum este el, şi se va face părtaşă de vederi cereşti, va primi o simţire dumnezeiască şi nu-i va scăpa creşterea sau scăderea proprie. Peste tot va cunoaşte multe lucruri minunate şi va înţelege care este scopul liniştii şi al închiderii în chilie.

Dar despre acestea din urmă, voim să vorbim chiar aici: Toate cele ce sunt se împart în create cunoscute cu simţurile, în create cunoscute cu mintea şi în necreate cunoscute cu mintea (inteligibile). Iar deasupra tuturor este Cel necreat şi Unul mai presus de minte şi de fiinţă. Învârtindu-se ochiul sufletului, adică mintea, între cele dintâi şi privind adânc în ele după ce şi-a ales să se liniştească prin nevoinţe, se ridică de la făptuirea în singurătate a celor cuvenite, ca de pe o treaptă oarecare, la contemplarea Celui cu adevărat existent şi de la îndeletnicirea cu El, ca şi la desfătarea de cele cereşti, la petrecerea fericită în razele adevărului şi la îmbogăţirea fără sfârşit cu cele veşnice şi la îndulcirea minunată cu ele. Ba, poate că, prin împreună lucrarea harului, cu înaintarea vremii, va fi şi răpită de la pământ şi, statornicindu-se prin deprindere în lumina înţelegerii, va ajunge nesimţitoare faţă de cele de aici, punând stăpânire pe ea Cel mai presus de minte şi întipărindu-se în ea Cel ce este neasemănat mai presus decât tot binele.

Această sfântă scară ce e împărţită în cinci şi pe care ne urcăm întocmai ca pe nişte trepte spre ţinta ultimă, nu are o distanţă spaţială între treaptă şi treaptă, ci o deosebire, o ordine a calităţii proprie fiecăruia. Ca existenţe creaturile supuse simţurilor şi creaturile cunoscute cu mintea sunt la fel. Dar cele din urmă întrec într-o mare măsură pe cele dintâi, aşa cum întrece mintea, simţirea, prin însuşirea ei. Şi iarăşi, necreatele cunoscute cu mintea (inteligibile) întrec cu mult creaturile cunoscute cu mintea. Dar amândouă aceste trepte se află între cele ce sunt şi, de aceea, necreatele cunoscute cu mintea ca existente sunt subordonate Unului necreat, mai presus de minte. De aici e vădit că vederea şi contemplarea cea mai înaltă a minţii este aceea prin care se odihneşte în cel ce întrece toate, după ce a trecut de la făptuire şi a ajuns în ascunzimea aceea din ultimul vârf, aşezată mai presus d toate, precum cea mai smerită este aceea prin care se mişcă între cele supuse simţurilor, sau mai bine zis cea a omului făptuitor.

Deci mintea, fiind iubitoare de bine (frumos) prin fire, trebuie să dorească ceea ce e în toată privinţa mai bun, nu numai ca să-l aibă, ci şi ca să pătimească schimbarea în mai bine, sau mai presus de minte, aşa cum se cuvine, întrucât, precum s-a zis, schimbarea pe care o primeşte mintea este potrivită cu ceea ce vede şi cu ceea ce se desfătă. Dar, deoarece nestatornicia împletită cu firea minţii nu se va depărta de la ea până mai e ziua de azi (Evrei 3, 12) şi, cum se zice, până se mai mişcă umbrele (Cânt. Cânt. 2, 17), adică până ce nu ne vom muta de la viaţa de aici, care arată ca într-o oglindă, în ghicitură şi umbrit adevărul, trebuie ca atunci când cădem de la contemplarea şi vederea Unului necreat, Cel mai presus de minte, să ne silim a ne opri la necreatele cunoscute cu mintea, care sunt cele mai apropiate de El, ca să ne fie întoarcerea la Unul cel necreat şi mai presus de lume, mai uşoară.

Năzuinţa adevărată a minţii sau a subiectului uman este să ajungă înăuntru Subiectului dumnezeiesc. Numai în iubirea Lui îşi poate afla odihna, precum o odihnă relativă îşi află subiectul omenesc în lumea aceasta, numai în ambianţa unei persoane iubitoare. Orice ocupare a noastră cu bunuri şi valori impersonale este o cădere într-o stare lipsită de adevărata mulţumire.

Iar de cade pâcla mai groasă peste minte, întunecându-i înţelegerea şi aducându-i la trândăvie lucrarea contemplaţiei, trebuie să ne întoarcem la rugăciuni însoţite de făptuirea din inima smerită şi să ne izbăvim de întuneric prin puterea rugăciunii şi prin lacrimi, făcând iarăşi un fel de temelie din făpturile supuse simţurilor.

Făptuirea nu constă numai din fapte bune propriu-zise, ci din tot ce ajută la curăţirea noastră: rugăciune, lacrimi, frica de pedepsele veşnice, înfrânarea, răbdarea, smerenia, etc. Dar în toate e şi o atitudine de altă înţelegere a lucrurilor, de altă folosire a lor, sau mai bine zis o detaşare de ele, considerate ca singura realitate.

Sălăşluindu-se astfel lumina înţelegătoare în inimă, printr-o lucrare duhovnicească cu izvorul în ipostasul Duhului, şi luând mintea cu pricepere stăpânirea peste făptuire, urcă ca pe un vârf de munte şi ca la un pisc de observaţie, de unde poate să contemple cele ce le rămân celor mulţi nu numai nevăzute, ci şi necăutate şi neînţelese. Căci fără aceasta nimeni nu se va vedea nici pe sine, nici pe Dumnezeu, măcar în treacăt. A vorbi acum despre această făptuire, nu e, poate, cu totul în afară de scopul nostru.

Trei lucruri lăuntrice trebuie să aibă sufletul în vedere pe treapta făptuirii: puterea raţiunii, mânia şi pofta; şi trei din afară: dorinţa de slavă, de plăcere şi de mai mult. Aceste două treimi le tămăduieşte sufletul privind la petrecerea lui Iisus Hristos în trup, prin cel patru virtuţi generale, adică prin înţelepciune, dreptate, cumpătare şi bărbăţie, şi cu harul Domnului Iisus. Prin aceasta dă minţi putinţa să se înalţe neîntunecată, să privească cele dumnezeieşti şi să contemple pe Dumnezeu. Căci când a fost dus Domnul Iisus în pustie de către Duhul, având să biruiască pe diavol, a tămăduit partea poftitoare a sufletului prin post; partea raţională prin priveghere şi rugăciune liniştită; şi mânia prin împotrivire în cuvânt; iar iubirea de plăcere, de slavă şi de argint, întrucât flămânzind, n-a cerut, cum Îl îndemna diavolul, ca pietrele să se facă pâini, nici nu s-a aruncat pe Sine jos de pe aripa templului, ca să fie preamărit de mulţime că n-a păţit nimic din cădere, şi nici nu s-a lăsat înduplecat să i se închine aceluia, după ce Îi făgăduise că va primi bogăţia tuturor împărăţiilor. Ci prin împotrivire mânioasă, dar înţeleaptă şi dreaptă, cumpătată şi bărbătească, a respins pe satana, învăţându-ne şi pe noi cum să-l înfrângem în orice atac al lui.

Acelaşi lucru îl poate vedea şi îl poate cunoaşte cineva şi în crucea Mântuitorului. Vedem pe Mântuitorul când se apropie vremea, că se roagă, depărtându-se de învăţăceii Săi. Aceasta aduce vindecarea părţii raţionale. Veghează, priveghează şi rabdă cele de pe cruce. Aceasta este leac pentru partea poftitoare. Nu răspunde împotrivă, nu se ceartă, nu strigă, măcar că este ocărât, ci se roagă pentru cei ce Îl chinuiesc. Căci ţine de buna folosire a mâniei, ca să doboare pe diavol prin împotrivire în cuvânt. Dar oamenilor care îl chinuiesc, fiindcă şi ei sun chinuiţi de satana, le răspunde cu tăcerea, cu îndelunga răbdare, şi cu rugăciunea pentru ei. E scuipat, primeşte palme, rabdă batjocuri. Aceasta este spre vindecarea iubirii de slavă. E adăpat cu oţet, e hrănit cu fiere, e răstignit, e străpuns cu suliţa. Aceasta e doftorie pentru iubirea de plăcere. E atârnat gol pe cruce, doarme afară, e lipsit de sălaş, e nesocotit de toţi, ca un sărac şi ca un cerşetor. Aceasta e omorârea iubirii de argint.

Mântuitorul a arătat, aşadar, de două ori doftoria patimilor dinăuntru şi din afară: când a început să se arate lumii cu trupul şi când avea să plece din lume. De aceea cel ce priveşte la El, la învăţătura şi la crucea Lui, făcându-se după cât îi este cu putinţă, următor Lui, cu înţelepciune, dreptate, cumpătare şi bărbăţie, va opri ca şi El lucrarea patimilor acestora îndreptate spre rău, iar prin aceasta şi a tuturor celorlalte. Se va folosi de acele virtuţi cum trebuie, şi după ele de toate, şi va fi bărbat cu adevărat făptuitor şi cât se poate de pregătit spre a căuta şi a privi la Dumnezeu şi a se ocupa de El, întru aţintirea înţelegerii.

Astfel, începând mintea de la făpturile cele multe supuse simţurilor şi văzând buna lor întocmire, înţelegând apoi făpturile cunoscute cu mintea (inteligibile) şi mutându-se la cele necreate cunoscute cu mintea, a urcat ca pe o scară toate patru treptele. Iar după acestea urmează negrăirea, tăcerea şi uimirea dumnezeiască şi, scurt vorbind, privirea şi contemplarea Unului mai presus de lume şi unirea cea mai presus de înţelegere. Aceasta este cununa liniştii, bunul cel mai înalt şi mai desăvârşit, pe cât e cu putinţă în viaţa aceasta, capătul adevărului, roada credinţei, raza strălucitoare a slavei nădăjduite, temelia iubirii, cumpăna minţii, statornicia neîncetată a mişcării ei, odihna neînţeleasă, starea unitară, arvuna lucrării veacului viitor, pricina unei bucurii de neînchipuit, cămara păcii, stingerea cugetărilor trupeşti, întoarcerea de la veacul acesta, împătimirea de cel viitor, desfacerea de viaţa pătimaşă, creşterea lăuntrică a nepătimirii, veselia sufletului, adunarea, odihna şi paza mişcărilor şi puterilor sufleteşti şi, vorbind atotcuprinzător, cunoştinţa dumnezeiască şi nepătimirea.

Dacă mintea se împrăştie din pricina moleşirii noastre, sau a vreunei împrejurări din afară, trebuie să avem grija să o aducem iarăşi la bunul ei propriu, care este contemplarea prin lepădarea patimii ce s-a aşezat ca o piedică şi abate mintea de la scopul ei. Trebuie să băgăm de seamă cât e de departe de la bunul cel mai înalt şi pentru ce. Să vedem, oare privirea e îndreptată spre făpturile supuse simţurilor, sau spre făpturile cunoscute cu mintea (inteligibile), sau spre cele necreate cunoscute cu mintea? Sau e despărţită de Unul cel mai presus de lume, Cel singur adevărat şi mai presus de orice unu, prin gânduri deşarte, sau de vreo trebuinţă oarecare? Şi, cunoscând aceasta, să înlăturăm piedicile ce stau la mijloc, ca iarăşi să revină, în chip unitar, cum cere rânduiala însăşi, la contemplarea şi vederea Unului mai presus de lume. Căci, aflându-se mintea în afară de Unul cel mai presus de lume, necreat şi mai presus de minte, zace în împărţire şi n-a ajuns la binele propriu zis, chiar dacă se mişcă bine. Fiindcă binele din vârf este Unul cel mai presus de minte şi de fiinţă, necreat şi simplu. Şi acesta este sfârşitul cel mai înalt spre care tinde mintea. Şi mişcându-se mintea în chip sănătos, urcă acolo prin cele spuse şi pătimeşte unirea mai presus de minte.

Odată ridicată mintea în ţinutul ascunzimii dumnezeieşti, ea păstrează în mod natural tăcerea, fiind unită cu simplitatea şi deci în chip unitar cu Unul cel mai presus de înţelegere şi luminată prin împărtăşirea de Duhul. Căci, ce ar şi avea de zis, odată ce a ajuns deasupra puterilor sale de înţelegere şi se află în afară de orice înţeles şi golită cu totul, ca fiind mai presus de înţelegere?

Ajunsă în intimitatea ascunsă a dragostei lui Dumnezeu, mintea tace. Căci simplitatea aceea mai mult decât plină de toate bunătăţile nu se lasă descrisă de cuvintele noastre, care nu pot prinde decât mici părticele din ea şi nu ajung, oricât de multe ar fi, să redea această plinătate nesfârşită a simplităţii dumnezeieşti. Simplitatea nesfârşită se cere să fie trăită cu simplitatea noastră nesfârşită, în intensitatea ei nepătrunsă, neîncercând să o fărâmiţăm în mici bucăţi, care nu pot nici separat, nici împreună să redea plenitudinea ei. Cine încearcă să descrie iubirea trăită la sânul celui iubit?

Mintea se află acolo golită de înţelesuri, de noţiuni, nu pentru că s-ar fi sărăcit cu totul, ci pentru că le-a depăşit pe toate, sau e mai presus de toate. Toate înţelesurile au devenit nevăzute prin covârşire. La ce mai folosesc hârburile, pentru cel ce are vasul întreg? Dar vasul cuprinde toate hârburile însă şi nesfârşit mai mult: cuprinde armonia lor, strălucirea acestei armonii în soare, capacitatea vasului de a ţine un conţinut.

Fiindcă, dacă mai are nevoie de cuvânt ca să grăiască, e vădit că mai şi înţelege. Pentru că orice cuvânt vine în urma unui înţeles. Iar dacă înţelege ceva, cum se află în ţinutul ascunzimii? Căci nu este ascuns propriu-zis, ceea ce, nefiind văzut de alt organ, e văzut totuşi de minte. Fiindcă, astfel, multe s-ar zice ascunse, pentru că foarte multe sau, ca să zic aşa, toate câte le vede mintea, le vede necunoscându-le alt organ care le vede. Prin urmare cele ascunse ar fi aproape nesfârşite la număr, ceea ce este absurd. Dar numai Unul este ascunsul propriu-zis, la care se ridică mintea după toate, ca la Cel din care sunt toate, fie văzute, fie cugetate. Deci şi ea, ridicându-se la el ca la Cel mai presus de toate, fie văzute, fie zise, fie cugetate, iese afară din înţelegere, din vedere şi din grăire. Ba putem zice că încă n-a urcat până acolo, şi nici nu a ajuns în ascunzimea dumnezeiască, până ce mai poate grăi, căci până atunci înţelege încă. Dar ascunsul este neînţeles, deci mai presus şi de cuvânt. Prin urmare, mintea urcată odată în ţinutul ascunzimii dumnezeieşti şi unificată, păstrează tăcerea, nu pentru că vrea, ci în chip natural, fiind luminată în chip unitar de Unul cel mai presus de înţelegere.

Este o dovedire logică a faptului că ascunzimea dumnezeiască nu e o ascunzime numai pentru vederea sensibilă, ci şi pentru înţelegerea minţii. Căci astfel ascunsul n-ar mai fi numai unul, ci multe. Pentru că multe sunt cele nevăzute de ochii sensibili, dar cunoscute de minte. Este o dovedire a teologiei apofatice. Ea nu e însă numai o renunţare intelectuală de la exprimarea a ceea ce e mai presus de înţelegere, ci o experienţă pozitivă a unirii cu Unul. Căci mintea „luminată de Unu‟, sau de Duhul Sfânt în această unire. Ca atare, mintea ştie de această unire, dar ştie totodată că ea e mai presus de înţelegere. Ea ştie pe „că‟ al unirii, dar nu înţelege pe „cum‟.

Dacă cuvintele obişnuiesc să facă mintea să propăşească şi să înainteze, ele o înalţă în această înaintare până acolo unde cuvântul nu mai ajunge, adică până la lucrarea care se săvârşeşte în tăcere. Iar dacă ar folosi mintea pururi cuvinte şi sufletul ar avea pururi trebuinţă de ele, eu nu văd care ar fi înaintarea minţii prin grăire. Dar grăirea nu este folositoare numai pentru făptuire, ci şi pentru contemplaţie, întrucât mintea urcă de la cuvintele despre lucrurile ce au un chip, la Unul cel fără chip, cel simplu mai presus de cuvânt, dezlegat de toate şi propriu, unde orice cuvânt apare fără rost, sau, mai drept vorbind, este chiar o piedică.

O argumentare prin reducere la absurd: dacă mintea ar avea pururi trebuinţă de cuvinte, ea n-ar mai avea propriu zis trebuinţă de ele, căci n-ar ajuta-o la o înaintare până dincolo de ele, ci ar ţine-o mereu în ţinutul lor mărginit. Un exemplu asemănător: dacă avionul n-ar tinde pe tot parcursul zborului spre pista de aterizare, n-ar mai zbura. Cuvintele ajută mintea să se înalţe până dincolo de ţinutul lor. Acesta este folosul teologiei catafatice sau afirmative, pentru cea apofatică, sau a tăcerii.

Căci cuvintele se folosesc atâta timp cât se face peste tot o trecere de la un înţeles la altul. Dar Unul simplu, dezlegat de toate (absolut), nehotărnicit şi fără chip, Unul pur şi simplu şi propriu şi aflător mai presus de cuvânt, cum va avea trebuinţă de cuvânt ca să se facă de la El trecerea altundeva? Sau, cum ar putea fi cuprins? Căci cuvântul obişnuieşte să cuprindă ceva. Dar Unul este necuprins, întrucât este nemărginit şi fără formă. Iar dacă cuvântul nu este potrivit pentru Unul cel ascuns şi mai presus de minte, întrucât acela e necuprins şi fără formă, urmează că este potrivită tăcerea. Aşadar, cei ce au înaintat, trebuie să ajungă de la grăire la tăcere, întrucât au înaintat la contemplarea simplă, fără chip şi fără formă.

Un cuvânt urmează altuia, pentru a se trece de la un înţeles la altul. Prin înşirarea cuvintelor se arată legătura unui înţeles cu altul, sau dependenţa unui înţeles afirmat, de altul care trebuie afirmat şi deci şi a lucrurilor între ele. Dar mintea ajunsă în Dumnezeu, unde ar mai trece dincolo de El, folosind un cuvânt sau mai multe? Dumnezeu nu are nevoie să fie explicat prin alte cuvinte, deci prin alte lucruri, căci toate sunt inferioare Lui, deci fără putinţa de a ajuta la explicarea Lui. Prin astfel de cuvinte Dumnezeu ar fi arătat ca legat de alte realităţi, dar Dumnezeu este absolut, adică dezlegat de toate. Desigur se poate vorbi despre Dumnezeu, când se arată coborârea Lui la oameni. La faptele Lui mântuitoare pentru ei; sau când cel ce a făcut experienţa Lui vrea să tălmăcească ceva din această experienţă altora. Sau se vorbeşte despre El când nu se ajunge propriu zis la experienţa Lui, care întrece înţelesurile şi cuvintele, ci speculează numai despre El cu raţiunea. Dar fericirea omului ajuns în Dumnezeu însuşi nu se poate descrie şi omul respectiv însuşi nu are nevoie să şi-o descrie. Despre Dumnezeu nu se poate vorbi în mod deplin adecvat şi pentru motivul că El e lipsit de „formă‟. Forma, definită în ea însăşi, poate fi definită şi altora, dar lipsa de formă nu se lasă definită, căci în acest caz se dă Celui fără formă o formă.

Dacă cuvintele sunt pentru lucruri cunoscute, iar ascunsul e necunoscut, urmează că ascunsul e în afară de cuvânt. Căci dacă necunoştinţa ascunsului e mai presus de cunoştinţă, iar ce-i mai presus de cunoştinţă nu are lipsă de cunoştinţă, cu atât mai puţin are lipsă de cuvânt. Deci, mintea care s-a urcat la Unul ascuns şi simplu, păstrează tăcerea în chip firesc. Şi dacă nu tace prin fire şi neforţat, încă n-a urcat la Unul cel ascuns şi mai mult decât simplu.

Precum oamenii ce se nevoiesc cu liniştirea, ieşind uneori din chilie, cunosc prin însăşi fapta lor deosebirea dintre a şedea şi a ieşi, tot aşa şi cei ce, aflându-se aproape de slava lui Dumnezeu prin contemplare, pătimesc tăcerea, dar uneori încep iarăşi a grăi, se ştiu pe ei înşişi în ce stare sunt atunci când înclină spre grăire. Când le vine tăcerea, ar dori să nu le fi fost dat să deschidă niciodată gura, rămânând în starea aceea. Căci sunt ca nişte alţi îngeri pe pământ, uniţi cu adevărul în mod unitar, fără chip, fără vedere trupească, fără formă şi, simplu, prin priviri de-ale minţii, care nu trec de la un lucru la altul, având în ei numai copleşirea şi uimirea, fără a înţelege ceva, mai bine zis privind fără vedere trupească iluminările fără de început şi dumnezeieşti. Iar coborându-se mintea de acolo, ca una ce este schimbătoare, încep să grăiască şi să treacă cu înţelegerea de la una la alta, prin multe şi felurite treceri. Şi ca să le revină iarăşi starea tăcerii, care e cu mult mai înaltă decât cea a grăirii, îmbrăţişează liniştea şi-şi păzesc simţurile de cele supuse lor şi se folosesc de toată destoinicia ca să se ferească nu numai de grăire, ci şi de înţelegerea însăşi, spre a putea zice şi ei cu David: „Amuţit-am şi m-am smerit şi am tăcut despre cele bune‟. Deci, a grăi chiar cele bune este un lucru mai jos decât tăcerea!

Ţine de firea minţii să înţeleagă, iar înţelegerea se înfăptuieşte în mişcare şi mutare. Deoarece, însă, mintea ajunsă în Dumnezeu se află deasupra înţelegerii şi mişcării, pe drept cuvânt s-ar putea zice că mintea se ridică deasupra firii sale când îşi înfăţişează pe Dumnezeu desfăcut de toate.

Înţelegerea se înfăptuieşte în mişcarea şi mutarea de la un înţeles la altul; în adaos de înţelesuri noi, care să aducă un plus de lumină în cele cunoscute mai înainte, prin asociere, pilduiri şi contraste, sau contradicţii.

Orice lucru îl înţelegem în legătură cu altele, de aceea înţelegerea noastră sporeşte trecând de la un lucru la altul, aflând legătura unui lucru cu altul. Dar cu toată această sporire, tot în planul mărginit rămânem. Cel ajuns în Dumnezeu nu mai are nevoie de această trecere de la un înţeles la altul, căci Dumnezeu nu mai e înţeles în legătură cu altele, ci e dezlegat de toate (absolut) avându-le în sine pe toate.

Orice înţeles este dat de un lucru, iar unde nu e contemplat un lucru, se arată minţii prin cele aflate în chip natural în jurul Lui, adică prin cele ce le lucrează, care ţin locul puterii ce izvorăşte din cineva care are putere. Întrucât, deci, mintea obişnuieşte în toate celelalte să contemple puterile împreună cu cele ce au puterea, caută şi la Dumnezeu acelaşi lucru. dar neputând reuşi în aceasta, pentru că Dumnezeu e mai presus de firea oricărei munţi create, contemplă cele din jurul lui Dumnezeu, iar pe Dumnezeu şi-L înfăţişează fără să-L vadă, adică printr-o intuire simplă şi de o clipă.

Mintea în străduinţa de înţelegere a ei caută întotdeauna subiectul puterilor prin care se realizează în lume diferite efecte. Numai atunci ea ajunge la un capăt mulţumitor al înţelegerii ei. Dar pe Dumnezeu ca Subiect nu-L poate găsi în lume. Şi numai El e Subiectul desăvârşit care nu suferă nimic de la lume, ci toate cele din lume depind de El. Ca să-L găsească pe El trebuie să depăşească toate cele din lume şi să contemple puterile din jurul Lui, puterile prin care a creat şi susţine subiectele omeneşti. contemplând puterile din jurul lui Dumnezeu, sau lucrările Lui, vede în ele printr-o intuiţie simplă şi simultană pe Subiectul lor; e o vedere a Lui fără ochi, dar şi logic, mintea presupune un Subiect la baza oricăror manifestări.

Înaintând în văzduhul liniştii, dobândind bunăvoinţa dumnezeiască şi lucrând în ea Duhul dumnezeiesc şi preaslăvit, mintea e răpită de la lucrarea înţelegerii tot mai des spre starea fără chip, fără calitate şi simplă, pătrunzând repede înăuntru inimii, prin puterea mai presus de fire a Duhului. Oprindu-se aici, în simţirea prezenţei dumnezeieşti, şi neînţelegând nimic, se află mai presus de înţelegere. Iar prin faptul că de la înţelegerea celor din jurul lui Dumnezeu s-a urcat la simţirea prezenţei dumnezeieşti, s-a făcut, cum s-a spus, simplă. Şi pentru că se află mai presus de înţelegere, se zice că petrece mai presus de firea sa.

Tot ce se zice că e ascuns, e necesar să aibă ceva arătat în afară, din care se străvede că e ascuns. Căci, astfel, s-ar socoti, mai degrabă, că nu există. Pentru că, ceea ce nu dă nici un fel de cunoştinţă arătată despre existenţa sa, ar putea, să fie socotit egal cu ceea ce nu există nicidecum. Deci, fără îndoială că şi ascunsul lui Dumnezeu e însoţit de anumite arătări.

Păşind mintea pe urma acestora, primeşte o simţire a ascunzimii dumnezeieşti, urcând de la cele cuprinse ale lui Dumnezeu la ceea ce e necuprins. Iar ridicându-se acolo, ştie singur că este ceva ce scapă cuprinderii sale naturale şi se află deasupra oricărei cuprinderi cu înţelegerea, fie ea şi îngerească, fie mai presus de fire. De asemenea ştie că acest ceva este ascuns şi începutul şi sfârşitul acestei firi şi fiinţe create şi a tot ce există, iar în Sine este mai presus de fire, de fiinţă, aşezat nesfârşit mai sus decât toată existenţa; că e nefăcut, fără de început, nehotărnicit şi necuprins nici de natură, nici de loc, nici de timp. Acest ceva este Unul cel ascuns şi mai presus de minte. De la El porneşte în chip natural înţelegerea dumnezeiască cea de multe feluri, care ne ridică iarăşi şi ne întoarce prin povăţuiri şi înălţări înţelegătoare spre Unul cel ascuns şi mai presus de fire şi începătura tuturor.

Când mintea se înfăţişează lui Dumnezeu privindu-L cu toată înţelegerea ei, datorită împărtăşirii de Duhul, şi se bucură de slava şi strălucirea feţei Lui, pe cât îi este îngăduit, se cade şi e foarte potrivit să tacă şi să privească în linişte şi fără tulburare. Iar dacă se aşterne în oricare fel vreun nor de întuneric între minte şi Dumnezeu, aruncă în el, ca un foc năprasnic, luminos şi arzător, un cuvânt scurt, dar din descoperirea dumnezeiască. În felul acesta, alungând repede întunericul cu lumina, şi ceaţa cu căldura, şi luminând totodată mintea şi încălzind-o cu acest cuvânt, acesta va izbuti iarăşi să fie împreună cu Dumnezeu ca mai înainte şi să privească frumuseţea Lui şi să se bucure, după cuviinţă, de El şi să se înfrumuseţeze cu ea şi să pătimească, pentru a spune pe scurt, cele ce vin de la Dumnezeu, prin privirea înţelegătoare, odată cu primirea Duhului de viaţă făcător. În acelaşi timp va izbuti să se facă simplă şi să se desfacă, în Duh şi adevăr, adică î Dumnezeu, de toate, chiar şi de cele din jurul lui Dumnezeu.

Acestea i se întâmplă, după cuviinţă, văzătorului. Dar cel lipit numai de făptuire, are nevoie de multe până să ajungă la această stare, nefiind încă unit cu sine şi, prin sine, cu Dumnezeu. Deci nu e de mirare că acesta cântă şi grăieşte în tot felul mult şi des din cele dumnezeieşti, înfricoşând şi alungând, ca prin nişte săgeţi necontenite, pe cel ce ne duşmăneşte mult şi ne războieşte cu mânie. Dar îi va veni vremea şi acestuia, dacă are răbdare, prin unda Duhului. Şi anume atunci când lucirile în chip de scântei ale multelor imnuri, cântări şi cuvinte dumnezeieşti se vor împreuna într-o mare vâlvătaie. Atunci îl va răpune şi pe vrăjmaş mai uşor, rănindu-l de moarte, arzând adică şi sfârtecând, şi mai bine zis alungând întunericul lui, iar pe sine se va lumina şi încălzi de acest foc, care îl va mişca spre dragostea dumnezeiască. Odată cu aceasta, va înălţa către Dumnezeu în tăcere un imn al inimii şi toată uimirea sa, arătându-şi sie însuşi minunile mai presus de fire ale multor taine. Căci, nu pe nedrept cei ce rabdă se fericesc de Domnul. De fapt, înaintând vremea, ei vor moşteni, ca unii ce vor deveni blânzi, pământul duhovnicesc al făgăduinţei în Hristos Domnul nostru.

Când mintea, învăluită de toate revărsările de lumină ale Duhului, e cuprinsă de ameţeală şi nu mai ştie ce să facă şi se vede pe sine întinzându-ne şi preschimbându-se după Cel nesfârşit şi nehotărnicit, e vremea de a tăcea. Iar când se simte obosită de atotluminoasele vederi şi voieşte să le înşire în cuvinte, ca slăbind tăria pătimirii, să găsească puţină odihnă, e vremea potrivită de a grăi (Eclesiast 3, 7), desigur, cuvinte scurte şi potrivite iluminării dumnezeieşti.

Când mintea, fugind din mijlocul apelor, de faraon cel gândit cu mintea, străbate noaptea sa în lumină de foc şi ziua sub acoperământ de nor (Ieşire 13, 21), e vreme de tăcere binecuvântată şi de linişte. Căci atunci începe cu adevărat curăţirea sufletului, iar când îi vine împotrivă cumplitul Amalic cel gândit cu mintea şi neamurile ce-i urmează, împiedicându-i trecerea spre pământul făgăduinţei, atunci e vreme potrivită de a grăi; dar mintea trebuie să fie susţinută în aţintirea ei spre Dumnezeu, ca odinioară mâinile lui Moise de Aaron şi de Or (Ieşire 17, 12).

Monahul scapă noaptea de vrăjmaşul nevăzut prin apa lacrimilor şi e condus spre ţara făgăduinţei unirii cu Dumnezeu prin focul rugăciunii, iar ziua e acoperit cu harul smereniei, ca să nu fie biruit de slava deşartă.

V

Când ţâşneşte în inimă din adâncul fără fund al izvorului dumnezeiesc şi din vederea înţelegătoare puterea duhovnicească, e vreme potrivită de a tăcea. Căci atunci se săvârşeşte în chip negrăit slujba sfântă şi închinarea minţii către Dumnezeu în Duh şi adevăr. Iar aceasta întru adevărată simţire înţelegătoare. Când, prin privirea înţelegătoare spre Dumnezeu, partea raţională a sufletului se umple de uimire dumnezeiască, iar cea înţelegătoare de vedere, şi peste tot sufletul se umple de bucurie, atunci e vreme de a tăcea. Căci mintea vede atunci cu bună simţire adevărul în chip concentrat şi preamăreşte, închinându-se uimită, pe Dumnezeu care străluceşte în ea.

Mintea, luând seama la ea însăşi, trebuie să-şi călăuzească cu luare aminte starea ei înţelegătoare, în mod chibzuit, înţelept şi cu judecată. Şi când se va simţi pe sine contemplând tainele simple şi fără chip ale cunoaşterii lui Dumnezeu, va trebui să se oprească îndată în linişte, tăcere şi uimire, dar nu departe de inima sa lucrată şi iluminată de Duhul. Căci atunci e vremea nu numai de liniştire a tuturor simţurilor dinspre partea celor opuse simţurilor îndeobşte, ci nu mai puţin de tăcere dinspre orice cuvântare desfăşurată. Ba, mai mult, e timpul atunci, pentru cei de pe treapta cunoaşterii, să se dedea îndeletnicirii liniştii şi neprivirii înţelegătoare. Căci e nevoie de o nemişcare totală în simţuri, în cuvinte şi înţelegeri, ca mintea să se lipească de Dumnezeu cel Unul şi singur, dar întreit, liberă şi într-o pornire directă, prin privirea unitară şi unică la El. Prin aceasta va vedea, pe cât îi este îngăduit, nesfârşitul, neînceputul, necuprinsul şi, ca să spunem pe scurt, celelalte însuşiri dumnezeieşti, neschimbate şi absolute (dezlegate de toate), şi se va uni cu El, preschimbată prin contemplare, simplificată şi devenită întreagă în chipul dumnezeiesc, cu ajutorul harului şi plină de bucurie şi de uimire. Iar fiindcă mintea ar vrea să stăruie în această stare, dar nu poate, fiind schimbătoare şi vieţuind împreună cu cele nestatornice, legată cu trupul şi cu lucrurile dimprejur, când cade trebuie să ştie să nu se depărteze prea tare de vederea cea unitară şi să nu grăiască mult, ci să spună puţine şi acestea din dumnezeieştile lumini, ca în felul acesta nu numai să se poată întoarce iarăşi cu uşurinţă spre unirea mai presus de minte cu Dumnezeu, ci să simtă şi mai vădită unirea, ba şi mai statornică. Cu cât va păzi mintea mai mult adunarea în sine şi nerăspândirea, cu atât hrănirea din El o va aduce mai repede spre unirea dumnezeiască şi se va uni cu străluciri mai vădite şi mai rodnice, prin obişnuinţa neîncetată cu cele dumnezeieşti.

Mintea nu poate sta tot timpul în extazul privirii lui Dumnezeu, dar când cade din el trebuie să se ocupe cu cântări şi cu cuvintele dumnezeieşti, pentru ca să poată reveni iarăşi cu uşurinţă la acea stare de extaz.

Odată ce mintea s-a preschimbat, pătimind arătare dumnezeiască prin vederea înţelegătoare, şi e umbrită de lumina Celui necunoscut, care e dincolo de toată cunoştinţa, se face neîmpărţită, simplă şi nehotărnicită, fiind luminată unitar ca într-un întuneric. Ea contemplă atunci frumuseţea cea nemărginită din pricina simplităţii covârşitoare, cea fără chip pentru depăşirea oricărui chip, cea fără început ca mai presus de orice început, necuprinsă, dar cuprinzând în sine hotarele tuturor şi tot ce e hotărnicit, umplând toate ca ceea ce e mai presus de plinătate şi nesfârşită. Scurt vorbind, când mintea privind de sus, vede, în privirea Unului, toate, în temeiul negrăit al unei puteri înţelegătoare mai presus de înţelegere, e vremea să tacă şi să se desfăteze tainic şi mai presus de lume, sau, ca să zic aşa, şi fără vedere şi fără grai, de împărtăşirea de adevăr, printr-o pătrundere dumnezeiască în el. Iar când lipsesc cele zise din minte şi vede în jurul ei împărţire, atunci e vremea de a grăi, adică de a grăi cele potrivite să ducă la tăcere. Căci e cu mul mai bună decât orice cuvânt tăcerea cea mai presus de cuvânt, care foarte potrivit este numită tăcere la vremea ei, cum spune şi Solomon, care o pune pe aceasta înainte: „Vremea este a tăcea‟ şi apoi „Vremea este a grăi‟. De fapt cel mai bun lucru şi de prima cinste este a păzi tăcerea la vremea ei. Iar de nu este încă aceasta de faţă şi mintea încă nu se află în chip unitar în cele mai presus de cuvânt, să fie măcar lucrul al doilea, adică vorbirea la vreme, ca în felul acesta grăirea să fie înrudită cu tăcerea şi aproape de ea. Astfel, precum tăcerea, aşa şi grăirea să fie la vreme şi să se silească să vină la tăcere. Iar aceasta se întâmplă celui ce grăieşte şi cugetă neîncetat la cele dumnezeieşti şi vede zidirea oglindind Ziditorul şi povestind despre El. aceasta înseamnă a grăi la vreme.

Când dispoziţia omului dinăuntru simte că trebuie să strige. „Doamne, cât s-au înmulţit cei ce mă necăjesc! Mulţi se scoală asupra mea‟, atunci e vremea de a grăi; de a grăi cum se cuvine, nu lucruri deşarte, ci cuvinte măsurate, împotriva vrăjmaşilor, aşa cum trebuie.

Când vede ridicându-se asupra sa martori nedrepţi, întrebându-l de cele ce nu le cunoaşte şi tulburându-l, e vremea de a grăi şi anume de a răspunde împotrivă.

„Dumnezeu s-a odihnit de toate lucrurile pe care a început să le facă‟, dar numai după împlinirea (desfăşurarea) celor făcute în Cuvânt şi Duh. Tot aşa şi mintea cea după chipul lui Dumnezeu se odihneşte de toate lucrurile ei, pe care a început să le facă spre întregirea lumii gândite (inteligibile) a virtuţii; dar numai după ce a cercetat şi a desăvârşit statornic în Cuvântul lui Dumnezeu şi în Duhul de viaţă făcător toată lumea şi înţelesurile din ea (inteligibile) şi după ce s-a urcat de la acestea iarăşi, la Cuvântul şi Duhul, la cele numite de unii după cele naturale şi s-a înălţat la vederile tainice, simple şi desfăcute de toate, ale cunoştinţei de Dumnezeu (teologiei). Căci urcând atunci în odihnă, gustă multă odihnă şi pace, cunoscând adevărul înţelegerii, şi se îndumnezeieşte prin lumina cunoştinţei şi prin împărtăşirea Duhului de viaţă făcător în Hristos Iisus, Domnul nostru.

Odihnindu-se Dumnezeu, nu s-a odihnit de la toate lucrurile, ci numai de la cele ce a început să le facă. De la lucrurile fără de început, necreate şi proprii Lui prin fire, nu s-a odihnit. Tot aşa şi mintea, prin imitarea Lui, după ce a cercetat în Cuvântul dumnezeiesc şi în Duhul de viaţă făcător şi a străbătut creaţiunea văzută, nu se odihneşte de la lucrurile proprii firii ei, care n-au început şi nu se sfârşesc, ci de la cele văzute, care încep şi se sfârşesc. De aceea, odihnirea trupului întru nemişcare, odihnire ce însoţeşte pe cel ce s-a odihnit, e o stare opusă celei a minţii. Căci dacă n-ar intra mintea într-o pururi mişcare, printr-o adiere necontenită şi de viaţă făcătoare a Duhului, în contemplarea cunoscătoare a celor văzute, nu s-ar şti nici de există o odihnă înţelegătoare ce se întoarce într-o neîncetată mişcare şi în chip unitar numai în jurul lui Dumnezeu şi îndumnezeieşte pe cel părtaş de ea printr-o odihnă negrăită în Hristos.

Nu te grăbi, zice Solomon, să scoţi vreo vorbă înaintea feţei Domnului; pentru că Dumnezeu este în cer, sus, iar tu eşti pe pământ, jos. (Eclesiast 5, 1). Prin aceasta lămureşte foarte înţelept şi direct, care este vremea de a tăcea, căci zice: fiindcă tu, măcar că eşti jos pe pământ, te afli înaintea feţei Domnului Celui ce este în ceruri şi te-ai învrednicit de atâta har, încât u, cel de jos, poţi să cugeţi şi să priveşti cele de sus şi, pătrunzând în chip înţelegător în ele, să stai înaintea Domnului, nu te grăbi să scoţi vreo vorbă; pentru că e vremea de a tăcea. Năzuieşte să te afli în chip înţelegător sub lucrarea adevărului, în mod unitar şi dumnezeiesc. Căci aceasta înseamnă a fi înaintea Domnului, când mintea contemplă cele multe din jurul lui Dumnezeu în chip unitar şi printr-o privire simplă şi unică în Dumnezeu. Deci pătimind aceasta şi stând înaintea lui Dumnezeu, nu te grăbi să scoţi vreo vorbă, dacă nu vrei să te cobori de bună voie şi în chip nepriceput de acolo.

Dar s-ar putea spune şi aceasta celor ce caută să explice înţelesul acestui cuvânt: A fost o vreme când firea omenească era neştirbită şi, de aceea, pe drept cuvânt, departe de rele, fiind aproape de Dumnezeu, contemplând pe Dumnezeu şi desfătându-se cu veselie şi cu uimire de slava frumuseţii feţei Lui, în strămoşul Adam, într-o desfătare nematerială, înţelegătoare, cerească şi nestricăcioasă. Căci mult har s-a revărsat în sufletul primului om şi mintea lui cea în chipul dumnezeiesc era plină până peste vârf de multe vederi cunoscătoare şi înălţări spre Dumnezeu, bucurându-se în raiul văzut de cel nevăzut (inteligibil), sau, ca să zic aşa, de viaţa fericită, fiind unită desăvârşit cu sine însăşi şi cu Dumnezeu şi stăruind în sine şi în Dumnezeu, precum se cuvine. Ea se află, adică, într-o stare unificată şi asemănătoare cu Dumnezeu şi cu adevărat îndumnezeită. Şi aceasta, cu tot dreptul, odată ce era făcută după chipul lui Dumnezeu. Iată pe scurt bunurile ce le avem de la Dumnezeu.

Dar aceasta n-o putea suferi diavolul blestemat, rănit de pizmă, care duşmănea norocul şi slava noastră. Şi de aceea, pierzătorul îşi dă toată silinţa să ne amăgească şi să ne lipsească de ceea ce nădăjduiam, prin sfaturi zise bune şi prin aprinderea poftei noastre după o îndumnezeire mai înaltă decât cea pe are o aveam, clevetind, începătorul răutăţii, justeţea poruncii lui Dumnezeu. Din amăgirea lui ne-a venit deci pierzarea jalnică şi am fost scoşi de la Dumnezeu şi de la desfătarea dumnezeiască; din pricina ei am căzut în chip ticălos de la vieţuirea duhovnicească şi de la mintea unificată şi deci de la contemplarea feţei lui Dumnezeu şi de la slăvirea şi preschimbarea noastră prin raza frumuseţii dumnezeieşti. Iar aceasta ne-a dus la propovăduirea multor dumnezei despărţiţi, în locul unei dumnezeiri întreite ipostatice, adică a celor ce nu sunt cu adevărat dumnezei, ci demoni amăgitori, pierzători şi pizmaşi. Am pierdut deci pe Unul propriu-zis, viaţa şi rânduială unitară şi ne-am rupt în multe şi felurite părţi; şi puterea noastră înţelegătoare, ca şi încordarea sau, mai bine zis, tăria ei a dispărut, nu fără pricină, şi am căzut în adâncul unui rău nemăsurat şi am ales, noi, cei ce suntem chipurile lui Dumnezeu şi vrednici de petrecerea cea de sus şi cerească, să cugetăm cu nesocotinţă (Coloseni 3, 2).

Dat fiind însă, că nu suntem neschimbători şi cu neputinţă de clintit, putem, din fericire, precum ne-am rostogolit de slava cea multă la cea mai de jos necinste, să ne întoarcem iarăşi şi să căutăm în sus şi să vedem faţa atotînchinată a lui Dumnezeu. Nu o mai vedem de atât de aproape ca mai înainte, ci mai de departe, dar o putem totuşi vedea şi putem pătimi strălucirea frumuseţii Lui.

Aşa, dumnezeiescul Moise şi toată ceata Proorocilor şi cei dinainte de ei, adică Avraam şi cei ca el, au văzut, pe cât era cu putinţă, foarte lămurit această frumuseţe şi s-au desfătat îndestulător de strălucirea ei. Dar, copleşiţi de slava Lui neapropiată, unii îşi plângeau nevrednicia lor (Isaia 6, 5), alţii se socoteau şi se numeau pe ei pământ şi ţărână (Facerea 18, 27); alţii iarăşi nici nu izbuteau să grăiască de mărimea covârşitoarei slave celui văzut, ocărându-şi slăbiciunea şi zăbăvnicia la vorbă (Ieşirea 4, 10). Şi alte multe stări fericite au pătimit în chip vrednic de laudă. De aceea, şi dumnezeiescul David, îndrăgostit de strălucirea frumuseţii feţii Domnului, strigă către Dumnezeu: „Când voi veni şi mă voi arăta feţei Dumnezeului meu?‟. Şi voind să arate starea de suflet în care a văzut faţa Domnului, zice: „Drepţii vor locui împreună cu faţa Ta‟, iar înfăţişând cu înţelepciune tăria ce o dă sufletului faţa văzută a lui Dumnezeu, zice: „Întors-ai faţa Ta de la mine şi m-a, tulburat‟. Dacă întoarcerea feţei lui Dumnezeu aduce spaimă, urmează că arătarea şi privirea ei aduce sufletului pacea duhovnicească. Aceasta este un dar cu atât mai mare cu cât, după dragostea şi bucuria dumnezeiască, se arată harismele Duhului, sau roadele Lui, care-i înfăţişează pe cei ce vieţuiesc cu sfinţenie şi evlavie, ca umblând în lumina feţei Domnului. De aceea zice: „Doamne, întru lumina feţei Tale vor umbla şi în numele Tău se vor veseli toată ziua‟, se înţelege de veselia cea duhovnicească, dat fiind că Soarele înţelegător şi negrăit trimite în omul dinăuntru razele nepătate şi de viaţă făcătoare ale Sale şi prin aceasta începe să strălucească în minte uimirea de cele mai presus de lume.

În acest timp, toată amintirea sufletului este ridicată de la pământ şi e mutată la cer, iar omul se bucură, saltă şi, cântând imnuri, se opreşte şi se veseleşte întru atâta bucurie, desfătare şi mulţumire, cum nu se poate spune, răspândind fericit din sine strălucirea feţei Domnului. De aceea se roagă, pe de altă parte, lui Dumnezeu, zicând: „Să nu întorci faţa Ta de la mine ca să nu mă asemăn celor ce se pogoară în groapă‟. Căci întoarcerea feţei Domnului de la om este pricină de întuneric, iar întoarcerea ei către el e pricina a toată lumina înţelegătoare, deci, pe drept cuvânt, şi a bucuriei duhovniceşti. Pentru aceea, zice şi despre sine: „Însemnatu-s-a peste mine lumina feţei Tale‟ şi adaugă: „Dat-ai veselie în inima mea‟.

Mărturisind iarăşi că darul duhovnicesc al harului dumnezeiesc i-a venit din lumina feţei Domnului şi întrebându-se. Cine sunt cei ce stau înaintea feţei Domnului şi se închină ei, răspunde: „Bogaţii (cu înţelegerea) din poporul lui Dumnezeu‟ (Psalmi 44, 14), adică cei sfinţi şi oamenii lui Dumnezeu, care sunt mulţi, dar nu toţi. Căci nu toţi pot vedea faţa lui Dumnezeu şi petrece viaţa îngerească, până ce trăiesc pe pământ. Pentru că le mai lipseşte mult până acolo. De aceasta au parte numai cei ce socotesc că se cade să I se slujească lui Dumnezeu cu înţelepciune dumnezeiască şi cu cunoştinţă şi că trebuie să I se aducă închinare în Duh şi adevăr. Numai aceştia s-ar putea numi, după cuviinţă, „bogaţii poporului lui Dumnezeu‟: „Iar feţei Tale i se vor închina bogaţii poporului‟.

Aceasta ştiind-o mai bine decât toţi Solomon, ca cel plin de înţelepciune mai mult decât toţi şi care ne învaţă cu un dar deosebit, zice: „Nu te grăbi să scoţi cuvânt înaintea Domnului, că Dumnezeu e în cer sus ţi tu pe pământ jos‟. Când ajungi, adică, prin darul dumnezeiesc înaintea Domnului şi ai parte de o vedere dumnezeiască şi unitară, când se înalţă, adică, vederea minţii până acolo, e vreme de a tăcea. Deci, să nu te grăbeşti atunci să scoţi nici măcar un cuvânt, urmând în chip deşert obişnuinţei de a vorbi, pentru că atunci nu e vremea de a grăi. Căci te faci şi tu dumnezeu, aflându-te încă pe pământ, întrucât priveşti asemenea îngerilor faţa lui Dumnezeu Cel din cer.

De fapt şi îngerii, cum a zis Mântuitorul, „văd pururi faţa Tatălui Celui din ceruri‟, de aceea, când auzi pe Solomon zicând în alt loc: „Celor drepţi le izvorăşte pururi lumină din faţa Domnului‟ (Pilde 13, 9), gândeşte că ei pătimesc aceasta asemenea îngerilor, prin harul dumnezeiesc, privind pururi faţa Domnului, din care se răspândeşte lumina ca dintr-un izvor. Căci omul se face şi este un alt înger pe pământ, ca să nu zic un alt dumnezeu, şi se întoarce la darul chipului prin harul Domnului. Astfel, făcându-te tu pe pământ jos, ceea ce e Dumnezeu sus, adică dumnezeu, nu deşire acest lucru minunat prin cuvinte, nici nu trece de la un înţeles la altul, mişcându-ţi cugetarea, printr-o împărţire a înţelegerii, ci apropie-te unitar şi priveşte, asemenea lui Dumnezeu, fără ochi şi nemişcat, printr-o privire simplă şi unificată, desfătându-te de strălucirea neapropiată şi atotluminoasă ce izvorăşte din faţa Domnului.

Aceasta este starea cea mai înaltă şi mai râvnită a minţii celor ce şi-o ţin îndreptată cu înţelepciune spre Dumnezeu, sau, cum s-ar zice, floarea curăţiei minţii. Aceasta e unitatea dorită a credinţei ce se înfăptuieşte în comuniunea Duhului; rodul preaslăvit al înţelepciunii îndumnezeitoare; temelia păcii duhovniceşti; cămara bucuriei neînchipuite, desfătarea, creşterea şi preschimbarea sufletului, începutul tainelor şi descoperirilor dumnezeieşti şi negrăite; capătul unicului şi primului adevăr; înălţarea oricăror feluri de gânduri; păzirea tuturor cugetărilor; ridicarea mai presus de înţelegere; prilejul uimirii; prefacerea şi preschimbarea mai presus de minte a minţii în simplă, nehotărnicită, nesfârşită, necuprinsă, într-o stare fără chip şi fără formă, fără calitate, nefelurită, fără cantitate, neatinsă şi mai presus de lume; restabilirea ei în întregime în chipul dumnezeiesc.

Deci, ajungând la această stare şi aflându-te astfel sub lucrarea îndumnezeitoare a harului de oameni iubitor, să nu te grăbeşti să scoţi, din nepricepere, vreun cuvânt înaintea feţei Domnului. Că a Lui va fi slava unică şi simplă în vecii vecilor.

Vrând mintea să contemple cele ale înţelegerii (cele inteligibile) de deasupra sa, de nu va avea împreună lucrătoare spre acestea, prin har, şi inima sa, va vedea lucruri firave, neluminate şi tulburi. De aceea, va fi lipsită şi de plăcerea ei cea mai de căpetenie, chiar dacă i se va părea, din neştiinţă, că se îndulceşte, pentru faptul că încă n-a gustat din aceea. E aşa cum celui ce mănâncă pâine de orz i se pare că se îndulceşte, măcar că e departe de dulceaţa pricinuită de pâinea de grâu, pentru faptul că nu cunoaşte gustul pâinii de grâu.

Dacă mintea nu e însoţită de inimă, nu face experienţa lui Dumnezeu ca Persoană, căci mintea înclină mereu spre distingeri pentru a înţelege, sau e dusă de tendinţa de a afla lucruri de sine stătătoare, ca să le poată cuprinde deplin cu înţelegerea. Dar inima mă face să experiez că toate acestea sunt realităţi firave, inconsistente. Numai inima, ca cel mai total şi mai intens organ al persoanei, experiază Persoana lui Dumnezeu. Şi mintea numai prin inimă vede lumina, sau experiază iubirea Persoanei. Dar întâlnirea cu altă persoană, vine numai din voinţa aceleia, adică prin harul ei.

După unirea inimii cu înţelegerea, prin har, mintea vede fără amăgire în lumina duhovnicească şi se întinde spre bunul propriu dorit de ea, care este Dumnezeu. Ea se ridică atunci cu totul peste simţuri, adică se face din nou necolorată, fără calitate şi nesupusă închipuirilor ce vin din cele supuse simţurilor.

Unirea minţii nu e însoţită de inimă înseamnă şi ieşirea ei din îngustările ce le produc chipurile şi închipuirile celor sensibile, înseamnă ridicarea ei peste determinările ce i le dau simţurile lucrurilor. Căci în inimă găseşte o deschidere spre nesfârşitul iubirii şi mintea câştigă şi ea această nesfârşire, dar aduce din partea ei o conştiinţă a acestei nesfârşiri.

Mintea, călăuzită de har spre contemplare, se hrăneşte cu adevărat pururi cu mană duhovnicească. Căci şi mana simţită, pe care o mânca Israel, avea o putere vrednică de preţuit, ca una ce hrănea şi îndulcea trupul; dar ce era ea după fiinţă, nu se ştia. De aceea, se numea şi mană - cuvânt care arată firea ei necunoscută, căci cuvântul mană înseamnă: Ce este aceasta?. Pentru că iudeii, mâncând ce vedeau şi necunoscând hrana, se întrebau nedumeriţi: Ce este aceasta?. Tot aşa şi văzătorul, ieşind din sine spre sine cu mintea, se întreabă întotdeauna zicând: ce este lucrul acesta care veseleşte când e pricit şi îngraşă mintea când e mâncat duhovniceşte, dar care întrece putinţa de a-l înţelege în sine, deoarece e dumnezeiesc, mai presus de fire, hrănind şi adăpând mintea în chip minunat, dar scapă oricărei înţelegeri a minţii, nu numai fiindcă e necuprins, după fiinţă, ci şi nesfârşit şi nehotărnicit.

Ca şi mana care hrănea trupul în pustie, aşa şi Dumnezeu care hrăneşte mintea, nu poate fi înţeles în Sine. Mintea hrănindu-se cu el, se întreabă ce este Acesta? Ea are pornirea să întrebe, căci ieşind din sinea împărţită şi înstrăinată, iese spre sinea adevărată şi prin ea în Dumnezeu, care e mai presus de înţelegere.

Trei sunt cele ce dau mărturie adevărului: zidirea, Scriptura şi Duhul; căci prin Scriptură şi zidire, privite duhovniceşte, se contemplă adevărul cel Unul şi simplu, ca şi cel compus ce provine din El. Iar prin aceste trei mărturii, ajungând mintea şi oprindu-se în cele două adevăruri, şi-a aflat, cu harul lui Hristos, calea. Căci adevărul cel simplu a aflat înălţimea şi adâncimea gândită cu mintea (inteligibilă), ca fiind lărgimea nesfârşită, care, punând-o în stare de uimire, o face să preamărească pe Dumnezeu plin de frică. Iar prin cel compus a aflat, pe lângă cele pomenite, încă şi pacea inimii, dragostea şi bucuria, ceea ce o face să cânte cu iubire, copleşită de mirare. Dar omul are trebuinţă de un lung răstimp de vreme şi de multă osteneală şi răbdare, pentru ca, lepădând în oarecare fel simţurile şi scoţând cele supuse simţurilor din minte, să se ridice la cele gândite cu mintea, în urma cărora străluceşte sufletului vederea adevărului.

Nu am zis că adevărul are nevoie pentru aflarea lui de unele ca acestea, cum sunt răstimpurile de vreme, sau osteneala şi răbdarea, pentru a fi cuprins, ci omul are nevoie de ele. Aceasta, pentru că adevărul este unul şi simplu, măcar că se arată contemplaţiei în chip îndoit, şi numai că strigă din toate părţile, mărturisindu-se pe sine celor ce voiesc să-l vadă. Dar omul fiind compus şi împletit cu simţurile, ba şi supus prefacerilor şi schimbării, se abate uneori de la sine şi se face el însuşi potrivnic sieşi, fără să ştie, viclenindu-se din pricina părerii de sine şi îmbolnăvindu-se de necredinţă. Iar prin acestea trei, adică prin părere de sine, prin vicleniei şi necredinţă, cade jalnic din adevărul mărturisit de cele trei de mai înainte: de Scriptură, de zidire şi de Duhul. De aceea, pentru ca să lepede cumplita părere de sine şi celelalte, are nevoie de cele de care am vorbi înainte că are trebuinţă. Aceasta, pentru ca mintea, smerindu-se, să creadă cu simplitate şi astfel să cunoască îndată limpede din Scriptură şi din creaţiune întru Duhul, nu numai adevărul cel atotsimplu, ci şi pe cel compus ce provine din el, ba încă şi ceea ce o împiedica de la vederea adevărului şi o despărţea de bucuria de a-l avea.

Deci primul adevăr este Unul şi singur simplu prin fire. După el este cel compus ce provine din el pentru noi cei compuşi. Iar sfârşitul ultim şi cel mai bun al minţii noastre, spre care se străduieşte toată vieţuirea şi nevoinţa celor călăuziţi potrivit cu ţinta Duhului, este ca mintea goală să vadă şi să se bucure de strălucirea izvorâtă din adevărul prim şi unic şi din cel compus ce provine din el în chip minunat. Şi lucrul acesta nu s-ar putea împlini astfel, decât prin smerenie şi simplitate în credinţă, pe temeiul mărturiei Scripturii şi a creaţiunii întru Duhul.

Iar când mintea va oglindi în cele trei puteri ale sale adevărul, din cele trei mărturii arătate mai sus, încovoindu-se oarecum spre sine, se face cu mult mai smerită, mai simplă şi credincioasă fără clintire. De aici urcă apoi cu pas vesel spre contemplarea adevărului, de ale cărui raze se luminează mai limpede. Datorită acestora, întorcându-se iarăşi de sine, pentru mărimea slavei văzută de ea, coboară la o stare şi mai smerită şi mai simplă, şi e copleşită de uimire, sub puterea credinţei. Şi aşa, repetând şi străbătând mereu un fel de cerc dumnezeiesc, urcă prin credinţă, smerenie şi simplitate la vederea adevărului; iar strălucirea adevărului o face să coboare la mai multă smerenie şi să se facă şi mai simplă în credinţă. Şi nu se opreşte de la săvârşirea acestui drum până „se mai spune astăzi‟ (Evrei 3, 13), contemplând cu smerenie, cu simplitate şi credinţă,, prin mărturia scripturii şi a zidirii, adevărul în Duh, şi întorcându-se iarăşi de unde a pornit. În felul acesta, îndumnezeindu-se zi de zi prin har şi fiind luminat de cele mai presus de minte şi trăind o viaţă plină de toată bucuria în Hristos, domnul nostru, omul gustă ca în arvună, bucuria de bunătăţile veşnice viitoare.

Viaţa contemplativă se susţine neştirbită şi nepătată prin acestea trei: prin credinţă, prin împărtăşirea vădită de Sfântul Duh şi prin înţelepciunea bunei ştiinţe. Căci contemplaţia este, ca să spunem printr-o definiţie, cunoştinţa celor de înţeles cu mintea în cele supuse simţurilor (a celor inteligibile în cele sensibile), iar uneori şi a celor inteligibile simple, despărţite de simţuri; aceasta la cei înaintaţi. De aceea, e nevoie de credinţă, „căci de nu veţi crede, nu veţi înţelege‟ (Isaia 7, 9). De asemenea e nevoie de Duhul, pentru că „Duhul toate le cercetează, până şi adâncurile lui Dumnezeu‟. De aceea, a zis dumnezeiescul Iov. „Suflarea Atotţiitorului este cea care mă învaţă pe mine‟ (Iov 33, 4).

Lucrarea dumnezeiască şi vie a Duhului, aprinzând văpaie în inimă şi înviorând-o în chip mai presus de lume, concentrează şi adună mintea la sine şi o împiedică de la orice împrăştiere, dându-i, pe lângă seninătate, multă mulţumire şi mângâiere, încă şi dragoste dumnezeiască, spre a vedea uşor cele dumnezeieşti şi a se învârti în jurul lor şi a-şi înfăţişa pe Dumnezeu cu o iubire mare şi anevoie de purtat şi cu o veselie pe măsura ei.

Dar e nevoie şi de înţelepciune, pentru că „înţelepciunea luminează faţa omului‟ (Eclesiast 8, 19. o luminează pentru că se mută uşor de la simţuri la înţelegere şi de la cele supuse simţurilor, la vederile cele înţelese şi dumnezeieşti şi vede prin descoperire înţelegătoare cele negrăite. O luminează pentru că contemplă şi vede în chip unitar pe Dumnezeu cel mai presus de fiinţă şi pentru că se întipăreşte de El. „Fericit este omul, pe care-l povăţuieşti, Doamne, şi prin legea Ta îl înveţi pe el‟ (Psalmi 93, 12). Căci acesta este cu adevărat înţelept, ajungând prin povăţuire la credinţă şi învăţând din învăţătura Duhului cele ascunse ale lui Dumnezeu. Mare lucru cu adevărat este omul înţelept, care umblă prin credinţă în unirea şi în părtăşia mai presus de fire cu Duhul.

Cu adevărat, trei sunt cei ce nu pot fi apucaţi şi ţinuţi, cum zice cineva: Dumnezeu, îngerul şi bărbatul înţelept, care e un alt înger străin pe pământ, un supraveghetor al firii văzute şi cunoscător tainic al lucrărilor, al darurilor necreate dumnezeieşti. Căci el îşi însuşeşte în tot felul, printr-o vedere totală, asemenea îngerilor, cunoştinţa lui Dumnezeu.

Dumnezeu, îngerul şi omul înţelept nu pot fi apucaţi şi înlănţuiţi, căci sunt liber şi nehotărniciţi. Nu sunt ca obiectele, sau ca animalele. Numai omul pătimaş poate fi apucat şi dus de belciugul patimilor, de către cei dibaci.

Omul e supraveghetor al firii văzute, sau văzător conştient al ei. Dacă există o lume văzută, e numai pentru că este omul ca subiect care să o poată vedea în chip conştient. Dar vederea ei este şi înţelegere. Aceasta înseamnă că lumea e raţională, este o ţesătură de raţiuni plasticizate pentru subiectul raţional care e omul, ca acesta să-şi dea seama de Subiectul care a creat-o pe măsura raţiunii omului şi să poarte prin ea un dialog recunoscător, un dialog al iubirii, cu El.

Aşa este, ca să spunem pe scurt, cel înţelept în Duhul Sfânt prin credinţă, care, ca atare, e fericit. De altfel, îmi ajunge fără îndoială, cele ce mi le spune Sfântul Luca în Evanghelie  mie care socotesc că Domnul Iisus este liber de legea făpturilor  pentru a înfăţişa puterea şi lauda înţelepciunii şi a harului. Căci acesta scrie că Iisus „sporea cu înţelepciunea, cu vârsta şi cu harul‟, şi iarăşi, că „creştea şi se întărea în Duhul‟, fiind plin de înţelepciune. Iar fiindcă m-am pornit să scriu şi mai lămurit despre cele dinainte, aduc şi ceea ce zice înţeleptul Solomon către Dumnezeu: „Cine a cercat urma celor din cer şi sfatul tău cine-l va cunoaşte, de nu ai fi dat tu înţelepciune şi nu ai fi trimis pe Duhul Tău cel Sfânt dintru cele înalte? Şi aşa s-au îndreptat cărările celor de pe pământ şi oamenii s-au învăţat cele plăcute Ţie şi cu înţelepciunea Ta s-au mântuit‟ (Înţ. Sol. 9, 16-9). Vezi la câtă putere ajunge înţelepciunea împreunată cu împărtăşirea de Duhul? Şi cât de departe de mântuire sare cel ce n-a dobândit înţelepciune şi Duh de la Dumnezeu, nici nu e călăuzit de cel înţelept şi părtaş de Duhul?

Dacă despre Mântuitorul, în care locuieşte toată plinătatea dumnezeirii, s-au scris unele ca acestea, nu e greu a înţelege de câtă înţelepciune împreunată cu înrâurirea Duhului are nevoie tot neamul oamenilor şi cu câtă milă, putere şi sporire s-a învrednicit de la iubitorul de suflet Dumnezeu, înţeleptul în Duhul care cearcă urmele celor din ceruri şi păşeşte spre cunoştinţa Celui Prea Înalt.

Deci după ce am înşirat atâtea despre contemplativ, se cuvine să ne ostenim şi să vorbim şi despre vedere în parte, pentru a hrăni cugetarea celui ce ascultă cu toată inima. Căci Dumnezeu porunceşte tuturor celor cuvântători să dăruiască din prisosul lor şi celor ce sunt mai jos şi să se împărtăşească cu evlavie de darurile duhovniceşti mai înalte ale iluminării dumnezeieşti spre a se apropia în Duh de comuniune şi fără mândrie de semenii lor, spre a le vorbi despre cele cunoscute cu mintea şi despre Dumnezeu. În felul acesta nu numai că luminează cu tărie în biserica Dumnezeului celui viu învăţătura cea dreaptă şi nerătăcită, ci şi faţa cuvioasă şi preafrumoasă a dragostei, care e semnul învăţăceilor lui Hristos, străluceşte neîncetat în inimile noastre, vărsată în noi prin Duhul Sfânt spre iubirea desăvârşită şi simplă a lui Dumnezeu şi a oamenilor. Numai astfel putem trăi pe pământ o viaţă cu chip îngeresc, cu adevărat fericită şi prea plăcută, ca unii ce suntem legaţi prin dragostea dumnezeiască şi îndumnezeitoare de îndoită natură, „în care atârnă toată legea şi Proorocii‟ şi decât care nu e nimic mai dulce sufletului, mai ales când ea îşi are izvorârea în chip nemijlocit din vederea şi cunoaşterea lui Dumnezeu şi a celor dumnezeieşti, adică din harul luminător.

Deci cel ce-şi stabileşte ca scop să urce bine şi frumos la Dumnezeu spre a se uni cu el în chip desăvârşit, sau cu alte cuvinte spre a se mântui, odată ce fără a se îndumnezei mintea, omul nu se poate mântui, cum spun cuvântătorii de Dumnezeu, pe lângă împlinirea poruncilor domnului, cât e cu putinţă, se îndeletniceşte şi cu contemplarea cuvenită a făpturilor şi a tuturor celor văzute, ca să nu-i fie făptuirea oarbă, adică despărţită de contemplare, nici contemplarea fără suflet, adică fără făptuire. De aceea, el începe cu înţelepciunea raţiunii şi a minţii şi cu ştiinţă a Scripturii, adică cu o plecare bună, să privească cu bun scop şi cu raţiune la lumea celor supuse simţurilor, ca la un semn arătat al Ziditorului, nesfârşit în putere şi în înţelepciune. Aşa se întâlneşte, pe cât poate, cu cele nesfârşite în putere şi cu toată felurimea lor, şi-şi desfată şi hrăneşte mintea în chip ascuns din cele ascunse. Şi cu înaintarea vremii, ducând o viaţă de linişte şi fără tulburare şi cugetând numai la cele dumnezeieşti, prin mijlocirea Scripturii şi a lucrurilor văzute, îşi face drept îndeletnicire să privească, pe cât e cu putinţă, zidirea duhovniceşte în conglăsuire cu Scriptura şi cu chipurile (simbolurile), în conglăsuire cu adevărul, printr-o vedere mai unitară.

Întâmplându-se aceasta, mintea, cu ajutorul Duhului celui închinat şi a lucrării Lui, e ridicată la vederea şi ştiinţa sfântului adevăr, cum zice Marele Dionisie, adică la a doua sfântă treaptă a contemplaţiei, ca să vorbim în general, la vederile şi înţelesurile dumnezeieşti, adică la cele fără acoperăminte şi fără chipuri.

Prin acestea, mintea goală se apropie de cele inteligibile goale şi, îndeletnicindu-se cât mai mult de arătările dumnezeieşti prin curăţia sa şi prin întinderea spre Dumnezeu, primeşte în sine ca într-o oglindă strălucitoare, razele supraluminoase ale Soarelui cunoscut cu mintea.

Hrănită pe drum prin har iarăşi de bunurile ce i se împărtăşesc pe măsura ei, păşeşte ca pe o a treia treaptă, ridicându-se şi pătrunzând mai unitar şi mai concentrat de la acele multe şi fericite vederi şi împărtăşiri dumnezeieşti, sau de la multe şi fericite vederi şi împărtăşiri dumnezeieşti, sau de la marea lor varietate, la dragostea negrăită a Unului neschimbat şi ascuns. Căci pe această treaptă contemplativul se preface sub lucrarea Duhului iluminator, care îi aduce aminte şi îi ţine în minte tot adevărul, cu toată simţirea înţelegătoare, în foc şi în dragostea îndumnezeitoare, nesfârşită şi din inimă, pentru Dumnezeu. Iar aceasta este, tot după Marele Dionisie, împărtăşirea îndumnezeită şi unitară de Unul însuşi, atât cât este cu putinţă.

Zburând, deci, mintea purtătoare de Dumnezeu şi plină de gândirea la el pe aceste trepte ale împărtăşirii de Unitatea întreit ipostatică, într-un chip vădit şi arătat de beţia dumnezeiască de nesuportat a celor trei centre ale dragostei înflăcărate ce le scoate din ele şi văzându-se pe sine rănită de iubire şi aprinsă de simţirea ei, se entuziasmează şi iese cu adevărat din sine, pătrunzând cu faţa strălucitoare în tainele negrăite (apofatice) ale teologiei (cunoaşterii de Dumnezeu). Iar acolo se ospătează îmbelşugat, prin îmbrăţişări nevăzute, cu Cel neînceput şi nesfârşit, necuprins şi în întregime netălmăcit şi atotneînţeles. Dar îşi înfăţişează totodată pe Dumnezeu ca pe un ocean nesfârşit şi nemărginit al fiinţei ce scapă oricărui înţeles legat de timp şi de fire, după teologul amintit.

Acesta este, cum zice Sfântul Dionisie, ospăţul privirii ce hrăneşte înţelegător şi îndumnezeieşte pe tot cel ce se înalţă spre El, începând de la contemplarea şi cunoaşterea lucrurilor, cum zice acest sfânt învăţător, acolo unde lămureşte sfintele simboluri ale ierarhiei noastre. Dar şi Marele Vasile zice: „După ce va trece cineva prin contemplare dincolo de frumuseţea celor văzute, înfăţişându-se lui Dumnezeu însuşi, a cărui vedere nu se poate arăta decât inimilor curate, înaintează la tainele cele mai înalte ale teologiei, putându-se face văzător‟. Şi iarăşi, pomenind cuvântul lui David: „Dimineaţa voi sta înaintea Ta şi prin contemplarea cu mintea a celor din jurul Tău mă voi apropia, atunci voi primi lucrarea văzătoare prin luminarea cunoştinţei‟.

Asemenea lucruri se pot auzi deopotrivă şi de la Sfântul Maxim, care arată câtă sporire aduce contemplarea şi cunoştinţa lui Dumnezeu prin Scriptură şi prin creaţiune şi că de aici vine luminarea cunoştinţei, prin care se produce fericita îndumnezeire. Desigur, acesta este un bun care şi azi e rar şi greu de aflat la isihaşti, din lipsa celui ce învaţă din experienţă cu ajutorul harului, cum zice învăţătorul cel mai înalt al liniştii, Sfântul Isaac Sirul, în cuvântul în care începe să vorbească despre simţirea duhovnicească şi despre puterea văzătoare.

Zice, deci, Sfântul Maxim: „Lumini îndumnezeitoare numim învăţăturile sfinţilor, ca unele ce sădesc lumina cunoştinţei ţi îndumnezeiesc pe cei ce le ascultă‟. El conglăsuieşte în chip vădit cu Sfântul Dionisie care zice:

ˇ Toate celelalte lumini îndumnezeitoare, câte ni le-a dăruit, urmând cuvintelor evanghelice, predania ascunsă a învăţătorilor noştri, le predăm şi noi tainic altora.

ˇ Cunoştinţa dumnezeiască pe cei ce şi-o însuşesc, pe cât e cu putinţă, îi ridică după puterile lor şi-ii unifică potrivit cu unitatea ei simplă.

ˇ Toată strălucirea de lumină, pornită din Tatăl, venind la noi ca un dar bun, ne face să plutim întins iarăşi în sus, ca o putere unificatoare şi ne întoarce spre unitatea şi simplitatea îndumnezeitoare a Tatălui care ne adună. „Căci din El şi spre El sunt toate‟ (Romani 11, 36). Bagi de seamă cum cel ce se face simplu, prin întoarcerea întinsă şi înţeleaptă spre Dumnezeu, sau prin lucrare dumnezeiască, atunci când ajunge să contemple pe Dumnezeu, înălţându-se fie de la lucruri, fie de la Sfânta Scriptură, fie de la orice fel de simboluri dumnezeieşti, se uneşte cu Dumnezeu şi se îndumnezeieşte, şi nu numai atât, ci se şi numeşte de-a dreptul dumnezeu? Căci toate câte s-au întors, dintre fiinţele înţelegătoare şi cuvântătoare, cu toată puterea, spre unirea cu ascunzimea dumnezeiască începătoare, şi se înalţă, pe cât este îngăduit, spre razele dumnezeieşti ale ei în chip neînţeles, prin imitarea lui Dumnezeu, dacă se poate spune aşa, se învrednicesc şi de acelaşi nume cu Dumnezeu.

De asemenea Marele Grigorie Teologul zice limpede despre om că e „animal cârmuit aici de iconomia dumnezeiască spre a fi mutat în altă parte, iar sfârşitul tainei este îndumnezeirea lui prin consimţirea cu Dumnezeu‟. Iar Sfântul Maxim zice: „Chipul cugetat al dumnezeieştii Scripturi preface pe cei cunoscători, prin înţelepciune, spre îndumnezeire, prin schimbarea la faţă a Cuvântului în ei, încât oglindesc cu faţa descoperită slava Domnului‟ (Corinteni 3, 18). Această viaţă contemplativă are nevoie de trei lucruri de care am pomenit mai înainte: de credinţă, de împărtăşirea Duhului şi de înţelepciunea bunei ştiinţe în Hristos Iisus, domnul nostru.

Dacă atât zidirea cât şi Scriptura s-a desfăşurat prin cuvântul lui Dumnezeu şi, privite duhovniceşte, întăresc mintea şi toate puterile ei spre vederea şi înţelegerea lui Dumnezeu, odată ce inima e lucrată şi mişcată duhovniceşte, prea înţelept ne învaţă Proorocul David, spunându-se într-un loc: „Cu cuvântul Domnului se întăresc minţile (pe care aici le numeşte ceruri) şi cu Duhul gurii Lui toată puterea Lui toată puterea lor‟; iar în altul: „Plin este pământul (cugetat cu mintea, sau inima noastră) de mila Domnului‟, adică puterea, de lucrarea şi de mişcarea bine simţită şi vădită, mişcată de Duhul. Căci înainte de a simţi mintea în inimă lucrarea, puterea şi mişcarea (Duhului), numai că nu va agonisi tărie din cercetarea văzătoare şi duhovnicească a zidirii şi a dumnezeieştii Scripturi şi din aducerea aminte şi din aducerea raţiunilor din ele la o singură raţiune, ci o va copleşi şi o frică mare, ca nu cumva să se piardă umplându-se de năluciri.

Numai călăuzită de Duhul lui Dumnezeu, unit cu Cuvântul, mintea nu se umple de idei greşite, sau de năluciri cu privire la înţelesul lor. Căci Cuvântul lui Dumnezeu este totodată Raţiunea adevărată şi supremă. Câte erezii nu s-au născut prin interpretarea subiectivă a Scripturii şi câte explicări necreştine nu s-au dat lumii? Ca şi Sfântul Maxim Mărturisitorul, autorul scrierii de faţă vede atât în creaţiune cât şi în Scriptură raţiunile şi înţelesurile aceluiaşi Cuvânt al lui Dumnezeu, sau ale aceleiaşi unice şi supreme Raţiuni. În lucrurile lumii şi în faptele şi învăţăturile Scripturii ni se adresează cuvintele aceluiaşi unic Cuvânt personal; prin raţiunile lor se vede aceeaşi unică Raţiune. Dar numai Duhul cel unit cu Cuvântul ne ajută să vedem raţiunile zidirii şi Scripturii ca raţiuni ale aceluiaşi Cuvânt personal sau Raţiuni ipostatice; adică raţiunea noastră personală, formată după chipul Raţiunii personale supreme, poate judeca drept, în conformitate cu Raţiunea supremă, şi poate sesiza lucrurile şi învăţăturile Scripturii ca cuvinte reale ale Cuvântului personal, numai pentru că Duhul Sfânt, ca Duh personal, întăreşte caracterul nostru personal, întărind în noi conştiinţa că ne aflăm, prin creaţiune şi Scriptură, într-o relaţie cu Persoana supremă a Cuvântului.

De aceea, de voim să ne îndeletnicim cu contemplarea lui Dumnezeu din Scriptură şi zidire, spre a ne concentra în chip unitar multele raţiuni ale lucrurilor şi multele înţelesuri ale Scripturii într-o singură raţiune şi într-un singur Duh şi a avea o singură vedere unitară, simplă şi fără chip în nestatornicia, nesfârşirea şi neîncepătoria ce ni se deschid în ele, să căutăm întâi să aflăm vistieria dinăuntru inimii noastre. Şi să rugăm pe Dumnezeul cel sfânt să umple pământul nostru lăuntric de mila Lui. Atunci , cu toată puterea ce o vom avea, să dăm libertatea minţii noastre să zboare spre înţelegerea unitară, simplă, fără chip, veşnică, nesfârşită şi nehotărnicită a lui Dumnezeu, într-g vedere ajutată de Cuvântul şi de Duhul.

Când omul va fi străbătut drumul virtuţilor în cuget smerit, cu răbdare, nădejde şi credinţă şi cu simţuri drepte şi simple, puterea şi lucrarea de viaţă făcătoare şi pururi izvorâtoare a Duhului Sfânt va veni în inimă, luminând puterile sufleteşti şi mişcându-le şi îndemnându-le potrivit cu firea lor. Ea va atrage atunci mintea ţinută în lucrarea la sine şi se va uni cu ea degrabă şi în chip negrăit, încât mintea şi harul vor fi cu adevărat şi neîndoielnic un duh. Atunci mintea ajutată de suflarea harului, vine de la sine la vedere, punând capăt în chip negrăit umblărilor şi rătăcirilor ei, prin lucrarea şi lumina Sfântului şi de viaţă făcătorului Duh. Ea se mişcă atunci în descoperirile tainelor dumnezeieşti inteligibile şi ajunge să pătrundă în toată tăcerea şi liniştea, cu o privire proprie firii ei, în cele negrăite şi mai presus de fire.

Şi se adânceşte cu atât mai mult în privire şi e luată în stăpânire de Dumnezeu şi se înalţă pe cât se poate spre vederea lui Dumnezeu, cu ştiinţa despre cele dumnezeieşti adunată din sfinte lecturi, cu cât prisoseşte în smerenie, în rugăciune, sub lucrarea lui Dumnezeu întru Duhul Sfânt. Nu este atunci străin nici de lucrarea de teologhisire, ci ajunge numaidecât şi la lucrarea aceasta şi nu suferă să nu cuvânteze despre Dumnezeu şi încă neîncetat. Dar fără darul ceresc pomenit şi fără Duhul, care suflă vădit, printr-o pururi mişcare, în inimă, toate câte le vede mintea sunt, vai, nălucirile ei.

Duhul garantează obiectivitatea vederii minţii, sau a înţelegerii drepte a raţiunilor lumii şi ale Scripturii şi deci şi dreapta teologhisire sau cuvântare de Dumnezeu. Căci El ţine mintea pe linia dreptei judecăţi, fiind unit cu Cuvântul, sau cu Raţiunea supremă, şi întărind pe văzător în calitatea lui adevărată de persoană. Contemplarea se face în tăcere. Dar după aceea ceea ce e contemplat este comunicat altora prin teologhisire, sau cuvântare de Dumnezeu.

Şi toate câte le grăieşte despre Dumnezeu sunt cuvinte deşarte ce se pierd în aer, netrezind cum trebuie simţirea sufletului. Căci simţirea aceasta stă atunci numai sub înrâurirea cuvintelor ce vin din afară, din care se naşte rătăcirea cea mai cumplită privitoare la lucrurile cele cugetate cu mintea; şi grăirea de Dumnezeu însăşi e lăturalnică, trecătoare şi rea. Ea nu stă sub înrâurirea inimii lucrată de Duhul luminător, de la care vine adevărul unitar şi neschimbat al celor cugetate cu mintea şi al grăirii de Dumnezeu (al teologiei adevărate). Căci în acela a cărui inimă, îndeobşte vorbind, nu se află în chip vădit puterea de viaţă făcătoare şi luminătoare a Duhului şi lucrarea pururi izvorâtoare sau inspiratoare, de voieşte cineva să zică aşa, sau curgătoare, nu se află unirea înţelegătoare, ci mai degrabă dezbinare; nici putere şi statornicie, ci mai degrabă slăbiciune şi nestatornicie, nici lumină şi vedere a adevărului, ci mai degrabă întuneric şi plăsmuire deşartă de năluciri, şi peste tot o cale nesăbuită şi rătăcitoare.

Numai cuvintele celui în a cărui inimă suflă duhul, sunt cuvinte pline de viaţă, de convingerea că prin ce spune prin ele se asigură viaţa, de aceea numai ele trezesc în ascultător puternic şi durabil simţirea sufletului.

Pentru că în trei planuri sau pe trei căi poate umbla, după Părinţi, mintea: pe calea firii, pe cea mai presus de fire şi pe cea potrivnică firii. Când vede ceva inteligibil într-un lucru concret, vede un drac sau un înger. Dacă mintea s-a unificat în parte şi făclia Duhului luminează mai tare, vede în chip mai presus de fire şi, desigur, neamăgitor. Iar când mintea, privind cele ce se văd, se împarte şi se întunecă şi puterea ei de viaţă făcătoare se stinge, atunci vede ceva potrivnic firii şi vederea aceea e amăgitoare. De aceea, nu trebuie să ne întindem cu mintea spre vederea duhovnicească în ipostas, nici să credem în orice fel de vederi, până ce inima nu e înrâurită şi mişcată de puterea Duhului Sfânt, dacă vrem să avem mintea sănătoasă şi înţeleaptă.

Unii, lucrând înţelept, cearcă să-şi tămăduiască fierbinţeala patimilor cu roua cerească a harului. Despre aceştia s-a scris: „Roua cea de la Tine tămăduire este nouă‟ (Isaia 26,19). Altora aceeaşi rouă, unindu-se cu un au un ajutor dumnezeiesc mai mare, li se preface în mană, sau într-un fel de pâine, dacă e primită cum se cuvine şi cu vrednicie, cu frângerea inimii smerite şi cu apa lacrimilor şi cu focul cunoştinţei duhovniceşti. Şi aşa li se face spre mâncare, după chipul mâncării îngereşti. Despre aceştia s-a zis de multe ori cu bun temei: „Pâine îngerească a mâncat omul‟. Dar sunt şi unii a căror fire, după ce au înaintat, li se face şi li se arată, într-un chip mai înalt, ea însăşi mană. Aceştia sunt cei despre care zic Evangheliile: „Ce este născut din Duh, duh este‟. Prima treaptă este a înţelepţilor ce se îndeletnicesc cu liniştea, cea de după ea este a celor ce, pe lângă cunoştinţa dumnezeiască, se şi nevoiesc întru tăcere; iar a treia (cea mai înaltă) este a celor ce s-au făcut cu totul simpli şi s-au preschimbat în Hristos Iisus, Domnul nostru.

Scăpând mintea în chip înţelegător (inteligibil), prin har, de faraon şi din Egipt şi din ostenelile şi necazurile de acolo, adică din vieţuirea trupească ce ridică valurile pătimaşe ale răutăţii amare şi sărate, şi ajungând în pustie, adică la vieţuirea izbăvită de egiptenii inteligibili şi, scurt vorbind, pătimind în chip înţelegător (inteligibil) toate cele ce au venit atunci asupra evreilor în chip văzut, şi izbăvindu-se de ele, mănâncă printr-o simţire sigură a sufletului, o mană neînţeleasă cu mintea (inteligibilă) al cărei chip îl mânca Israel în mod simţit. Iar după începutul acestei vieţuiri se întâmplă că, aşa cum pofteau aceia cărnurile văzute, să poftească şi ea, datorită amintirii, jertfele înţelese cu mintea (inteligibile) ale egiptenilor într-un chip primejdios şi nu mai puţin greşit. Aceasta o face să cunoască o întoarcere a lui Dumnezeu de la sine, până ce prin rugăciunea căinţei îl face pe Dumnezeu iarăşi milostiv.

După ce mintea s-a eliberat de patimile păcătuirii amare şi sărate (păcătuirea aduce amărăciune şi gustul pişcător pe de o parte plăcut, pe de alta neplăcut al sării,, spre deosebire de gustul delicat, subţire al vieţuirii curate), mai e totuşi urmărită de amintirea păcatelor şi se simte atrasă să le încuviinţeze din nou, ca pe nişte jertfe aduse în mod spiritual zeilor-demoni, asemenea celor ale egiptenilor. Părinţii şi scriitorii bizantini nu foloseau pentru aceste experienţe termenul spiritual, cum se numeşte în Occident, pentru că ei puneau un mare accent pe minte şi pe conţinuturile ei naturale sau mai presus de fire, adică pe inteligibile, pentru că de fapt de la minte începe ispita şi păcatul, sau depărtarea de ele.

Şi aşa, dacă se hrăneşte cu mana în linişte, înaintând vremea şi harul sporindu-şi înrâurirea şi puterea asupra ei, mintea vede limpede, cum s-ar spune, trupul cel cugetat cu mintea (inteligibil) prefăcut în firea manei. O astfel de minte ce mănâncă mană are o cumpănă duhovnicească şi nişte talgere (Levitic 19, 35), de care folosindu-se la cântărirea manei, nu adună mai multă decât îi este de trebuinţă pentru hrană în fiecare zi, ca nu cumva, întrecând măsura, să putrezească toată şi să se piardă, pierzându-se odată cu ea din lipsă de hrană şi mintea care nu ţine măsura.

Iar mintea care mănâncă mană se cunoaşte prin aceea că, nemâncând nimic altceva, se înţelege în chip înţelegător. Şi aceasta, pentru că s-a preschimbat şi ea oarecum, prin obişnuinţa mâncării, în calitatea manei, ca să zicem aşa. Iar semnul acestui fapt este lipsa oricărei pofte de celelalte mâncări, pe care le poftea înainte, precum şi aceea că pretutindeni vrea să mănânce numai mană şi că s-a făcut prunc şi s-a lipit de cinstirea lui Dumnezeu. De altfel, nu e de mirare că cineva se preface în ceea ce mănâncă neîncetat şi poartă în sine vreme îndelungată.

Deci nici prefacerea minţii prin obişnuinţă în însuşirea manei nu este ceva nefiresc. Căci e foarte firesc ca o hrană necontenită şi neschimbată să se prefacă în sine pe cel ce-l hrăneşte. Astfel mintea nu numai că dobândeşte treapta de înger, ci se face şi părtaşă de înfierea dumnezeiască, mutându-se cu dreptate de la slavă duhovnicească la altă slavă şi nu numai privind la Unul, ci ea însăşi făcându-se Unul şi vieţuind şi împărtăşindu-se de taine negrăite în chip dumnezeiesc şi cu iubire de Dumnezeu întru Duhul Sfânt, se face în chip desăvârşit ca cele văzute şi preamărite, încât se vede şi pe sine, ca prefăcută prin deprindere în însuşirea manei. Această treaptă este cu mult mai înaltă şi mai cinstită decât a celui ce se ştie pe sine că mănâncă mană, dar nu s-a preschimbat pe sine însuşi, printr-o deprindere, într-o însuşire a manei. Prima stare o pătimeşte mintea la început, când se adună în ea însăşi într-o unitate gândită cu mintea. Iar a doua este arătarea lămurită a unei uniri mai vădite, a descoperirii şi a desfacerii desăvârşite de toate şi a înţelegerii mai presus de simplitate.

Mintea este simplă prin fire, pentru că şi Acela al cărui chip este adică Dumnezeu, este simplu. Iar fiind aşa, îi place să şi lucreze în mod simplu. Căci oricui îi place ceea ce i se potriveşte prin fire. Dar mintea se face şi felurită, însă nu din pricina sa, ci din pricina simţurilor, prin care îi vin înţelegerile celor cunoscute cu mintea. Când însă îşi aşează raţiunea între ea însăşi şi între simţuri şi lucrurile supuse simţurilor şi aceasta cumpăneşte şi judecă cu pricepere, fără să facă simţurile mai tocite decât trebuie şi fără să acopere sau să dispreţuiască frumuseţile celor supuse simţurilor cu uşurinţă, sau să le laude în chip josnic, şi, deci, fără să pună autoritatea minţii sub ascultarea acestora cu nepăsare, ci dând cu înţelepciune fiecăruia ce i se cuvine, atunci mintea se face îndată unitară şi simplă, restabilindu-se în firea ei. Depărtându-se de cele împărţite, ea începe iarăşi să iubească pe cel Unul şi simplu şi să lucreze unitar şi simplu. Şi iubindu-L pe Acela, Îl caută şi căutându-L îşi poartă zborul mai presus de tot ce e compus, până ce află pe Cel cu adevărat şi propriu Unul şi simplu, care este Dumnezeu. Iar ajunsă aici, acum stă acoperită numai de aripile Lui, acum pluteşte în văzduh, desfătându-se cum se cuvine să se desfăteze mintea păzită şi purtată de Dumnezeu.

Ceaţa groasă, aşezată de patimi pe puterea străvăzătoare a sufletului, îl face să vadă altele decât pe Cel ce este. Dar, când prin rugăciunea deasă, prin împlinirea poruncilor şi prin înălţarea la vederea lui Dumnezeu, mintea înlătură cu ajutorul harului de la sine ceaţa groasă de care am pomenit, vede limpede că vede pe Dumnezeu, neavând nevoie de nici un tălmaci pentru aceasta, acum n-are cineva nevoie de învăţător ca să vadă cu simţurile, de nu are ceva aşezat pe pupila ochiului, care o stinghereşte. Căci precum lucrurile supuse simţurilor sunt legate cu simţurile, când acestea sunt sănătoase, aşa cele cugetate cu mintea, sunt familiare înţelegerilor curăţite de zgura patimilor, şi precum prin perceperea cu simţurile se naşte cunoaşterea lucrurilor supuse simţurilor, aşa din privirea înţelegătoare se naşte vederea celor cugetate cu mintea. Iar după ea urmează contemplarea fără chip, nehotărnicită, neînchipuită şi simplă a lui Dumnezeu, care, ţinând mintea în stăpânirea ei, o face slobodă de toate cele supuse simţurilor şi cunoscute cu mintea, închizând-o în adâncul nesfârşitului, necuprinsului şi nehotărnicitului, copleşită de uimire, cum nu se poate arăta prin cuvânt.

Calist Angelicude

Introducere

Numele adevărat este Calist Angelicude şi a adus noi ştiri despre el. Acest autor a fost activ în a doua jumătate a secolului XIV lângă localitatea Melnic din Macedonia, trăind până spre sfârşitul secolului XIV. El vieţuia într-o «aşezare» monahală de lângă acea localitate, într-un fel de sihăstrie, în care a clădit şi o biserică, fiind ajutat şi de ţarul sârb din acea vreme. În jurul acestei biserici vieţuiau mai mulţi asceţi, tunşi în monahism de Calist. Într-un document al patriarhiei din Constantinopol el est denumit «om duhovnicesc, virtuos şi isihast». Numirea de «isihast» se dădea, după disputele isihaste de la mijlocul secolului XIV, unui monah care se ocupa cu rugăciunea minţii şi care a ajuns prin nevoinţa lui cu liniştirea până la vederea luminii dumnezeieşti.

După localitatea unde vieţuia, se mai numeşte Melenichiotis. În codex Vatopedi şi Arundel din British Museum se păstrează o operă ascetică a lui, alcătuită din treizeci de «Cuvinte».

Meşteşugul liniştirii

Nu se poate pocăi cineva, fără liniştire; nici nu poate atinge în vreun fel oarecare curăţia, fără retragere; şi nu se poate învrednici de convorbirea cu Dumnezeu şi de vederea Lui până ce se află în convorbire cu oamenii şi îi vede pe ei. De aceea, cei ce şi-au făcut o grijă din a se pocăi de greşalele lor, a se curăţi de patimi şi a se bucura de convorbirea cu Dumnezeu şi de vederea Lui ― care este capătul de drum şi ţinta celor ce petrec după Dumnezeu, şi arvuna, ca să zic aşa, a moştenirii veşnice a lui Dumnezeu ― urmăresc cu toată sârguinţa liniştirea şi socotesc drept lucrul cel mai folositor să se retragă şi să ocolească pe oameni, cu toată simţirea sufletului. începutul lor în viaţa de liniştire este plânsul, ocărârea şi dispreţuirea de sine, pentru care, spre a le face în chip cât mai curat, iau asupra lor privegherile, starea în picioare, înfrânarea şi osteneala trupească al căror sfârşit de obşte este râul de lacrimi ce porneşte din ochii celor ce cugetă cele smerite întru frângerea inimii. Căci precum în cei ce tind spre curăţie şi o dobândesc prin fapte, sfârşitul este pacea din partea gândurilor, aşa în aceia sfârşitul este, cum am spus, curgerea lacrimilor.

Iar de aici începe mintea, în chip firesc, să pătrundă în firile lucrurilor şi să vadă măiestria lui Dumnezeu. Lucrul ei este, de acum, să prindă şi să contemple înţelesul dumnezeiesc al puterii, al înţelepciunii, al slavei, al bunătăţii şi al celorlalte câte sunt în Duhul lui Dumnezeu. Ea pătrunde totodată în tainele Scripturii, gustă bunătăţile mai presus de lume şi se face încăpere a iubirii lui Dumnezeu. Ea pătrunde totodată în tainele Scripturii, gustă bunătăţile mai presus de fire, se bucură de frumuseţile mai presus de lume şi se face încăpere a iubirii lui Dumnezeu. Şi aşa e cuprinsă de dor, se bucură şi se veseleşte, alergând spre capătul din urmă al virtuţilor, spre dragostea Făcătorului a toate. Nu mai pătimeşte şi nu se mai teme de nici o rătăcire prin cele de aici, deşi are de suferit unele lunecări şi porniri păcătoase şi mişcări necuviincioase din multe pricini, ca una ce e schimbăcioasă. Dar din acestea trebuie să se reculeagă, depărtând de la ea orice descurajare. Mintea acestora, înaripându-se cu nădejdea iubirii de oameni a lui Dumnezeu, zboară spre cele dumnezeieşti, îndeletnicindu-se cu lacrimile, cu rugăciunea şi cu celelalte nevoinţe pomenite, şi se desfată cu raiul dumnezeiesc al dragostei, atâta cât îi este cu putinţă. Nu mai vede nimic altceva, nici chip, nici grosime, nici înfăţişare, nici altceva peste tot, ca să grăim pe scurt, afară de lacrimi, de pacea dinspre gânduri şi de dragostea lui Dumnezeu. Căci prin acestea se păstrează şi neîmprăştierea minţii şi se dăruieşte şi mântuirea sufletului. Căci stă de veghe cumpătarea şi se roagă în Hristos Iisus, Domnul nostru.

Şezând în chilia ta, mintea ta să aibă îndrăznire către Dumnezeu întru smerenie: smerenia pricinuită de nevrednicia şi de nimicnicia ta; îndrăznirea pentru dragostea nemicşorată a lui Dumnezeu şi pentru neţinerea minte a răului de către El. şi sufletul e ridicat la cinste înaintea lui Dumnezeu, când, măcar că se recunoaşte păcătos, totuşi îndrăzneşte în iubirea de oameni a lui Dumnezeu şi se socoteşte atârnat de El. de aceea, porunceşte şi Sfântul Pavel, zicând: «Să ne apropiem cu îndrăznire de tronul harului». Căci îndrăznirea către Dumnezeu este un fel de ochi al rugăciunii, sau o aripă, sau o atârnare minunată. Nu are îndrăznire cineva, când socoteşte că ar fi bun ― să nu fie!, fugi de acest gând ― ci când zboară spre nădejdea dumnezeiască, înaripat de gândul negrăitei iubiri a lui Dumnezeu şi al uitării răului de către El. roagă-te, deci, cu îndrăzneală în cuget smerit, hrănit de nădejdi bune în Dumnezeu, întru Hristos Iisus, Domnul nostru, precum s-a zis. Trebuie să cauţi pururi cu grijă cele ce izbăvesc trupul şi mintea de tulburare. Iar acestea sunt: mâncarea măsurată, băutura uşoară, somnul scurt, starea în picioare după putere, plecarea genunchilor pe cât se poate, într-o înfăţişare de smerenie, haină neluată în seamă, cuvânt puţin, cât e de trebuinţă, culcarea pe jos, şi toate celelalte câte îmblânzesc în parte trupul. iar deodată cu acestea trebuie să te îndeletniceşti cu toate câte trezesc mintea şi ajută la alipirea ei de Dumnezeu. Iar acestea sunt: citirea Sfintei Scripturi şi a sfinţilor tâlcuitori ai ei, dar şi aceasta cu măsură; psalmodierea cu pătrunderea înţelesului; cugetarea la cele spuse în Scripturi şi la minunile văzute în zidire; rugăciunea cu gura până ce sfântul har al Duhului o va mişca în chip simţit din inimă; căci atunci e altă sărbătoare şi timpul altei prăznuiri, negrăită din gură, ci lucrată în inimă prin Duhul.

Iar până atunci îndeletniceşte-te cu cele spuse aşa: pleacă-ţi genunchiul de câte ori poţi şi roagă-te, şezând aşa; îngreunându-te de rugăciune, treci la citire, precum s-a zis; pe urmă iarăşi revin-o la rugăciune. Şi îngreunându-te iarăşi de ea, ridică-te la puţină cântare; şi apoi revino din nou la rugăciune. Şi iarăşi îngreunându-te, întoarce-te la îndeletnicirea mai înainte pomenită, cu măsură; şi apoi iarăşi dăruieşte-te rugăciunii. Foloseşte-te puţin şi de un lucru de mână, pentru alungarea plictiselii, cum ai auzit de la Sfinţii Părinţi. Dar pururea, în toată lucrarea ta cea după Dumnezeu, de dimineaţă până dimineaţă, să stea la locul de frunte rugăciunea. Toate celelalte îndeletniciri să fie folosite, cum s-a zis, din pricina îngreunării la rugăciune. Iar când vine mila în suflet şi harul Duhului face să ţâşnească din inimă rugăciunea ca dintr-un izvor, atunci mintea să se îndeletnicească numai cu rugăciunea şi cu vederea în raiul dragostei dumnezeieşti.

Gândul tău, întorcându-se înăuntru tău, să cugete şi să privească la locul acela al inimii de unde curge lacrima, rugându-se netulburat de răsuflarea pe nas. Şi să rămână cât mai mult acolo. Căci e un lucru foarte folositor, care aduce lacrimi multe şi necontenite, desfiinţează robia minţii, pricinuieşte pacea înţelegătoare a sufletului, prilejuieşte rugăciunea şi lucrează împreună cu Dumnezeu la aflarea rugăciunii inimii prin harul Duhului de viaţă făcător, în Hristos Iisus, Domnul nostru.

Autorul acestei scrieri asociază cu rugăciunea săvârşită în inimă mai mult lacrimile. Luminarea dumnezeiască rămâne rezervată numai treptei duhovniceşti celei mai înalte. Dar şi celor ajunşi la ea li se recomandă o anumită rezervă în acceptarea ei. Am avea deci mai întâi un apofatism ca simţire a lui Dumnezeu, care nu e văzut, şi apoi sus de tot, ar fi luminarea. Aceasta înseamnă că rugăciunea în inimă e o rugăciune pătrunsă de o mare simţire. Frica de pedeapsa lui Dumnezeu pentru păcate, parcă îi strânge celui ce se roagă, inima şi stoarce din ea lacrimi. Gândul adunat în inimă intensifică această simţire de durere a inimii, căci prin el subiectul lui e chinuit intens de păcatele sale. Netulburat de nimic altceva, acela cugetă cu toată simţirea numai la păcatele sale. Dar cugetarea la păcatele sale trebuie să fie asociată şi cu dragostea de Dumnezeu cel mijlociu, cu înduioşarea provocată de mila Lui. Aceasta contribuie din nou la intensificarea simţirii inimii, a înmuierii ei, la prefacerea ei în izvor de lacrimi.

Trebuie să ştii, văzătorule, care vezi lucrurile de taină şi te desfătezi de ele, că, precum Dumnezeu şi omul sunt doi, tot aşa sunt două, fie ca gen, fie ca specie, plânsul şi lacrimile. Căci una se deosebeşte mult de cealaltă, măcar că amândouă sunt bune şi dăruite de Dumnezeu şi ne câştigă bunăvoinţa lui Dumnezeu şi moştenirea hărăzită de ea. Plânsul are ca izvor frica de Dumnezeu şi întristarea, iar lacrimile, dragostea dumnezeiască şi pe Dumnezeu. Cel dintâi nu veseleşte firea prea mult, cele de al doilea veselesc mult şi mai presus de fire. Cel dintâi este al începătorilor, cele de al doilea, ale celor ajunşi la desăvârşire prin har.

Aici se face deosebire între plâns, sau tânguire, care e produs mai mult de gândul la păcate, şi între lacrimi, ca produse mai mult de dragostea de Dumnezeu. Dar acestea două sunt totuşi total separate. În lacrimile produse de dragostea de Dumnezeu nu se uită păcatele pe care Dumnezeu le-a iertat cu milostivire, iar în plânsul pentru păcate nu lipseşte total încrederea în mila iertătoare a lui Dumnezeu.

Cinci sunt lucrările liniştii: rugăciunea, sau pomenirea neîncetată a lui Iisus, introdusă prin respiraţia în inimă, fără nici un fel de gând, ceea ce se izbuteşte prin înfrânarea deobşte a pântecelui, a somnului şi a celorlalte simţuri, înăuntrul chiliei, cu ajutorul smereniei.

Înainte s-a vorbit totuşi de introducerea unui gând în inimă. Dar acela a fost gândul la păcate, sau la mila lui Dumnezeu. Gândurile care nu trebuie introduse în inimă sunt gândurile la lucrurile din afară, trebuincioase hranei, plăcerilor, gânduri de slavă, gândurile grijilor. Acestea ţin mintea în afară. Gândul la păcate şi la Dumnezeu o ajută să intre şi să rămână înăuntru, în inimă, şi lângă Dumnezeu.

Puţină cântare şi citire din Dumnezeieştile Evanghelii şi din Sfinţii Părinţi şi din capetele despre rugăciune, mai ales ale Noului Teolog, ale lui Isihie şi Nichifor; cugetarea la judecata lui Dumnezeu, la moarte şi la cele asemenea; în sfârşit, puţin lucru de mână. Şi iarăşi trebuie să se facă întoarcerea la rugăciune, chiar dacă lucrul acesta cere o oarecare silire, până ce mintea se va obişnui să lepede împrăştierea de la sine prin gândul la Domnul şi prin neîncetata consimţire cu osteneala inimii. Aceasta e lucrarea monahilor începători care voiesc să se liniştească. Deci, unul ca acesta trebuie să nu iasă des din chilie, să se ferească de orice convorbire şi privire, afară de cazul unei mari trebuinţe. Dar, şi atunci, să o facă cu luare aminte, cu pază şi cât mai rar. Pentru că nu numai începătorilor, ci şi celor ce-au înaintat unele ca acestea le pricinuiesc împrăştiere.

Rugăciunea aceasta făcută cu luare aminte, fără gândul la ceva, prin cuvintele: «Doamne Iisuse Hristoase, Fiul lui Dumnezeu», înalţă mintea în chip nematerial şi cu totul negrăit spre însuşi Domnul cel pomenit, iar prin : «miluieşte-mă pe mine», o face să se întoarcă la ea însăşi, nesuferind să nu se roage pentru sine. Dar cel ce a înaintat în dragoste, se îndreaptă prin experienţă numai spre Domnul, pentru că a luat încredinţare despre lucrul al doilea (despre iertare). De aceea, Părinţii nu ne dau totdeauna rugăciunea întreagă, ci unul întreagă, cum e Gură de Aur, altul pe «Domnul Iisus», ca Pavel, care a adăugat: «în Duhul Sfânt», (I Corinteni 12, 39), vorbind de rugăciunea din timpul când inima primeşte lucrarea Duhului Sfânt, prin care se şi roagă; aceasta e rugăciunea celor ce au înaintat, deşi încă nu până la desăvârşire, care este iluminarea. Iar Sfântul Ioan Scărarul zice: «Loveşte pe vrăjmaş cu numele lui Iisus» şi «Pomenirea lui Iisus să se lipească de răsuflarea ta», şi nu mai adaugă nimic. Dar e îngăduit şi începătorilor să se roage uneori cu toate cuvintele rugăciunii, alteori să se roage în minte cu o parte a ei. Să nu schimbe însă des felul rugăciunii, ca să nu pătimească o împrăştiere prin aceasta.

Stăruind în metoda amintită a rugăciunii curate, chiar dacă nu în chip curat, din pricina închipuirilor cu care este obişnuit şi a gândurilor ce i se fac piedică, cel ce se nevoieşte ajunge la obişnuinţa de a se ruga nesilit, de a stărui cu mintea în inimă şi de a nu o introduce în chip silit prin inspirarea aerului, ca pe urmă să sară îndată de acolo şi să se roage de la sine. Aceasta este şi se numeşte rugăciunea inimii.

Rugăciunea inimii se numeşte abia aceea care nu se face în chip silit, prin introducerea forţată a minţii în inimă. Căci în acest caz mintea nu poate sta mult în inimă, neavând obişnuinţa statorniciei în gândul interiorizat la Dumnezeu. Rugăciunea inimii, ca stăruire de la sine a minţii în inimă şi în gândul la Dumnezeu, din interiorul ei, cere de aceea pentru agonisirea ei, multă deprindere.

Ei îi premerge o anumită căldură în inimă, care izgoneşte gândurile ce împiedică rugăciunea curată amintită să se împlinească în chip desăvârşit. Şi, aşa stăruind mintea se roagă neîmpiedicat în inimă. Iar într-o astfel de căldură şi rugăciune, dragostea faţă de Domnul Iisus cel pomenit se naşte în inimă în aşa fel încât încep să curgă cin ea din belşug şi lacrimile dulci din dorul lui Iisus cel pomenit.

Deci, pentru a se învrednici cineva de acestea, şi de toate cele de după ele, pe care nu e vremea să le spunem acum, trebuie să se sârguiască, cum s-a zis, să aibă frica lui Dumnezeu înaintea ochilor, împreună cu pomenirea lui Iisus înăuntrul inimii şi nu simplu în afară. În felul acesta se depărtează uşor nu numai de la faptele cele rele ci şi de la gândurile patimilor şi sporeşte până acolo încât se umple de încredinţarea dragostei lui Dumnezeu faţă de sine. Dar, să nu caute el însuşi să vadă arătarea Lui, ca să nu primească pe cel ce, fiind întuneric, se preface a fi lumină. Iar când, fără să caute mintea vede o lumină, să nu o primească, dar nici să o lepede, ci să întrebe pe cel ce are putere să înveţe, şi să afle astfel adevărul. Şi dacă află pe cineva care să-l înveţe, nu numai după cum a cunoscut din Dumnezeiasca Scriptură, ci fiindcă a pătimit în chip fericit şi el însuşi iluminarea, să dea mulţumire lui Dumnezeu. Dacă nu, e mai bine să nu o primească, ci să alerge cu smerenie la Dumnezeu, socotindu-se pe sine nevrednic de o astfel de vedere, precum am învăţat şi în privinţa aceasta de la Părinţi, chiar dacă în unele scrieri ale lor arată semnele luminii amăgitoare şi neamăgitoare.

Precum cel ce voieşte să înveţe a săgeta, nu întinde arcul fără un semn, aşa cel ce vrea să înveţe a se linişti, să aibă ca semn blândeţea necontenită a inimii, netulburând şi netulburându-se niciodată pentru nimic, afară de cazul când e vorba de dreapta credinţă. Iar aceasta o poate dobândi uşor, depărtându-se de la toate şi tăcând cât mai mult. Şi dacă i se întâmplă vreodată să nu facă aşa, să se căiască îndată şi să se ocărască pe sine, iar pentru viitor să ia aminte, ca să cheme în linişte ţi în conştiinţă curată pe Iisus, punându-L ca început, cum am zis înainte. Iar înaintând pe cale, să aibă harul dumnezeiesc odihnindu-se în suflet şi nu numai aşa, ci şi odihnindu-i sufletul în chip desăvârşit de dracii şi de patimile care-l supărau înainte, şi veselindu-i-l cu o veselie negrăită. Căci, chiar dacă îl supără iarăşi, nu-l mai înrâuresc, fiindcă nu mai e în tovărăşia lor şi nu mai doreşte plăcerea de la ei. Fiindcă toată dorinţa unuia ca acesta s-a îndreptat spre Domnul, cel ce i-a dat harul Său. Mai este el războit prin îngăduinţă, dar nu prin părăsire. Pentru ce? Ca să nu se înalţe mintea lui, pentru binele ce l-a aflat, ci ca, războit, să ţină în el necontenit smerenia, singura prin care, nu numai că învinge pe vrăjmaşii făloşi, ci se şi învredniceşte de daruri mereu mai mari.

Despre rugăciune şi luare aminte

Cel ce se nevoieşte pe calea virtuţilor trebuie să-şi dea toată sârguinţa pentru a nu fi coborâtă înălţimea sufletului său prin răscoala patimilor. Căci, cum ar putea sufletul, pironit jos de plăcerea trupului, să privească spre lumina minţii înrudită cu el, cu un ochi liber? De aceea el trebuie, înainte de toate, să se nevoiască întru înfrânare, care e străjerul sigur al neprihănirii, şi să se silească a nu lăsa mintea conducătoare să petreacă în gânduri necurate. E nevoie, deci, de toată sârguinţa omului dinăuntru, ca mintea să nu se împrăştie, ci să se pironească de ţinta slavei lui Dumnezeu. Aceasta, ca să scăpăm de judecata Domnului, care zice: «Vai vouă, că sunteţi asemenea mormintelor văruite, care pe dinafară se arată frumoase, dar pe dinăuntru sunt pline de oasele morţilor şi de toată necurăţia. Aşa şi voi, pe dinafară vă arătaţi oamenilor drepţi, iar pe dinăuntru sunteţi plini de făţărnicie şi de fărădelege». De aceea, e nevoie de luptă grea, şi aceasta după lege, cu inima, cu cuvântul şi cu fapta, ca să nu primim în deşert harul lui Dumnezeu, ci precum ceara ia forma lucrului întipărit în ea, aşa şi noi să dăm omului dinăuntru un chip după învăţătura Domnului nostru Iisus Hristos, împlinind, cu fapta, cuvântul spus de Pavel. Căci zice acesta: «V-aţi dezbrăcat de omul cel vechi, împreună cu faptele lui şi v-aţi îmbrăcat cu cel nou, care se înnoieşte cu cunoştinţă după chipul Celui ce l-a zidit pe el». Om vechi numeşte toate păcatele şi toate întinăciunile deosebite la un loc. «Să dăm chip, zice, omului nou întru înnoirea vieţii» până la moarte, ca să ne facem vrednici să zicem cu adevărat: «Nu mai trăiesc eu, ci Hristos trăieşte în mine». E nevoie deci, de multă sârguinţă şi grijă neadormită, ca nu cumva neîmplinind ceva din cele poruncite, nu numai să cădem de la o aşa de mare răsplată, ci să ne şi supunem unor aşa de înfricoşate ameninţări. Dar, când diavolul încearcă să uneltească şi cu multă stăruinţă îşi suflă gândurile sale, ca pe nişte săgeţi aprinse în sufletul ce petrece în linişte şi singurătate şi îl aprinde dintr-odată şi preface amintirile celor odată aruncate de el în statornice şi greu de împrăştiat, trebuie să scăpăm de aceste uneltiri prin trezvie şi luare aminte mai încordată, precum un atlet răstoarnă planurile vrăjmaşilor prin paza cea mai atentă şi prin agerimea trupului.

De asemenea, trebuie să dăm toată grija rugăciunii şi chemării ajutorului de sus pentru surparea vrăjmaşului şi abaterea săgeţilor lui. Aşa ne-a învăţat Sfântul Pavel, zicând: «Peste toate luând pavăza credinţei» şi celelalte. Căci când sufletul, moleşindu-şi stăruinţa şi încordarea cugetării, dă drumul amintirilor întâmplătoare ale unor lucruri la nimereală, atunci, cugetul purtat în chip nestrunit şi nepriceput spre aceste amintiri şi îndeletnicindu-se tot mai mult cu ele, schimbă unele închipuiri înşelătoare cu alte închipuiri înşelătoare şi adeseori sfârşeşte în stricăciunea unor cugetări neruşinate şi nesocotite.

Dar, această nepăsare şi împrăştiere a sufletului trebuie îndreptată şi vindecată printr-o mai strânsă şi mai încordată luare aminte a cugetului şi acesta trebuie făcut să se îndeletnicească pururea cu cele bune. Căci înţeleptul adevărat, având trupul locaş sigur şi cămară de cugetare pentru suflet, fie că se află în târg, fie în adunare, fie la munte, fie la câmp, fie în mijlocul unei mari mulţimi, rămâne statornic în mănăstirea sa naturală, adunându-şi mintea înăuntru şi cugetând la cele cuvenite lui. Fiindcă trândavul, chiar şezând acasă poate rătăci în toate părţile prin gândurile de afară, iar cel ce se află în târg, dar veghează, e ca în pustie, întors numai spre sine şi spre Dumnezeu şi neprimind prin simţuri tulburările ce vin sufletului de la lucrurile văzute.

Drept aceea, cel ce se apropie de Trupul şi Sângele lui Hristos, în amintirea Celui ce a murit şi a înviat pentru noi, trebuie nu numai să se cureţe de toată întinăciunea trupului şi a duhului, ca să nu mănânce şi să nu bea spre judecată, ci să-şi vădească în sine limpede voinţa Celui ce a murit şi a înviat pentru noi, prin aceea că nu se curăţă numai de tot păcatul, ci şi moare păcatului şi lumii şi vieţuieşte lui Dumnezeu. Dintre gândurile rele, unele nu intră deloc în sufletul nostru, dacă ne îngrădim cu multă sârguinţă; altele se nasc înăuntru şi se odrăslesc din pricina lenevirii noastre. Dar dacă punem mâna pe ele din vreme, le înăbuşim degrabă şi le îngropăm. Altele, însă, se nasc şi cresc şi trec în faptele rele şi strică toată sănătatea sufletului nostru, când am ajuns la multă trândăvie. Dacă nu facem primul lucru, e bine să facem al doilea lucru şi anume ca gândurile ce au pătruns odată să le alungăm degrabă şi să nu le îngăduim să zăbovească mai mult, ca să nu ne facă lăuntrul rău. Iar dacă ajungem cu trândăvia până aici, există, prin iubirea de oameni a lui Dumnezeu, o tămăduire şi pentru această trândăvie, şi multe leacuri a pregătit bunătatea cea negrăită şi împotriva unor astfel de răni.

Te îndemn, deci, câtă vreme eşti în trup, să nu dai drumul inimii. Căci precum plugarul nu se poate încrede în vreun rod crescut în ogorul lui, fiindcă nu se ştie ce se va alege de el, înainte de a-l închide în hambarele lui, aşa nici omul nu poate da slobozenie inimii lui atâta vreme cât are suflare de viaţă. Şi, precum omul nu ştie ce patimă îi va ieşi în cale, până la ultima lui răsuflare, aşa nu-i este îngăduit monahului să dea drumul inimii până mai are răsuflare; ci trebuie să strige pururi către Dumnezeu, cerând împărăţia şi mila Lui. Căci, ştiind vicleanul sigur că cel ce se roagă sigur că cel ce se roagă fără împrăştiere lui Dumnezeu, va putea izbândi multe, se sileşte să împrăştie mintea, folosind pricini întemeiate sau neîntemeiate. Dar, noi ştiind aceasta, să ne oştim împotriva duşmanului nostru; şi când stăm la rugăciune şi plecăm genunchii să nu îngăduim nicidecum nici unui gând să intre, nici alb, nici negru, nici din dreapta, nici din stânga, nici scris, nici nescris, afară de cererea către Dumnezeu şi de iluminarea şi de raza de lumină ce-i vine părţii conducătoare a sufletului din cer.

Dar de multă luptă şi e multă vreme e nevoie în rugăciuni, ca să aflăm starea netulburată a cugetului, care e ca un alt cer în inimă, unde locuieşte Hristos, precum zice Apostolul: «Nu ştiţi că Hristos locuieşte în noi?». De vrea cineva să vadă starea minţii sale, să se păzească pe sine de toate gândurile şi, atunci, mintea sa se va vedea pe sine asemenea culorii cereşti a safirului. Nu va vedea însă mintea locul lui Dumnezeu(în sine, până nu se va ridica mai sus decât toate înţelesurile din lucruri, până nu se va dezbrăca de patimi, care o leagă prin înţelesuri de lucrurile sensibile. Şi patimile le va alunga prin virtuţi iar gândurile simple prin vederile duhovniceşti. Şi aceasta iar prin arătarea luminii însăşi.

Mintea îşi câştigă transparenţa pentru Dumnezeu când se eliberează de toate gândurile lucrurilor, care o îngustează şi-i acoperă fiinţa. Mintea eliberată de gânduri îşi descoperă nehotărnicia ei, adâncul ei fără hotar în Dumnezeu ca cel nesfârşit, care nu se poate arăta decât în acest adânc potrivit Lui însuşi. Dumnezeu nu poate lua loc într-o minte îngustată, căci în acest caz e îngustat şi El. iar un Dumnezeu îngustat într-o noţiune scolastică nu mai e Dumnezeu. De aceea mintea, văzându-se pe sine aşa cum este, vede în ea totodată pe Dumnezeu.

E folosită aici deosebirea pe care o face Sfântul Maxim între gândurile simple ale lucrătorilor şi gândurile asociate cu o patimă, sau cu dorinţa de a avea acele lucruri, de a se îndulci de ele. Patimile ca forme ale egoismului sunt alungate prin virtuţile ca forme ale renunţării la sine, iar gândurile simple ale lucrurilor prin «contemplaţie» în Duh, care văd prin lucruri raţiunile dumnezeieşti ale lor ce depăşesc chipurile lucrurilor. Dar mai sus decât ele este vederea luminii lui Dumnezeu însuşi. Mai amintim că pe câtă vreme patimile îngustează sufletul prin caracterul lor egoist, virtuţile îl lărgesc prin tendinţa lor de iubire a lui Dumnezeu şi a semenilor.

Calist Patriarhul

Capete despre rugăciune

● De voieşti să afli adevărul, urmează pilda cântăreţului la chitară: acela îşi apleacă capul şi, aţintindu-şi auzul la cântare, mişcă pana cu mâna. Atunci, îndată coardele lovindu-se între ele, chitara scoate cântarea, iar cântăreţul saltă de dulceaţa cântării.

● Să-ţi fie, iubitorule de osteneală şi lucrătorule al viei, limpede pilda şi să nu te îndoieşti. Căci luând aminte, ca un cântăreţ la chitară, la adâncul inimii, vei vedea cu uşurinţă ceea ce cauţi, pentru că sufletul răpit de iubire la culme nu se mai poate întoarce la cele dinapoi, că «s-a lipit sufletul meu de urma Ta», zice Proorocul.

● Înţelege, iubitule, prin chitară inima; prin coarde simţirile, prin pană mintea, care mişcă cu pricepere desăvârşită simţirea prin pomenirea lui Dumnezeu. Din această mişcare se iveşte în suflet o plăcere negrăită, iar mintea curată face să se arate razele dumnezeieşti.

Simţirile inimii, nu cele trupeşti. E de remarcat această asemănare a rugăciunii lui Iisus cu cântarea. Rugăciunea e o cântare şi de aceea produce o bucurie, căci ea nu e numai repetarea numelui lui Iisus, ci o scufundare în toată lumea nesfârşită de înţelesuri, de iubire şi de dulceaţă, cuprinsă în El. ea e o mişcare în această lume de armonii şi de aceea este mereu nouă. Inima vibrează de această armonie şi mintea gustă nuanţele ei.

● De nu vom închide simţurile trupului, nu va izvorî în noi apa săltătoare pe care a făgăduit-o Domnul samarinencii. Că cerând aceea apa sfinţită, a aflat înăuntrul ei apa săltătoare a vieţii (Ioan 4, 14). Pentru că, precum pământul are prin fire apa şi în acelaşi timp aceasta curge dan el, la fel şi pământul inimii are prin fire această apă săltătoare şi izvorâtoare. Ea e ca lumina părintească, pe care Adam a pierdut-o prin neascultare.

Aici, bucuria lăuntrică, unită cu lumina, este simbolizată cu o apă săltătoare, deci vie, nestătută, mereu nouă. Ea e atât de unită cu lumina, încât e numită ea însăşi lumină. Căci viaţa aceasta lăuntrică este deschidere spre sensul suprem al existenţei. În ea însăşi e sensul suprem al existenţei. Ea ţâşneşte din inimă nu numai pentru că este unită cu mintea, sau cu înţelegerea, ci pentru că inima curată deschisă spre sens, e deschisă spre sensul şi spre viaţa dumnezeiască nesfârşită. Inima a devenit prin curăţia ei străvezie; aşa cum e deschisă cu sinceritate spre oameni, e deschisă şi spre Dumnezeu, suprema Persoană iubitoare. Pentru aceasta e însă de trebuinţă ca omul să nu fie alipit prin simţuri de lucrurile din afară, prea captat de plăcerile şi interesele trupeşti pe care doreşte să le satisfacă prin ele. Ochiul închis spre cele dinafară, se deschide spre cele nesfârşite, care vin în valuri în raza înţelegerii.

● Precum izvorăşte apa dintr-un izvor nesecat, aşa izvorăşte şi apa vie şi săltătoare din suflet. Aceasta fiind sălăşluită şi în sufletul lui Ignatie, l-a făcut să zică: «Nu este în mine foc iubitor de materie, ci apă lucrătoare şi grăitoare».

● Asemănatu-s-a trezvia fericită şi de trei ori lăudată, mai bine zis înţelegătoare a sufletului, cu apa ce saltă şi izvorăşte din adâncul fără fund al inimii. Şi, pe de o parte, apa ce ţâşneşte din izvor, umple izvorul însuşi, aşa zicând, mişcându-se, e pururi mişcată prin Duhul, umple întreg omul dinăuntru de roua dumnezeiască şi de Duh, iar pe cel dinafară îl face arzător.

Însăşi trezvia sau veghea la cele dinăuntru este o apă izvorâtoare din adâncul inimii, scufundat în abisul nesfârşit al lui Dumnezeu. Căci veghea aceasta e activă, este un scafandru în oceanul tot mai adânc. Fiind ea însăşi vie, e ea însăşi mereu nouă, hrănitoare cu alte şi alte înţelegeri pe care le primeşte de la Dumnezeu. E greu să desparţi această veghe de conţinutul ei mereu nou. Într-un fel e ea însăşi întreţinută de adâncul inimii, susţinută de el.

Apa aceasta a vieţii şi a luminii, sau a bucuriei şi a înţelegerii, pe de o parte e mişcată de Duhul Sfânt, deci de dincolo de om; pe de alta se mişcă ea însăşi, fiind mişcată de Duhul, adică omul simte că se mişcă el însuşi în planul înţelegerii şi al bucuriei. Libertatea Duhului nu stânjeneşte libertatea omului, ci o sporeşte. Subiectul dumnezeiesc se întâlneşte cu subiectul omenesc şi-l face ca el însuşi să primească mişcarea şi să şi-o însuşească. Apa aceasta îi umple inima, ca pe un izvor din care sau prin care izvorăşte; dar umple şi toate facultăţile şi simţirile lăuntrice ale omului, iar pe omul din afară îl umple de căldură în toate comunicările lui. E înfăţişată în aceste capete o viziune abisală şi liberă a inimii, sau a omului. Omul e subiect de posibilităţi nesfârşite, pentru că îşi are rădăcinile în Dumnezeu, pentru că e deschis Subiectului nesfârşit dumnezeiesc. Dumnezeu, nesfârşit în viaţa şi în înţelesurile Lui, poate comunica omul mereu ceva nou din ele, iar omul şi le poate însuşi, experiindu-se pe sine ca subiect nesfârşit în aceste posibilităţi ce-i vin din legătura cu Dumnezeu., dar şi le însuşeşte el însuşi, în mod liber. Omul se poate ruga neîncetat, pentru că în rugăciunea sa e deschis vederii lui Dumnezeu Cel nesfârşit.

● Mintea care s-a curăţit de cele din afară şi şi-a supus simţurile în întregime, prin virtutea cu fapta, rămâne nemişcată ca şi osia cerului, privind spre adâncul inimii, ca spre centru; şi stăpânindu-şi capul priveşte acolo, având ca nişte sonde razele înţelegerii, care scot de acolo înţelesurile dumnezeieşti şi supun toate simţurile trupului.

Mintea care s-a curăţit de impresiile din afară şi şi-a făcut simţurile supuse, obişnuindu-le să slujească numai virtuţilor desprinse prin fapte statornice (înfrânare, răbdare, hărnicie prin slujirea iubitoare a altora, smerenie, etc.), şi-a deschis privirea spre adâncul inimii care se adânceşte în adâncul nesfârşit al lui Dumnezeu şa izvorăşte mereu înţelesuri însoţite de bucurie din nesfârşitul dumnezeiesc străveziu prin el. De aceea nu se mai mişcă din această privire, ci rămâne nemişcată în mişcările sale ca axa cerului între aştri, sau ca un spaţiu interplanetar rămas acelaşi între planete. Dar mintea rămâne nemişcată numai pentru că priveşte în acelaşi adânc. Dar în alt fel, se afundă tot mai mult în privirea lui.

● Nimeni dintre cei neintroduşi, sau care au nevoie de lapte (I Corinteni 3, 2), să nu se atingă de astfel de lucruri oprite, până n-a venit timpul. Pe unii ca aceştia, care au căutat înainte de vreme cele proprii unui anumit timp, şi s-au sârguit să intre într-un părut liman al nepătimirii cum nu se cuvine, Sfinţii Părinţi i-au socotit că fac un lucru nebunesc şi nimic mai mult. Căci este cu neputinţă să citească o scrisoare cel ce nu cunoaşte încă literele.

● Mintea care s-a curăţit prin trezvie, uşor se întunecă, dacă nu se desface cu totul de ocuparea cu cele din afară prin pomenirea continuă cu Iisus. Iar cel ce a unit făptuirea cu contemplarea, prin păzirea minţii, nu e abătut de zgomote; nu se clatină (de tulburări având sau nu având vreun înţeles). Căci sufletul rănit de dragostea lui Hristos, urmează Acestuia ca unui frăţior.

Trezvia curăţă mintea de toate chipurile celor din afară, pentru că ea constă propriu zis în atenţia exclusivă la Iisus, sau la Dumnezeu. Dar deplin se curăţă mintea numai dacă încetează cu totul de a se mai ocupa cu plăcere de chipurile celor din afară, ocupându-se continuu cu pomenirea lui Iisus.

● Se poate întâmpla că cei ce petrec în lume pot opri patimile şi săriturile de la una la alta, sau se pot opri din gândirea la ele după cuvântul: «Opriţi-vă şi cunoaşteţi». Dar e cu neputinţă să le şteargă sau să le desfiinţeze. Viaţa pustnicească le poate însă dezrădăcina cu totul.

● Dintre apele săltătoare, una are o mişcare mai iute; alta, liniştită şi mai zăbavnică. Cea dintâi nu poate fi tulburată cu uşurinţă, pentru repeziciunea mişcării. Dacă e tulburată pentru puţin timp, uşor se curăţă iarăşi, având o astfel de mişcare. Dar curgerea încetinindu-se, apa se face foarte mică, şi nu numai că se şi tulbură uşor, dar aproape că rămâne nemişcată. Ea are nevoie atunci de o curăţire din nou, ca să zicem aşa, de o nouă punere în mişcare.

Ape săltătoare în inimă, sau din Duhul Sfânt prin inimă, e viaţa de bucurie şi de înţelegere mereu nouă în oceanul nesfârşit al vieţii dumnezeieşti. Aceasta, deşi implică o statornicire a privirii minţii în inimă şi prin transparenţa ei în Dumnezeu, e totuşi mişcătoare prin înaintarea la noi şi noi înţelesuri şi bucurii în oceanul dumnezeiesc şi în comuniunea cu Persoana purtătoare† Lui. Când mişcarea aceasta este plină de atenţie vie, ea poate fi tulburată de chipurile venite din afară şi din ispitele care o cheamă spre plăcerile ce-i pot fi oferite de ele. Dar când această mişcare a minţii în noile înţelesuri şi bucurii ce-i vin prin inimă, lâncezeşte, ea poate fi tulburată uşor de chipurile din afară şi oprită cu totul.

● De voieşti să afli cum trebuie să te rogi, priveşte la sfârşitul luării aminte şi al rugăciunii şi nu vei rătăci. Căci acest sfârşit este, iubitule, străpungerea continuă, zdrobirea inimii, iubirea faţă de aproapele. Iar contrariul este în chip vădit, gândul poftei, şoapta bârfelii, ura faţă de aproapele şi de toate cele asemenea acestora.

Oricât s-ar părea că omul duhovnicesc este cel ce se adânceşte în inima sa şi în vederea lui Dumnezeu prin ea, cu ocolirea celor din afară, semnul adevăratei vieţi spirituale se vede, pe de o parte în zdrobirea inimii pentru poftele egoiste satisfăcute şi pentru relele făcute, iar pe de altă parte în iubirea faţă de aproapele. Propriu-zis nu ieşirea din legătura cu cele din afară e cerută, ci curăţenia, bunătatea pusă în legăturile cu oamenii.

● Între cele ce sunt de făptuit, lucrul cel mai însemnat este cunoştinţa, iar în cele de contemplat, neştiinţa cea mai presus de fire. Acestea însă, fără Duhul adevărului şi fără Duhul cunoştinţei în suflet, nu se pot săvârşi şi dobândi cum se cuvine.

Nu poţi face nici o faptă cum trebuie fără cunoştinţă. Dar nu cunoşti nimic cum trebuie, fără să-ţi dai seama de taina care persistă în tot ce cunoşti. Nu poţi cunoaşte o persoană în ceea ce are ea propriu, fără să intuieşti în ea ceea ce nu se poate defini. Nu poţi să-ţi dai seama de ceea ce este Dumnezeu, dacă nu simţi taina Lui mai presus de toate definiţiile în care te sileşti să-L prinzi. Neştiinţa aceasta este mai presus de tot ce cunoşti, e mai presus de minte. Deci nu există făptuire oarbă şi nici cunoştinţă adevărată lipsită de taină, de neştiinţă mai presus de cunoaştere. Astfel nu se poate face o despărţire clară între făptuire şi cunoştinţă, dar nici între cunoştinţă şi necunoştinţă. Chiar prin necunoştinţă se cunoaşte ceva. Cunoştinţa împreunată cu recunoaşterea tainei, îmbogăţită prin sesizarea tainei, însoţită de respectul tainei, e la baza oricărei făptuiri drepte.

Nu poţi avea cunoştinţa îmbinată cu neştiinţa superioară, adică intuirea adevărată a realităţii, fără Duhul adevărului, care e în acelaşi timp Duhul cunoştinţei şi al tainei, sau al neştiinţe mai presus de cunoştinţă şi prezentă în cunoştinţă. Numai Duhul te ajută să cunoşti ceea ce poţi deveni şi deci să şi făptuieşti în acest scop; dat tot El face să ţi se deschidă sufletul pentru ceea ce este mai presus de cunoştinţa ce se poate exprima. Şi mai ales în intuirea a ceea ce nu putem defini, ne dăm seama că cunoştinţa adevărului întreg nu este de la noi, nu-i din efortul nostru.

Atât bucuria inimii cât şi întristarea opusă bucuriei sunt în mod vădit roade ale Duhului, căci «roada Duhului este bucuria» (Galateni5, 22); dar şi că Dumnezeu dă unora duh de căinţă plină de străpungere (Romani 11, 8). Ca să spun pe scurt, după Sfinţii Părinţi, atâta putere are Sfântul şi de viaţă făcătorul Duh, că El conlucrează şi la cele ale virtuţii, dar şi la dispoziţiile văzute opuse între ele, cum am zis că Scriptura Îl numeşte pe El şi foc şi apă, care sunt cu totul opuse între ele.

Îl numeşte astfel pentru ajutorul dat de Duhul la toate bunătăţile şi frumuseţile din suflet şi pentru lucrarea Lui de viaţă făcătoare şi întăritoare în toate acestea. Pentru aceasta şi numeşte Scriptura acest izvor când la singular, când la plural. Mântuitorul i-a zis şi El atât izvor cât şi râuri. De aceea, se şi împarte începutul (de râuri) şi înaintează în toate virtuţile. Şi, întregul se face ca un suflet de fire nouă al sufletului, care se împărtăşeşte de El. căci îi dă acestuia o viaţă mai presus de fire şi îl mişcă spre toate cele ce trebuie făcute şi spre cele ce se petrec şi îl desăvârşeşte precum se cuvine. Eu presupun că şi piatra care a fost lovită a fost lovită de toiagul legiuitorului Moise şi a izvorât mai presus de fire râuri de apă, este inima împietrită din pricina învârtoşării. Din aceasta, când Dumnezeu o loveşte, rănind-o şi străpungând-o, în loc de toiag cu cuvinte, puterea Duhului scoate, mişcând-o în chip fericit, pâraie de viaţă făcătoare, ajutând-o astfel spre toate faptele mari şi potrivite, făcând vii, am putea zice, o singură apă dup fire pe cei mulţi şi nesfârşiţi care se împărtăşesc de ea. Minunată cu adevărat este această piatră, care fiind purtată de o singură căruţă, a răspândit, izvorând din ea, apă cât au putut să poarte milioanele şi nenumăratele căruţe. De unde are ea această putere atât de mare şi în ce pământ umed se aşează, ca să o poarte?

Este numită astfel inima purtată de un singur trup, de trupul lui Hristos, dar şi de trupurile altor oameni care au răspândit din inima lor apa Duhului Sfânt, sau apa credinţei. Aceasta este Tradiţia vie: inimile purtătoare şi răspânditoare ale apei Sfântului Duh. Nu prin cărţi s-a ţinut Tradiţia vie, ci prin inimi. Cărţile au fost mărturie acestei lucrări de transmitere a Tradiţiei vii. Inima este înviorată prin apa Duhului, dar ca să poată fi înviorată trebuie să aibă şi ea o capacitate pentru aceasta. Trebuie să fie capabilă de simţire, de dăruire în iubire către Dumnezeu şi către semeni.

Dacă ne-am învrednicit de atâta cinste de la Dumnezeu, ca să avem putinţa să sădim în noi, imitând pe Dumnezeu, raiul dumnezeiesc, necunoscut cu simţurile din afară, dar cunoscut cu mintea, rai mai presus cu mult decât cel dinainte, potrivit celor spuse, şi care ne dă o mare fericire fiind mai presus de orice înţelegere a celui ce n-a pătimit această sfinţită vrednicie, să ne dăruim cu evlavie şi cu dreaptă credinţă de la început liniştirii, prin porunci, şi prin aceasta lui Hristos, Dumnezeu cel în Treime. Iar rămânând astfel, cu vederea care adună cugetările şi înţelesurile mai înainte spuse, ba şi învăţăturile despre Dumnezeu, şi le sădeşte pe acestea în inimă ca în Dumnezeu, să-L înduplecăm prin rugăciunea cuvenită să lase Duhul Lui, cu tot ce este în El, în noi şi să izvorască în noi înţelesuri dumnezeieşti şi mai presus de lume, cărora le poţi spune şi râuri. Căci «cel ce crede în Mine, râuri de apă vie vor curge din inima lui», zice ucenicul cel iubit, despre Duhul pe care aveau să-L primească «cei ce vor crede în El» (Ioan 7, 38).

V

Dumnezeu suflă în Adam suflare de viaţă ― harul Duhului de viaţă făcător şi aşa s-a făcut Adam om desăvârşit; căci s-a făcut «spre suflet viu» şi nu spre suflet simplu. Fiindcă nu e suflet al omului Duhul lui Dumnezeu, ci spre suflet, care viază duhovniceşte. Pentru că Duhul Sfânt al lui Dumnezeu se face cu adevărat suflet sufletului, care vieţuieşte cum trebuie să vieţuiască sufletul cuvântător (raţional) şi de chip dumnezeiesc.

Dar nerămânând Duhul lui Dumnezeu împreună cu sufletul, sau din nefericire depărtându-se, s-a pierdut şi chipul dumnezeiesc al vieţii, demn de sufletul raţional şi s-a introdus din nenorocire cel al dobitocului sau al fiarei. Căci fără Dumnezeu nu putem face nimic din cele cuvenite, deci fără a fi în Duh şi în Hristos. De aceea, s-a făcut Adam om fără lipsuri, adică întreg, întreg, întrucât nu s-a făcut simplu «cu suflet», ci «cu suflet viu», când a suflat Dumnezeu în el «suflare», ca să fie «viaţă» în sufletele cuvântătoare.

Duhul Sfânt nu se face însuşi sufletul omului. În acest caz omul ar fi una cu Dumnezeu în înţeles panteist şi păcatele săvârşite de om ar fi şi ale lui Dumnezeu, sau nu s-ar mai putea face nici o deosebire între bine şi rău. Dar fără o prezenţă şi o lucrare a Duhului dumnezeiesc în sufletul omului, acesta n-ar putea duce o viaţă conformă cu raţiunea lui. Omul are în sufletul lui o raţiune şi o libertate, dar ele nu pot funcţiona în modul deplin cerut de ele, decât în unire cu Dumnezeu, decât adăpându-se din apa vie a Duhului dumnezeiesc. Este ceva analog cu faptul că omul are plămâni sau ochi, dar fără aer şi lumină, nici plămânii, nici ochii n-ar putea să-şi exercite funcţiile. sufletul este o floare, dar floarea are nevoie de soare şi de ploaie pentru a creşte şi să-şi pună în valoare toată frumuseţea şi rodnicia virtuală a ei. Omul este o fiinţă cuvântătoare virtual, dar trebuie să aibă cu cine vorbi ca să pună în valoare această capacitate. Şi vorbirea lui cea mai serioasă este cea pe care o are cu Dumnezeu, deci şi gândirea, sau raţiunea sa în funcţiunea ei cea mai serioasă. De aceea sufletul raţional sau cuvântător al omului devine cu adevărat «viu», sau se pune în lucrare numai prin suflarea Duhului în el. de aceea s-a suflat în om lucrarea Duhului în vederea «sufletului viu». Numai astfel omul a putut realiza cu adevărat toate potenţele lui minunate.

Până ce Adam a păstrat în el suflarea Duhului, suflare de viaţă dătătoare a tuturor potenţelor lui, el se mişca printre lucruri cu o mare putere de pătrundere, văzând dincolo de suprafaţa lor organizatorică raţiunile lor în Dumnezeu şi pe Dumnezeu Însuşi. De asemenea el avea puterea de a prevedea cum se vor desfăşura lucrurile, pentru că ştia că se vor desfăşura conform cu marea lui forţă de a le transfigura, de a le face străvezii în frumuseţea revelatoare a adâncimii lor nesfârşite, tainice şi mult grăitoare, în Dumnezeu. De asemenea, ştia cum se vor dezvolta relaţiile dintre oameni: pline de bunăvoinţă, delicateţe, iubire, de comunicativitate mereu nouă. Avea puterea proorocească, pentru că era împreună creator cu Dumnezeu al formelor lucrurilor, ascunse în adâncurile lor.

Lui Dumnezeu îi place să fie cunoscut de altă minte, fie ea chiar creată, în înţelepciunea şi puterea Lui arătată în creaturi, dar deschisă prin creaturi în adâncimile ei nesfârşite şi în revelări mereu noi. Îi place ca cineva să prevadă împreună cu El bunătăţile ce le va descoperi neîncetat, aşa cum unui tată îi place ca copilul lui să ştie că el îi va face în viitor mereu alte şi alte daruri şi prin aceasta să-şi împrospăteze şi să-şi sporească mereu iubirea faţă de el.

Să privim, după puterea noastră, deosebirea între lucrarea Duhului Sfânt şi cele ce ţin de ea şi între lucrarea naturală a noastră şi cele ce ţin de ea şi între lucrarea naturală a noastră şi cele ce aparţin ei. Vom vedea îndată că nu e cu putinţă ca noi să fim în pace numai prin lucrarea noastră naturală. Căci pacea este roada adevărată a Duhului, ca şi iubirea şi bucuria duhovnicească; este roada adevărată a Lui, pentru ca cei părtaşi de El să se poarte cu îndelungă răbdare şi cu blândeţe şi să fie în întregime plini de bunătate şi să facă parte şi celor apropiaţi din bogăţia Lui.

Nici o lucrare naturală a noastră nu e despărţită, de la sine, de vreo pornire sufletească, fiind mişcarea vreunei părţi a iuţimii. Dar nici fără voinţă nu se mişcă vreo lucrare a noastră, iar voinţa în cel făptuitor atârnă de poftă, precum în cel contemplativ de dorinţă. De aceea în nici o lucrare naturală a noastră nu pot fi stinse pofta şi mânia, dacă vrea să se împlinească precum se cuvine.

Lucrarea mai presus de fire a Sfântului Duh în inimă nu-şi are naşterea nicăieri în fire, ci este o arătare neînţeleasă în cei miluiţi de El. de aceea, ea se mişcă, sau, ca să spun altfel, se aprinde, în chip vădit, fără să vrem. Pentru aceasta nu are nevoie de nimic din ale noastre, câte sunt de trebuinţă pentru lucrare, fie că ai numi-o luminare, fie arătare a Duhului. Ea are nevoie numai ca cel părtaş de ea să o privească fără tulburare în inima sa şi să se desfăteze mai presus de fire.

De aceea, lucrarea dumnezeiască, neavând nevoie deloc nici de voinţă, nici de vreo pornire naturală spre a se pune în mişcare, e vădit că pofta şi mânia rămân nelucrătoare în ea. Şi, ca să spunem pe scurt, partea pasională a sufletului (mânia şi pofta) zace aruncată nelucrătoare, lucrând din inimă în chip mai presus de fire numai suflarea Duhului de viaţă făcător. Iar mintea se bucură şi e vie. De aceea, priveşte spre Dumnezeu în pace şi seninătate, cu toată nepătimirea şi cu tot sufletul, aşa cum se cuvine.

Este o analiză şi o concluzie demnă de remarcat a cauzelor şi efectelor lucrării omeneşti şi ale celei dumnezeieşti. Când se mişcă în noi o lucrare bună fără o poftă inferioară şi fără mânie, e semn că e de la Dumnezeu, sau de la Duhul Sfânt. Şi atunci avem o bucurie curată de ea. Prin această bucurie ne-o însuşim, dar constatăm totuşi că nu e de la noi. Iar bucuria este a minţii. Ea simte şi viaţa cea nouă arătată în suflet. Partea pasională a sufletului, sau mânia şi pofta, se află într-o stare de nelucrare. De aici pacea cu care mintea contemplă pe Dumnezeu şi se bucură de lucrarea Duhului din suflet, care a dus la nelucrare, sau la nepătimire, partea lui pasională. Nepătimirea este o astfel de stare de pace, nepasională, care dă putinţa minţii să contemple netulburată pe Dumnezeu, sau chiar şi taina semenilor săi şi a lucrurilor, taină ascunsă tot în Dumnezeu. Dacă în scrierile anterioare se afirma simplu necesitatea curăţirii de patimi şi a dobândirii nepătimirii, pentru ca mintea să poată contempla pe Dumnezeu, aici se explică trebuinţa ca înseşi puterile pasionale ale sufletului să devină nelucrătoare în acest scop, şi modul cum se poate ajunge la aceasta.

În această stare sufletul se află într-o legătură iubitoare cu Dumnezeu, având ca izvor al luminării şi al întinderii spre El pe Duhul, de care se împărtăşeşte în chip fericit din Dumnezeu. Şi astfel, priveşte spre Dumnezeu, deoarece a ajuns la cunoştinţa negrăitei şi mai presus de lumină frumuseţi dumnezeieşti şi iubeşte pe Dumnezeu Cel mai presus de frumuseţe şi se bucură cât nu se poate spune, că cunoaşte pe Tatăl şi moştenirea Domnului Cel atât de nesfârşit, de nehotărnicit şi de necuprins, iar acum şi pe Domnul Însuşi pentru negrăita milă dumnezeiască. Ca urmare, încearcă o pace minunată, văzându-se pe sine, datorită harului, nelipsit în nici un fel de binele cel mai înalt şi mai presus de minte. Iar mânia, potrivit celor spuse, nelucrând, datorită lucrării Mângâietorului ce se mişcă de sine, îndelunga răbdare, blândeţea, împreună cu cea mai mare bunătate sunt în stările ce călăuzesc, potrivit cu le, purtarea sufletului, dat fiind că ele sunt roadele Sfântului Duh, care se împărtăşeşte celor miluiţi. Dimpotrivă, duhul rătăcirii şi al minciunii, deşi pare să se mişte în suflet fără voinţa şi pornirea celui părtaş la el, nu face nici partea pasională să se liniştească, ci o mişcă şi mai mult, şi nu pune în lucrare nici iubirea faţă de Dumnezeu, sau bucuria, sau pacea. Căci minciuna este fără rânduială, schimbătoare şi cu totul străină de pacea şi seninătatea cea după Dumnezeu.

Minunat eşti Doamne, lumină lină a păcii minunate, supra odihnitoare, iubită, minunată prin fire, care bucuri pe cei mulţi, strălucitoare la culme. Mă minunez, Atotputernice, Stăpâne Sfinte, că cel de care te-ai atins prin atingeri negrăite, pentru nesfârşita Ta bunătate, mai trăieşte sieşi şi nu Ţie (II Corinteni 5, 15), Celui mai presus de fiinţă, vieţii de viaţă făcătoare şi izvorului tuturor bunătăţilor şi frumuseţilor. Căci dacă femeia aceea, numai pentru că s-a atins de Tine, ba nici de Tine, ci numai de veşmântul Tău, Mântuitorule, mai bine zis nici măcar de veşmântul Tău, ci numai de ciucurele lui, şi încă pe ascuns, totuşi s-a slobozit îndată de o† viaţă atât de bolnavă şi a primit în chip minunat o viaţă sănătoasă, ce poate să se întâmple, Împărate, aceluia, şi ce viaţă poate primi acela de care Tu, Mângâietorule, te atingi, din bunătate şi în chip vădit, prin atingeri dumnezeieşti negrăite, ca să împlineşti în chip minunat mila Ta cu el? Ştim că, atingându-te cu mâna de soacra lui Petru, s-a stins fierbinţeala ei şi, dobândind sănătate deplină, îndată s-a sculat şi slujea Ţie plină de uimire şi bucurie. Dar atingerea aceea s-a întâmplat femeii o singură dată şi de din afară, căci s-a făcut cu mâna. Dacă deci aceea, pentru ceea ce s-a spus, a dobândit o sănătate atât de deplină, ce ar trebui să se petreacă cu cei de care Te-ai atins nu o dată, ci mereu, noaptea şi ziua, şi aceasta nu din afară, ci în cămara inimii cea mai dinăuntru, cu cea mai mare iubire de suflet şi întărindu-i pe ei în chip vădit în cele ce se întâmplă şi mângâindu-i în cele ce au nevoie şi făcându-le zeci de mii de bunătăţi? Cum, deci, Preaînalte, unii ca aceştia vor trăi loru-şi şi nu mai degrabă în întregime Ţie, aşa cum se cuvine? Mai bine zis, cum , chiar vieţuind numai Ţie, nu s-ar socoti pe ei nenorociţi şi nu şi-ar pleca capetele smeriţi în faţa celor ce i-ar vedea că încetează măcar pentru scurt timp să-şi arate recunoştinţa pentru un astfel de minunat ajutor dat lor prin harul Tău? Slavă Ţie, cu adevărat Preaslăvite, Cel ce slăveşti pe cei smeriţi cu cugetul. Pentru că, dându-le harul, Te afli înrădăcinat în chip minunat în inima lor, ca a unora ce au fost slăviţi. Că Tu Însuţi ai spus limpede, Înţelepciunea lui Dumnezeu, în Solomon: «Am prins rădăcini în popor slăvit, mai mult decât se poate închipui. Pentru aceea, M-am înălţat ca un cedru în Liban» (Înţelepciunea lui Sirah 24, 14) în inimă, «ridicându-mă peste cele de jos», adică pământeşti, «la înălţime, sau pe muntele dumnezeiesc», ajungând la înălţimea înţelesurile dumnezeieşti. Şi mai zice: «Ca un terebint am întins ramurile Mele», se înţelege în cei «am prins rădăcini» prin harul Duhului.

Precum se poate spune că Dumnezeu a prins rădăcini în cei ce-L iubesc, aşa se poate spune că şi ei au prins rădăcini în Dumnezeu. Ba se poate spune aceasta chiar mai mult, căci Dumnezeu îi hrăneşte pe ei cu viaţa adevărată. Prinzând rădăcini în infinitatea lui Dumnezeu, sau tot mai adânc în infinitatea Lui, cresc ei înşişi la infinit în înţelegerea, în viaţa lor, în rodurile ce le aduc. Dar şi Dumnezeu, prinzând rădăcini în ei, îşi arată în ei tot mai mult din infinitatea vieţii Lui şi din rodirea Lui în ei. Chiar înrădăcinarea lui Dumnezeu Cel nesfârşit în om, creând o comunicare intimă între El şi om, face ca în concret omul să nu mai trăiască înăuntru unor margini, ci în nesfârşirea dumnezeiască, participând la ea. În ambele formulări se arată valoarea nesfârşită ce o acordă Dumnezeu omului, perspectiva veşnicei creşteri a acestuia în Dumnezeu, fără a înceta să rămână totuşi om prin natura lui şi prin culoarea ce o dă conţinutului primit din Dumnezeu. Înrădăcinarea aceasta reciprocă şi-a atins suprema adâncime şi s-a făcut pentru veci în Iisus Hristos.

«Şi ramurile mele sunt ramuri ale slavei şi ale harului» (Înţelepciunea lui Sirah 24, 19). Spus-am tot adevărul, însuţi Adevărule, adevărurile de la Sine-ţi, Doamne. Pentru aceasta sufletul curat şi ales Ţie, ca o mireasă, a dorit foarte să şadă cu curăţie în umbra Ta. Şi îndată a şi ajuns sub umbră. Arată-ţi rodul Tău care o îndulceşte cu bogăţie, nu în chip simplu, ci în gâtlejul ei.

Căci nu ajung toţi în chip simplu şi deodată la dulceaţa lui Dumnezeu cu simţirea lor. Departe de aşa ceva. Că atunci când zice «mandragora a împrăştiat mireasma de aromate şi ca o smirnă aleasă a răspândit bunul miros» (Cântarea Cântărilor 7, 13), nu o face aceasta pentru toţi. Şi aceasta o va arăta Sfântul Pavel zicând că «unora Unul şi Acelaşi s-a făcut mireasmă a vieţii spre viaţă, iar altora miros de moarte spre moarte» (II Corinteni 2, 16). La fel şi dulceaţa dumnezeiască, iar de vrei să zici, şi slava lui Dumnezeu văzută odată cu aceasta, nu se lasă prinsă de toţi, ci numai de unii pentru simţirile lor înţelegătoare. Aceştia sunt cei ce se nevoiesc cu liniştea şi care prin împărtăşirea vădită de bunăvoinţa dumnezeiască, au dobândit Duhul de viaţă făcător şi luminător. Şi, îndeobşte, ea se face simţită, pe cât e cu putinţă celor curaţi cu inima.

Termenul de «simţire înţelegătoare» sau de «simţire a minţii», atât de mult folosit de Sfinţii Părinţi înseamnă înţelegere şi experienţă, în acelaşi timp, sau trăire în ambianţa unei prezenţe spirituale şi aflarea unui sens al ei. Înţelegi o persoană când trăieşti în ambianţa ei, când îţi devine interioară şi-i devii interior. Este ca o «pipăire» spirituală a vieţii spirituale a celuilalt, a stărilor, a intenţiilor, a specificului lui sufletesc, concomitentă cu o «înţelegere» a lui. Unii au această «simţire înţelegătoare» mai mult, alţii mai puţin, iar unii aproape de loc. cei din urmă fac impresia unor orbi spirituali, asemenea unora care sunt lipsiţi de gustul mirosului, al auzului. Ei fac impresia unor spirite tocite, tâmpe. De obicei cei ce au «simţirea înţelegătoare» ascuţită pentru semeni, o au şi pentru prezenţa tainică a lui Dumnezeu.

Despre viaţa contemplativă

Viaţa contemplativă este împreună vieţuitoare şi prietenă neîncetată a sfinţitei rugăciuni. Iar amândouă sunt odraslele cele pline de har şi îndumnezeitoare ale sufletului. Pentru aceea sunt fapte cu totul nedespărţite ale sufletului purtat de Dumnezeu şi lucrat de Dumnezeu după rânduială. Din pricina celor spuse, vederea şi rugăciunea sunt atât de unite între ele, încât Părinţii spun în chip unitar de amândouă că sunt faptă şi contemplare (vedere) a minţii:

● Fapta minţii, în lucrarea ei subţire, stă în ocupaţia cu Dumnezeu şi în stăruinţa în rugăciune şi în cele ce-i urmează. Ea se săvârşeşte în partea poftitoare a sufletului şi se numeşte vedere (contemplare). (Isaac Sirul)

Vederea spirituală (contemplarea) o înfăptuieşte mintea tot prin partea poftitoare a sufletului, ca şi vederea sensibilă, pentru că în vedere este un dor de a vedea, de a cunoaşte. Desigur însă că în vederea spirituală, pofta sufletului este ridicată la un nivel spiritual, încât se poate spune, pe de altă parte, că pofta, înţeleasă ca poftă interioară, a încetat. Pofta se extinde pe toate nivelele fiinţei umane, de la nivelul trupesc la cel spiritual.

Avem aici un semn al unităţii, mai mult decât al unirii amândurora, adică al rugăciunii şi al vederii (contemplaţiei).

Între rugăciune şi contemplare nu este numai o unire ca între două lucrări, ci o unitate, prin faptul că au devenit o singură lucrare. Sufletul când se roagă intens lui Dumnezeu, Îl «vede» (contemplă), şi invers, când Îl «vede» (contemplă), se roagă neîmprăştiat. Nu se poate face una fără alta.

Pentru aceea şi adaugă acelaşi că «vederea curăţă lucrarea iubirii sufletului, care este o dorire firească ce limpezeşte partea înţelegătoare a sufletului».

Iubirea adevărată curăţă mintea, ca să poată cunoaşte cu adevărat pe Dumnezeu. Unde lipseşte iubirea este numai egoism; şi egoismul nu permite cunoaşterea şi înţelegerea adevărată a celuilalt şi deci nici a lui Dumnezeu. Dar, la rândul ei, vederea (contemplarea) lui Dumnezeu curăţă dorinţa naturii omeneşti de a-L iubi, de reziduurile egoiste. Avem deci ordinea aceasta:

a) Contemplarea unită cu rugăciunea, întreţinută de poftă;

b) Iubirea curăţită prin contemplare şi rugăciune;

c) Capacitatea minţii de a-L cunoaşte pe Dumnezeu, curăţită de iubire.

Dar contemplarea unită cu rugăciunea, deşi sunt întreţinute de poftă, ţin totuşi de partea contemplativă (văzătoare, cunoscătoare) a sufletului.

● De aceea spune şi Sfântul Maxim: Mintea nu poate fi curăţită fără convorbirea cu Dumnezeu şi fără vederea (contemplarea) Lui. Retragerea, contemplarea şi rugăciunea micşorează pofta şi pricinuiesc chiar încetarea ei; şi partea cugetătoare a sufletului este pusă iarăşi în mişcare binecuvântată, îndreptându-se spre Dumnezeu prin vedere duhovnicească şi prin rugăciune. Întraripează-ţi cugetarea prin citire, contemplare şi prin rugăciune. (Maxim Mărturisitorul)

Contemplarea este totodată convorbire, întrucât este şi rugăciune. În convorbire nu vorbeşte numai omul, ci mai întâi vorbeşte Dumnezeu. Omul aude şi se simte obligat să răspundă; mai întâi se simte obligat să înceapă a răspunde, trecând la rugăciune. În această auzire se contemplă prezenţa lui Dumnezeu şi voia Lui. Aceasta curăţă mintea de pornirea păcătoasă de a se închide în ea însăşi.

Astfel, contemplarea e în toate însoţitoare de mare trebuinţă a rugăciunii. Şi amândouă sunt o lucrare ce ţine de partea înţelegătoare, sau mai bine zis cugetătoare (a sufletului) şi sunt de nedespărţit, când mintea e condusă în chip sănătos. Ele se ajută una pe alta, când cugetarea e sănătoasă şi stăruie în linişte, cu pricepere cunoscătoare.

Vederea (contemplarea) sau conştiinţa prezenţei lui Dumnezeu şi a legăturii cu El prin rugăciune, e «concrescută» cu mintea sau cu cugetarea sănătoasă, sau viguroasă, ce stăruie în linişte şi o apără cu pricepere. Numai când e tulburată de tot felul de griji şi ispite lumeşti, mintea, slăbind şi uitând de sine în sensul rău al cuvântului, nu mai are limpede conştiinţa prezenţei lui Dumnezeu şi nici puterea să stăruie în legătura cu El prin rugăciune. De aceea efortul spre rugăciune şi spre limpezimea conştiinţei prezenţei lui Dumnezeu e şi metoda cea mai bună de însănătoşire a minţii, de refacere a capacităţii de a cunoaşte pe Dumnezeu ca realitate esenţială, prin stăruirea liniştită în contemplarea Lui.

De aceea Părinţii au numit mintea care se roagă fără lucrarea vederii (contemplării) pasăre neînaripată, ca una ce nu e în stare să se înalţe spre Dumnezeu cu simţirile minţii puse în mişcare şi să se despartă cu totul de cele pământeşti şi să se apropie de cele cereşti cu toată vigoarea sufletului. După Sfântul Maxim, contemplarea curăţă mintea, iar starea de rugăciune o înfăţişează golită lui Dumnezeu. Este vădit însă că aceasta o face rugăciunea prin contemplarea minţii, pe care nu ar avea-o, însă, mintea dacă nu s-ar întinde spre vederea lui Dumnezeu pe cât este cu putinţă.

Curăţia minţii se arată în descoperirea tainelor. Apoi, curăţia minţii este desăvârşirea petrecerii în contemplarea cerească, care se mişcă în afara simţurilor prin puterea duhovnicească a lumii de sus, a minunilor fără număr. De aceea, văzătorul se roagă într-un chip înalt, având înţelegerea curăţită prin ştiinţa contemplaţiei. Căci datorită acestei curăţii, el vede pe Dumnezeu, pe cât e cu putinţă, şi ajunge cu adevărat fericit, rugându-se.

Ştiinţa contemplaţiei este o ştiinţă practică, dobândită prin deprindere şi experienţă. În ea văzătorul şi-a curăţit înţelegerea, şi de aceea rugăciunea lui este înaltă.

În privirea făpturilor, în citirea Scripturilor, în cugetarea înţelesurilor cuvintelor rugăciunilor, mintea se desfăşoară şi se ridică la Dumnezeu, trecând pe rând de la una la alta, din puterile şi darurile Lui. Dar când mintea se adună din toate acestea («se înfăşoară»), cugetă la Dumnezeu ca la unitatea nesfârşită. Toate conţinuturile vieţii Lui sunt contemplate deodată în unitatea lor. mintea se simte atunci scufundată în mod superior în adevărul Treimii personale şi în Duhul, sau în puterea ei ce se comunică omului.

Despre smerenie şi contemplaţie

La început, mintea care se întoarce prin har la Dumnezeu, e stăpânită de o stare de descurajare. De aceea, omul în care se află această minte se tânguieşte jelind şi plânge cu durere, zdrobindu-şi pe cât poate inima şi curăţind zi de zi împătimirea ei şi smerindu-se, după cuviinţă, cu toată întristarea. Dobândind astfel prin harul lui Hristos curăţia cuvenită, prin liniştire, şi străbătând cu înţelegere la cele ale înţelegerii şi ajungând la Dumnezeu şi înălţându-se la slava Lui şi privind-o cu încordare, e cuprinsă de a doua descurajare a înţelegerii, după cea dintâi, cu mult mai mare, mai fără ieşire şi mai neîncetată. Prin aceasta dobândeşte o smerenie atât de întărită şi de vădită încât, dacă ar putea, ar ferici pe toţi oamenii, iar pe sine se vede mai rău decât pe oricare; se vede cu o simţire a sufletului în adevăr mai rău decât ceea ce nu există nicidecum. Căci ceea ce nu e, nu poate păcătui, iar pe sine se vede păcătuind pururea.

Dar, văzându-se astfel şi smerindu-se, potrivit cu această simţire, totuşi se bucură mult şi se veseleşte, dar nu de sine ― căci cum ar face aceasta, odată ce se socoteşte păcătuind neîncetat ― ci de Dumnezeu Cel îndurător, care e mai aproape de el decât răsuflarea sa, sau, ca să vorbesc mai lămurit, care scoate din inima lui râuri de lumină cerească şi de pâraie nesecate de minuni ale Duhului, pe care le revarsă în el şi-i umplu mintea de lumină, şi-i spune simplu. «Sunt cu tine» (Ieremia 1, 8).

Când este experiată măreţia şi marea milă a lui Dumnezeu, nu se poate ca sufletul să nu-şi simtă smerenia. Sau smerenia nu se poate naşte în el din experienţa măreţiei şi marii bunătăţi a lui Dumnezeu. De aceea smerenia proprie şi măreţia lui Dumnezeu sunt trăite împreună. Şi drept urmare şi descurajarea de propria micime şi fericirea de apropierea şi mila lui Dumnezeu. Cu cât e simţit Dumnezeu mai aproape, cu atât smerenia este mai mare. În adâncimile nemăsurate ale smereniei, Dumnezeu este simţit mai aproape ca răsuflarea proprie. El Însuşi e simţit ca respirând prin om în adieri de lumină şi de viaţă.

Drept aceea, Dumnezeu îi descoperă acestuia, ca unui prieten taine, în chip lămurit, şi-l umple de bucurie. Iar acestuia îi vine să zică cuvintele lui David: «Nu după fărădelegile noastre ne-a făcut nouă, nici după păcatele noastre ne-a răsplătit nouă» (Psalmi 102, 10); şi după Pavel: «Prin har suntem mântuiţi» (Efeseni 4, 13), măcar că împlineşte toate poruncile dumnezeieşti, pe cât este cu putinţă, şi urăşte toată calea nedreaptă şi se sileşte pe cât se poate să nu lase nimic din cele ce ajută la mântuire. Dar cel ce se cunoaşte văzând în sine această bună simţire şi pătimind-o, încă nu a ajuns la o vedere adevărată, încă n varsă lacrimi neîncetate, încă nu a căzut unitatea credinţei şi nu a dobândit slava adevărului (I Timotei 2, 4). Nu se vede cu adevărat slava dumnezeiască, nici marginea lucrurilor omeneşti. Şi, ca să spun pe scurt, nu a ajuns la ştiinţa raţiunilor dumnezeieşti şi omeneşti în lucruri.

În înţelegerea lucrurilor, în fapte nu sunt numai raţiuni dumnezeieşti, ci şi omeneşti. Desigur, la baza lor sunt raţiuni dumnezeieşti. Omul lucrează cu materialul lui Dumnezeu, dar pune şi raţiunile (judecăţile, cunoştinţele) sale în înţelegerea lucrurilor şi în folosirea lor. Omul răspunde raţiunilor lui Dumnezeu cu raţiunile sale, crescute din acelea, conformându-se cu ele uneori mai mult, alteori mai puţin, alteori deloc. Dar şi în cazul din urmă, el are în faţa sa datele lui Dumnezeu. Cel ajuns la vederea sufletească adevărată, vede însă în chip conştient raţiunile dumnezeieşti ale lucrurilor şi pune în lucrare raţiunile drepte, naturale, ale raţiunii sale, ca răspunsuri corespunzătoare, simetrice, la raţiunile dumnezeieşti. El nu suceşte raţiunile sale şi nu le acoperă pe cele dumnezeieşti.

Nu numai că noi nu suntem în stare să cunoaştem toată puterea şi înţelepciunea lui Dumnezeu, aflată obiectiv în lume, dar nici Dumnezeu n-a pus în puterea şi ordinea ei toată puterea şi înţelepciunea Sa. Lumea nu e desfăşurare văzută, accesibilă, a tot ce se află în Dumnezeu în mod nevăzut, inaccesibil, cum spun atâtea curente filosofice mai mult sau mai puţin panteiste, inclusiv Serghei Bulgakov. Dumnezeu ar fi putut crea şa alte lumi, nesfârşite la număr, dacă ar fi voit, cum a spus şi Sfântul Damaschin.

Dumnezeu a făcut o lume pe măsura omului. Omul a fost criteriul adoptat de Dumnezeu pentru lumea pe care a creat-o, dar omul este o astfel de fiinţă, că pornind de la vieţuirea în această lume acomodată lui, poate creşte la nesfârşit în comuniunea cu Dumnezeu, în îndumnezeirea după har. Dumnezeu a ales o măsură: măsura omului. Dar pe om l-a făcut pe măsura Sa, capabil să-şi însuşească la nesfârşit conţinutul dumnezeirii Sale. Ar fi fost posibil ca Dumnezeu să aleagă şi alte măsuri, toate infinit inferioare infinităţii Lui. Dar pe de altă parte, toate fiinţele ce le-ar fi putut alege potrivit altor măsuri, ar fi trebuit să aibă capacitatea să înainteze în aceeaşi infinitate a Sa, căci altundeva nu puteau să înainteze.

Dumnezeu a voit un singur lucru: să facă pe om împărat al celor pământeşti şi ca un alt Dumnezeu al celor ale lui Dumnezeu. Şi, potrivit cu aceasta, a adus la fiinţă lumea aceasta spre folosul uşor şi nemijlocit al acestuia. Căci spune şi oarecare dintre prooroci: «Cel ce a făcut pământul ca pe nimic şi l-a întărit pe nimic» (Isaia 40, 23; Iov 26, 7); sau altul: «Cel ce întinde cerul ca pe o piele peste cele mai de sus» (Psalmi 103, 3). Apoi, dacă numai privind la pământ, acesta este cuprins de cutremur, cât de mare trebuie să fie bogăţia puterii Lui? De aceea, le-a adus la fiinţă pe toate cele văzute numai cu cuvântul, iar cele mai slăvite şi mai bune sunt păstrate pentru veci, ca să le poată privi sufletul pe acelea. Se topeşte trupul prin moarte în mormânt ca într-un cuptor şi se face om nou pentru noi bunătăţi, desfătări şi vederi noi. Cele văzute acum sunt ca o umbră oarecare şi, cum ar spune cineva, ca un vis lung. Dacă ar vrea cineva să se încredinţeze de aceasta, să privească, dacă are putere, la lumea îngerilor, cunoscută cu mintea, şi va vedea acolo, frumuseţe, slavă, înţelepciune măcar că în lumea aceea, cu toată felurimea şi cu toate minunile ei, a luat fiinţă numai printr-un singur gând al lui Dumnezeu.

În textul grec se spune simplu că «sufletul, ca să poată privi cele viitore, se topeşte prin moarte în mormânt ca într-un cuptor şi se face om nou». În mod direct se topeşte trupul, dar întrucât din convieţuirea cu trupul a existat şi s-au dezvoltat în suflet nişte simţiri, ba întreg sufletul a fost influenţat prin ele, acestea, topindu-se şi ele, implică o moarte şi o suferinţă şi pentru suflet, sau un fel de «retopire» sau de refacere şi a sufletului. Propriu-zis, aceste simţiri nu dispar fără urmă, şi deci nici sufletul nu devine ca unul ce nu a trăit în trup. Căci peceţile, sau întipăririle puse de simţirile trăite de suflet datorită convieţuirii cu trupul, rămân în suflet. Dar ele se transfigurează prin suferinţa, prin crucea, prin care trece şi sufletul odată cu desfacerea trupului. de aceea când sufletul va primi din nou trupul în care se vor prelungi simţirile «contrupeşti» ce s-au imprimat în el, aceste simţiri transfigurate vot transfigura şi trupul primit. Desfacerea trupului a fost pentru suflet o experienţă, care l-a învăţat să nu dea simţirilor «contrupeşti» o importanţă şi un conţinut pur trupesc. Aceasta explică în parte de ce fără moarte nu e înviere.

Despre cel lucrător şi cel văzător (contemplativ)

Făptuitorul nu poate dobândi blândeţea şi trezvia cuvenită făptuitorilor, dacă nu cântă. Dar văzătorul (contemplativul) nu poate cânta, sau nu voieşte. Nu poate, deoarece se află sub lucrarea harului şi se bucură în tăcere, deoarece se află sub lucrarea harului şi se bucură, în tăcere, de cele mai multe ori de o desfătare duhovnicească, veselindu-se cu o inimă netulburată şi liniştită.

În citire, mintea trecând de la un înţeles la altul, are o lucrare împărţită. În contemplare însă se vede totul deodată într-un act unitar. Aceasta îi dă o mai adevărată experienţă a ceea ce e Dumnezeu, ca plinătate nedeşirată, aşa cum contemplarea vie a unei persoane o sesizează pe aceasta mai adecvat decât citirea multor lucruri despre ea.

Şi nu voieşte, deoarece priveşte spre un singur lucru şi-şi mişcă înţelegerea sufletului, într-o linişte adâncă, spre înţelesurile neschimbate şi paşnice. De aceea, e nevoie să se adâncească în lucrul vederii lui Dumnezeu cu o tăcere contemplativă. Dacă se arată uneori şi citind o vreme, nu e de mirare pentru cei ce cunosc nestatornicia minţii şi felul schimbător şi compus al firii noastre. Dar, trebuie să ştim şi aceea că, după deschiderea vederii din har, citirea rămâne mai prejos de lucrarea vederii. Cea din urmă e pentru sine, iar cea dintâi pentru deschiderea căii înţelegătoare (văzătoare). Căci în nici o citire mintea nu izbuteşte să se păstreze neîmpărţită, dar, în libertatea minţii, care se experiază tainic în tăcere, vede de cele mai multe ori, în chip unitar, ceea ce se deosebeşte mult de ceea ce e împărţit.

Dar, oare, nu şi cele supuse simţurilor a vedea ceva e mai presus de auzirea despre aceea? Căci ochii, cum se zice şi se mărturiseşte de toţi, sunt mai de încredere decât urechile. Deci, precum în cele supuse simţurilor, aşa şi în cele cunoscute cu mintea, a vedea, sau a contempla ceva din cele ce se cunosc cu mintea, e cu mult mai mult decât a auzi despre aceea, fapt care li se întâmplă celor ce citesc. Căci precum femeia samariteană, vorbind cu Cuvântul adevărat, a vestit celor din cetatea ei dumnezeirea Lui, dar Cuvântul pentru bogăţiafemeia samariteană, vorbind cu Cuvântul adevărat, a vestit celor din cetatea ei dumnezeirea Lui, dar Cuvântul pt tăcere,

Deci, cel ce nu credea înainte de a vedea, a mărturisit el însuşi de la sine adevărul; şi ceea ce nu avea auzind, a dobândit îndată ce a văzut, adică credinţă. Deci şi de aici se vede că între contemplare şi făptuire este atâta deosebire câtă este între minte şi simţire.

Atât cel prunc cu vârsta cât şi cel în floarea vieţii, au nevoie de lapte. Dar cel dintâi ca să se hrănească, iar cel de-al doilea ca să se îndulcească. Se îndeletniceşte, deci, făptuitorul cu citirea psalmilor, dar acesta se arată făcând-o şi contemplativul. Dar cel dintâi spre întărirea şi asigurarea sufletului, iar văzătorul (contemplativul) spre înveselire şi mai ales ca să odihnească mişcarea învăpăiată şi întinsă şi izvorâtoare de lacrimi spre Dumnezeu. Căci, deşi duhul din el saltă peste măsură şi râvneşte să se veselească mai bine de razele dumnezeieşti şi să se preschimbe şi să crească din slavă în slavă, dar firea compusă a trupului şi firea de lut a inimii slăbeşte. Astfel făptuitorul zăboveşte în cuvintele dumnezeieşti pentru cunoştinţă şi pentru învăţătura şi ştiinţa din ele; cunoştinţa acestora o primeşte şi contemplativul, dar în tăcere, căci cele ce le învaţă în chip negrăit şi ceea ce puterea lui contemplativă priveşte, cuvântul nu poate grăi.

Deci contemplativul nu se dispensează totdeauna de înţelesurile cunoscute din natură şi din Scriptură. Dar chiar atunci el vede atât de adânc în ele, încât nu poate exprima ceea ce vede şi înţelege.

«Urechea liniştii va auzi lucruri minunate»: a spus «minunate» dar, ce fel de lucruri minunate, n-a putut să spună. De aceea, a renunţat să grăiască negrăitul celor mai presus de cuvânt. Pentru aceasta, şi cuvântul dumnezeiesc îmi cere să fericesc pe cei care au crezut înainte de a vedea. (Ioan 20, 29), adică pe făptuitori, dar pe contemplativi îi socotesc mai presus de cei fericiţi. Căci dacă făptuitorul, deşi n-a văzut, are fericirea numai din credinţă, ce ar trebui să cugetăm despre văzător? Căci acesta, împreună cu umblarea prin credinţă, care s-a ridicat peste cele ce trebuie făcute, vede cele mari şi minunate şi pătimeşte suişuri în inimă şi e îndumnezeit zi de zi, precum se cuvine.

Pentru a ne bucura cu mintea şi pentru a vieţui potrivit cu noi înşine, a ne ridica spre Dumnezeu, trebuie să contemplăm întâi toate cele supuse simţurilor, înţelesurile împrăştiate în ele, existând împreună cu cele ce văd. Dar făptuitorul nu poate face aceasta, sau nu voieşte. Nu poate pentru că nu are povăţuitor sau scriere care să i le arate. Sau nu voieşte, pentru că chiar dacă le are pe acelea, nu se încrede în aproapele din pricina mândriei şi a vicleniei, şi rămâne lipsit de gustarea acelor înţelesuri, socotind că cele arătate ale Scripturii îi sunt de ajuns spre călăuzire şi folosindu-se de creaţie în chip sec spre slujirea trupului şi socotind că aceasta ajunge spre buna credincioşie, nemaicăutând nimic altceva.

Sunt oameni seci, uscaţi, care nu găsesc în lume nimic altceva decât un obiect de satisfacere a trebuinţelor pământeşti ale trupului. nu-şi dau seama că sufletul e avizat la lume pentru trebuinţele trupului său, cu un scop şi mai înalt: pentru îmbogăţirea şi creşterea sa spirituală şi deci pentru ridicarea la Dumnezeu. Altfel cum s-ar ridica sufletul la Dumnezeu? În acest caz, sufletul ar fi în trup numai spre folosul trupului. sau aceasta ar duce† la negarea sufletului.

Iar contemplativul, culegând din zidirea văzută, cele nevăzute, şi aflându-le în conglăsuire cu duhul Scripturii, păşeşte cu pas fericit spre fiinţele despărţite (de materie) şi privind măreţia strălucirii lor, trece prin har cu bucurie dincolo de acestea şi se mută la înţelesurile necreate a lui Dumnezeu. Şi, desfătându-se de nesfârşirea şi vederea acestora, pe cât e cu putinţă, înaintează în chip negrăit, unitar şi mai presus de lume, de frumuseţea negrăită şi de strălucirea atotluminoasă, într-o stare unificată şi unitară, nu mai ştie cine este de bucurie şi de mirare şi primeşte revărsarea nesfârşitei bucurii dumnezeieşti şi descrie, dintr-o simţire îmbelşugată, prin cuvinte şi slove şi făptuitorului, drumul ce călăuzeşte spre adevăr.

Sfatul cel mare al Dumnezeului nostru şi bunătatea iubirii de oameni mai presus de fire şi neînţeleasă a Tatălui, sfat, de care ai auzit vorbindu-se şi pe care a venit să-l aducă Iisus, făcându-se Îngerul Lui (Isaia 9, 6), pentru bunătatea şi iubirea covârşitoare, mai presus de înţelesul sfinţeniei, faţă de neamul nostru, e sfatul prin care se adună raţiunile celor văzute într-o singură Raţiune concentrată (într-un singur Cuvânt), pe care a făgăduit să ne-o dea (să ni-L dea) nouă; el nu va sfârşi niciodată să te uimească, umplându-te de bucurie şi de pătimirea păcii.

Iisus s-a făcut Îngerul sau Vestitorului marelui sfat al lui Dumnezeu pentru noi. Pentru că El ca Raţiunea tuturor raţiunilor celor create, sau ca Cuvântul cuvântător al tuturor cuvintelor ce ni le spune prin raţiunile celor create, trebuie să aducă şi modul şi puterea prin care raţiunile sau în împlinirea acestei unificări a constat «sfatul cel veşnic al lui Dumnezeu» cu privire la creaţiune (Efeseni 1, 9-10). Această reunificare îşi produce efectul în fiecare dintre cei ce-L primesc pe Hristos, întrucât unitatea tuturor ce o reprezintă El şi puterea Lui de reunificare se aşează în noi ca o putere de a ne uni cu El şi cu toate. Fiecare ne facem putătorul acestei Raţiuni unitare a tuturor.

Trei ordini treimice de taine vede, îndeobşte mintea sănătoasă în jurul lui Dumnezeu: personală, naturală şi cea care urmează celei naturale. Treimea cea dintâi îşi dăruieşte minţii descoperirea ei mai ales din Sfintele Scripturi. Cea naturală se contemplă şi din înţelegerea făpturilor, iar cea care urmează celei naturale e cunoscută şi din adevărul raţional. Intrând mintea în cea dintâi ordine treimică, sau, mai propriu vorbind, aţintindu-se spre ea, se întâlneşte cu Cel neapropiat, dar nu în chip simplu. Aţintindu-se spre a doua, află cu uimire o bucurie unită cu înţelepciunea, iar intrând în a treia treime, pătrunde cu adevărat în întunericul unde este Dumnezeu, ajungând cu totul simplă, nesfârşită şi nehotărnicită în starea fără chip şi fără formă. Iar când priveşte la toate aceste trei treimi, le vede ca pe un fel de a zecea ordine, în care, cum zic vestitorii adevărului, locuieşte toată plinătatea dumnezeirii (Coloseni 2, 9). Atunci priveşte cu adevărat pacea, care întrece toată mintea în desăvârşirea supremă a harului văzător.

Treimea se cunoaşte nu numai prin citirea despre cele trei Persoane în Sfânta Scriptură, ci şi prin contemplarea firii ei celei una în creaţiune şi în energiile ei ce vin în noi. Căci şi în firea şi în energiile ei necreate sunt prezente cele trei Persoane. Dar cel care trăieşte în sine energiile necreate ale lui Dumnezeu, se află mai presus de cunoaşterea lui Dumnezeu, dobândită din citirea Scripturii şi prin deducerea Lui raţională din natură. Acela e ridicat la experienţa negrăită (apofatică) a lui Dumnezeu, care poate fi numită de aceea întuneric. În acest caz, mintea cunoscând pe Dumnezeu nu din înţelesuri multe şi mărginite ale Scripturii şi naturii, ci într-un mod mai presus de ele, nu mai are nici ea o stare întipărită de chipuri, ci s-a ridicat la starea fără chipuri, la starea nehotărnicită corespunzătoare Celui nehotărnicit şi nesfârşit, pe care-L experiază. Tema e insistent înfăţişată şi în scrierea lui Calist Catafygiotul ce urmează după aceasta.

Fericit bărbatul a cărui simţire înţelegătoare a înflorit din liniştea străbătută de raţiune şi care, aşa zicând, s-a reîntors la sine şi trăieşte din insuflarea şi înrâurirea Duhului.

Aceasta e şi înţelegere şi simţire, pentru că intră în atingere cu o realitate plină de sens, pe care o înţelege nu teoretic, nu de la distanţă, ci prin contact direct, prin experienţă. «Simţirea înţelegătoare» s-a reîntors în ea însăşi, căutând să se înţeleagă şi în acelaşi timp să se experieze pe sine. Adică subiectul care înţelege şi înţelegând experiază realităţile se reîntoarce spre sine însuşi, căutând să se înţeleagă şi să se experieze pe sine. Dar întrucât el nu mai este obiect ca lucrurile din afară, ci subiect izvorâtor de nesfârşite înţelegeri şi experienţe, se sesizează pe sine ca indefinit. Prin aceasta a ieşit din îngustările ce i le-au imprimat chipurile şi înţelesurile obiectelor. Dar el nu poate persista în experienţa caracterului său indefinit decât dacă este ţinut în această experienţă de o putere mai presus de a sa, de adierea Duhului, subiect şi El, dar infinit mai accentuat decât el. în adâncurile indefinite ale sinei sale subiectul sesizează adierea de sus a Duhului, care îl întăreşte pe el ca subiect şi-l face şi mai vădit ca subiect.

Ea este rodul cugetării sănătoase prin har, cugetare care îndreptează simţirile sufletului, ridică mintea şi preschimbă cu uşurinţă inima, când străbate, zburând, spre cele dumnezeieşti. Dar întoarcerea simţirii înţelegătoare la sine, fără liniştea dobândită cu ştiinţă şi fără curăţia inimii prin har, e mai cu neputinţă decât plutirea omului prin văzduh. A avea cu ea pe Dumnezeu în inimă şi a vedea prin ea pe Dumnezeu, e şi uşor şi folositor. Dar lipsa ea e ca o uitare a lui Dumnezeu, sau fără ea gândirea la Dumnezeu e mai degrabă o necunoaştere şi o nevedere a lui Dumnezeu decât o vedere sau o cunoaştere a Lui.

Îndată ce cugetarea a străbătut prin cele create la Dumnezeu, îndată ce a zburat în celălalt plan, al misterului personal suprem, s-a ivit simţirea sau experienţa înţelegătoare a lui Dumnezeu. Dar experienţa misterului dumnezeiesc are loc odată cu scufundarea, prin această experienţă înţelegătoare, în sinea proprie indefinită, dar de caracter personal. Pe aceasta o află plină de infinitul personal dumnezeiesc. Fără simţirea sau experienţa înţelegătoare a lui Dumnezeu, gândirea despre Dumnezeu e mai degrabă o necunoaştere a Lui. Căci e o speculaţie de la distanţă care nu cunoaşte din experienţă puterea Lui, ci rămâne o simplă noţiune goală de conţinut, sau cu un conţinut creat, construit de noi, infinit străin de realitatea lui Dumnezeu.

Cel ce a aflat din har această simţire dumnezeiască, a aflat, s-ar putea spune, pe Dumnezeu. El nu mai are nevoie de cuvinte, stând lângă Dumnezeu şi alegând mai bine să liturghisească Lui. El îmbrăţişează tăcerea, mai bine zis, tace chiar fără să vrea. Duhul lui Dumnezeu locuieşte în el. din el răsare iubire, pace şi bucurie duhovnicească. El trăieşte o viaţă schimbată faţă de cea obişnuită şi comună. Se veseleşte de Dumnezeu şi ochii lui înţelegători văd lumina înţelegătoare, inima lui poartă în ea foc. Împreună cu El este simplitatea, neschimbarea, nesfârşirea şi nehotărnicia, neînceputul şi veşnicia dumnezeiască, însoţite de uimire. Lacrimi necontenite izvorăsc din ochii lui; şi nu mai puţin din inima lui curge izvor de apă vie duhovnicească. Se uneşte în chip unitar şi în întregime cu cele cunoscute de această uimire înţelegătoare şi e înconjurat de lumina sfeşnicului unic şi se desfată de o desfătare mai presus de lume şi e plin de entuziasm şi de bucurie, minunându-se şi ieşindu-şi din sine în privirea plină de teamă spre Dumnezeu.

Despre frica din dragoste

Când dumnezeiescul David, învăţătorul lumii zice: «Cei ce iubiţi pe Domnul, urâţi cele rele» (Psalmi 96, 10), aceasta înseamnă: «Cei ce iubiţi pe Dumnezeu, temeţi-vă de Domnul». Fiindcă el îi vede că şi după ce au început să iubească pe Dumnezeu, răutatea încearcă să-i atragă şi să li se strecoare în suflet. De aceea, pe bună dreptate şi foarte potrivit, le porunceşte celor ce iubesc pe Domnul şi au ajuns la această stare, să fie încă cu luare aminte şi să urască răutatea. Iar dacă nu v-aţi învăţat să o urâţi, trebuie să vă temeţi încă, pentru că dacă n-ar fi aceasta de temut, n-ar fi spus proorocul David celor ce iubesc pe Hristos să o urască.

Căci, deşi bucuria şi veselia de Dumnezeu este o stare înaltă şi dumnezeiască şi cu adevărat plină de har, cel ce o are putând privi în ea taine mai presus de fire, sufletul nostru este schimbăcios prin fire şi nu e despărţit de lutul pământesc şi cu trupul ce creşte din el, ca să nu se teamă totdeauna în lupta lui de consimţirea cu el, ci e înjugat, în chip neînţeles, cu el şi respiră oarecum împreună cu el vrând-nevrând şi pătimeşte împreună cu el şi se schimbă în unele privinţe împreună cu el prin fire, încât ar putea spune cineva că nu are stăpânire asupra lui. Şi trupul îi este potrivnic neobosit, căutând pretutindeni belciuge de care ar putea să-l apuce pentru a-l răsturna. De aceea, e nevoie de luptă şi de rugăciune, din pricina fricii. De câtă frică şi de câtă tremurare are nevoie sufletul ce tinde spre Dumnezeu şi de câtă luare aminte şi rugăciune, las celor cu mai multă simţire dintre ascultători să cerceteze şi să deosebească. Dar acestea le poate cunoaşte numai sufletul care a ajuns la treapta vederii prin harul luminător al Duhului şi pătimeşte cele proprii iubirii dumnezeieşti.

Dacă Adam ar fi avut frica cuvenită în atâta covârşire a darului proorociei şi asemănării cu Dumnezeu de care se bucura, n-ar fi fost biruit cu atâta necinste, şi nici Samson cel născut din făgăduinţă (Judecători 13, 3) şi purtătorul de Dumnezeu David şi mulţi alţii, între care şi minunatul Solomon. Deci, dacă aceşti atât de mari au avut nevoie de temere, luptă şi de luare aminte însoţită de rugăciune, socoteşte cât de mult au nevoie de acestea cei ce n-au dobândit darul şi lucrarea mai presus de fire a Duhului? Căci ei nu s-au ridicat la dragostea extatică dumnezeiască şi la beţia nebună a vederii frumuseţii lui Dumnezeu. De câtă frică şi cutremur, luare aminte şi rugăciune în Hristos Iisus, însoţită de cuget smerit şi neîncetat, nu au deci nevoie aceştia?

În ce fel se apropie omul de contemplarea lui Dumnezeu

Precum mişcarea trupului are nevoie de altceva ce nu ţine de rânduiala ei, adică de ochi şi de altceva mai presus de firea ei, adică de lumină, aşa mişcarea minţii are nevoie de ochi care sunt deosebiţi de rânduiala ei şi de lumina ce e mai presus de firea ei. De aceea, nu toată mişcarea minţii e după cum se cuvine, ci numai cea care se mişcă, precum s-a zis, prin ochi şi prin lumina harului. Iar ochii minţii sunt deschizătura inimii prin credinţă. Şi lumina e Dumnezeu Însuşi, lucrând prin Duhul în inimă. Şi precum lumina simţurilor nu mişcă drept pe cei fără ochi, ci numai pe cel ce vede, aşa şi lumina înţelegătoare, sau Dumnezeu, nu mişcă mintea celui ce nu are deschizătura inimii, ci numai pe cel ce o are. Dar, aşa cum nici ochii n-ar putea lucra ale lor fără lumină, tot aşa nici deschizătura inimii fără Dumnezeu; mai bine zis, inima nici nu se deschide fără Dumnezeu, care lucrează şi e văzut prin ea.

După unirea înţelegătoare a inimii prin har, mintea vede în lumina duhovnicească ce se întinde în Cel dorit, care este Dumnezeu, ieşind cu totul afară din simţire, făcându-se adică fără culoare, fără calitate, fără închipuiri, scăpată de nălucirile celor sensibile. Căci mintea noastră este un vas ce primeşte, pe cât îi stă în putinţă, lumina neapropiată a frumuseţii dumnezeieşti. Şi e un vas minunat, căci se lărgeşte pe măsura Duhului dumnezeiesc ce se revarsă în el. dacă revărsarea este mai mare, se face şi vasul mai mare; iar dacă e mai mică, se face şi el mai mic. Şi iarăşi, prin revărsarea mai mare se face şi el mai tare, iar prin cea mai mică se face mai fără putere. Şi iarăşi, dacă se varsă în el mult, devine mai una cu ceea ce se varsă în el şi păstrează mai nevărsat ceea ce a primit; iar dacă se varsă în el puţin, îndată el se face slab şi fără putere şi nu poate păstra ceea ce s-a vărsat în el.

Este vorba de unirea inimii cu Dumnezeu prin deschizătura ei. Dar ea nu este o unire pur sentimentală, sau prin simţuri, ci o unire care e şi înţelegere, o unire care produce şi înţelegere, nu numai iubire. De aceea toţi Părinţii cer aducerea minţii în inimă. Din inimă sau împreună cu inima vede mintea pe Dumnezeu, iubindu-L şi înţelegându-L în acelaşi timp, sau unindu-se cu El şi înţelegând ce se întâmplă în această unire.

Mintea este ca un vas elastic, elastic la nesfârşit. Se poate lărgi la nesfârşit şi se poate micşora până a nu mai primi nimic. Poate aceasta va fi existenţa atrofiată a celui din iad. În acelaşi timp cu cât primeşte mai multă revărsare de lumină, cu atât devine mai tare pentru a o putea susţine.

Prin aceasta† se lămureşte sensul duhovnicesc al sinergiei, al împreunei lucrări a omului cu Dumnezeu: cu cât mai mult har, cu atât mai multă putere în fiinţa celui ce primeşte şi mai mare unitate între ea şi el.

Şi iarăşi: primind mai mult, se uşurează; dar dacă se îngreunează şi atârnă în jos când e gol de ceea ce i se potriveşte. Sau: fiind uşor, ţine mai mult, decât mai puţin. I se întâmplă şi în alte privinţe cu totul dimpotrivă cu ceea ce se întâmplă vaselor sensibile, care ţin mai uşor pe cele mici decât pe cele mai mari. De aceea, socotesc că şi fiul tunetului a spus-o chiar de la începutul Evangheliei pe care a scris-o: «La început era Cuvântul şi Cuvântul era la Dumnezeu şi Dumnezeu era Cuvântul» (Ioan 1, 1). A spus aceasta, ca să întindă mintea auzitoare după mărimea cuvântului şi ca prin toată lumina mai mare a lucrului să-i dea minţii o lărgime mai mare şi să o facă mai tare şi mai în stare să se întoarcă spre ea însăşi, dar şi să se întindă după mărimea glasului, spre cuprinderea vederii lui Dumnezeu şi a cât mai marii Lui înţelepciuni. Şi, când Iisus îi spune lui Anania despre Pavel: «Vas al alegerii îmi este» (Fapte 9, 15), aceasta trebuie înţeles despre marea putere înţelegătoare a omului dinăuntru, prin care a şi fost răpit până la al treilea cer, unde, cum se poate auzi de la el însuşi, «a primit cuvinte negrăite, pe care nu este cu putinţă omului a le spune» (II Corinteni 12, 4).

Despre contemplare

Mintea noastră este ca un fel de loc, care primeşte lumina arătării dumnezeieşti, iar însuşirea ei, de care se va vorbi, este minunată, căci se arată pătimind cele contrare unui loc trupesc. Pentru că acest loc cu cât este mai întins, cu atât primeşte un conţinut mai mare. Dar, mintea dimpotrivă, cu cât se strânge şi se adună pe sine, cu atât se face mai încăpătoare, iar când şi-a oprit toată mişcarea raţională şi înţelegătoare, sau de orice fel, vede pe Dumnezeu mai presus de toată mărimea. Îl vede pe El pe cât îngăduie firea lui întrupată şi creată să-L vadă pe Cel din afară de acestea. Îl vede nu închipuindu-şi-L în deşert, nici trimiţând în sus, ca în vis, socotinţele sale, ci prin puterea negrăită a Duhului dumnezeiesc. Căci acesta lucrează în lumină, în inima ce pătimeşte o prefacere mai presus de fire. Această prefacere primind-o inima prin har, deşi mintea doarme şi se odihneşte, ea veghează (Cânt. Cânt. 5, 2). Şi mai degrabă ştie acela că lucrarea aceea este dumnezeiască şi duhovnicească, decât că el este om. Căci are în acea vreme o mişcare duhovnicească neîncetată a inimii, izvorâtoare de viaţă şi, ca urmare, de cele mai multe ori, lacrima cea lină. Lucrarea Duhului face inima să aibă pace nu numai cu sine, ci şi cu toţi oamenii. Căci din ea răsare curăţie, bucurie, glasuri rugătoare tăcute, deschiderea inimii, veselie şi desfătare negrăată. Cel ce se împărtăşeşte din ea, ocoleşte cu adevărat şi nu în chip prefăcut, chiar şi cu auzul toată plăcerea trupului, toată bucuria, sau bogăţia, sau slava celor din afară şi trecătoare.

Căci acela a primit toate acestea în chip dumnezeiesc şi duhovnicesc, cu inima şi cu mintea, nu numai cu raţionamentul simplu, şi nu se bucură nici numai de lumina aceasta a simţurilor, căci prin împrăştierea simţurilor se întunecă lumina dumnezeiască, cunoscută cu mintea şi cu adevărat dulce. De aceea, se foloseşte prea puţin de aceasta; doar atâta cât să mângâie puţin pe omul din afară. Dar toate le suferă, toate le rabdă (I Corinteni 13, 7), în toate s-a făcut neclintit pentru simţirea plăcută dinăuntru, născută din iubirea de vederea dumnezeiască. Şi nu este necaz care să-l întristeze, afară doar de păcat.

Pentru locul acela, adică pentru mintea în stare de iubire, mult s-a ostenit marele David, arătând dorinţa şi osteneala lui, sau cum n-a dat somn ochilor săi, nici odihnă tâmplelor, «până ce n-a aflat loc Domnului» (Psalmi 121, 4-5). Iar înţeleptul Solomon întăreşte aceasta zicând: «De se va sui duhul celui ce stăpâneşte la inima ta, să nu-ţi laşi locul tău» (Ecleziast 10, 4). Dar şi Mântuitorul porunceşte ucenicilor săi: «Sculaţi-vă să plecăm de aici» (Marcu 14, 15). Şi săvârşind Paştele preînchipuirii în foişor, a dat să se înţeleagă acest loc. pentru aceasta socotesc că fericeşte pe cei săraci cu duhul, însemnând sărăcia duhului, sau retragerea minţii de la toate ― golirea şi adunarea ei în ea însăşi. Căci atunci mintea nu numai că vede Împărăţia lui Dumnezeu, ci o şi pătimeşte, dobândind o desfătare nemuritoare, în pace.

Despre făptuitor şi contemplativ

Văzătorul îşi rodeşte plăcerea vederii adevărate, ca partea cea bună, deprinzând tăcerea şi privind pe Iisus. Plăcerea aceasta făptuitorul nu o cunoaşte, ca unul ce n-a gustat-o, întrucât de multe se îngrijeşte şi se tulbură, cântând, citind şi ostenindu-şi trupul. ba şi dispreţuieşte uneori ca obositoare şi nefolositoare, silinţele care înaripează înţelegerea spre lucrurile minţii, cele nevăzute cu simţurile, care aduc prin îndeletnicirea cu ele o plăcere negrăită, iar prin odihnirea în ele, o bucurie de nedescris. El nu înţelege că buna noastră pătimire se odihneşte lângă Cuvântul adevărat şi de oameni iubitor şi fără nici o lipsă al lui Dumnezeu şi se naşte din vederea Lui. Căci El este atotdesăvârşit şi nu are nevoie de slujirea noastră. De aceea, El laudă şi-o prieşte pe Maria care şade la picioarele Lui, hrănindu-se cu contemplarea cuvintelor Lui şi trezeşte fiinţa ei interioară spre înţelegerea lor. Ea nu face la fel ca Marta, căci aceasta se îngrijeşte şi se tulbură pentru multe, după cum spune Cuvântul Însuşi. El zice aceasta nu numai îndemnându-le pe acelea spre ceea ce-i mai înalt, ci învăţându-i pe toţi cei de după ele, ca nu numai să nu mustre ca leneşi pe cei ce voiesc să se ocupe cu vederea şi zăbovesc în aceasta, ci să-i şi laude şi să se silească să le urmeze pilda pe cât pot.

Cum văd contemplativii

Contemplativii văd în cele de acum şi în cele ce se fac ca într-o oglindă şi ca într-o ghicitură (I Corinteni 13, 12), starea celor viitoare. Iar oglinda, pe de o parte, nu poartă nici o grosime a lucrului arătat în sine, dar pe de alta, ceea ce arată nu e cu totul nimic. Căci, tot cel ce iubeşte adevărul va mărturisi că ceea ce se vede în oglindă este un chip foarte clar al unui lucru. Tot aşa şi cele ce sunt şi se fac nu arată vre-o altă grosime sau vreun alt ipostas decât al lor propriu, dar arată totuşi chipurile neîndoielnice ale lucrurilor adevărate celor ce au primit puterea să vadă şi înaintează fără greşeală spre Adevărul Însuşi. Când deci, auzim pe Pavel zicând că «prin credinţă umblăm, nu prin vedere», să nu socoteşti că vorbeşte de credinţa care se naşte numai din auz, prin cuvântul simplu. Căci altfel, cum ar zice acelaşi. «Acum cunosc o parte, dar atunci voi cunoaşte precum am fost cunoscut» (I Corinteni 13, 12); sau «Când va veni ceea ce e desăvârşit, va înceta ceea ce e din parte» (I Corinteni 13, 10)? Vezi că aceeaşi cunoştinţă de acum ne va ajuta să vedem şi în viitor? Deosebirea celei din viitor faţă de cea de acum e numai atâta, câtă e între ceea ce e desăvârşit şi ceea ce e nedesăvârşit. Şi iarăşi, cel ce spune că acum umblăm prin credinţă şi nu prin vedere în alt loc spune: «Aşa alerg, dar nu ca unul ce nu văd; lovesc cu pumnul, dar nu ca unul ce bat văzduhul» (I Corinteni 9, 26). Le spune aceasta nu făcându-se pe sine însuşi potrivnic celor spuse înainte, ci arătând câtă cunoştinţă adevărată şi sigură avea despre cele viitoare. El cugetă aşa pentru înţelesul îndoit al credinţei şi al vederii.

Căci este credinţă care ia fiinţă prin cuvântul simplu şi deci are nevoie de dovedire. Şi este o credinţă care nu are deloc nevoie de dovedire, sădind o încredinţare îndestulătoare în credincios din unele lucruri vădite. Ea se numeşte şi credinţa întemeiată într-un ipostas. Vei înţelege mai limpede ceea ce spunem, dintr-o pildă: presupune că-ţi spun că am văzut un om oarecare, meşter la ţesut, putând întipări, prin bătaia ţesutului la pânză, animale, păsări, chipuri de lei, vulturi, cai, de războaie şi altele de felul acesta. Dacă nu le-ai văzut pe acestea tu însuţi, ai nevoie de credinţă ca să consimţi la ceea ţi s-a spus numai prin cuvânt. Iar dacă ţi s-ar întâmpla să vezi nu pe ţesător, ci pânza, ai cunoaşte îndată, chiar fără să-ţi explice cineva, că acesta este lucrarea unui om căci nu s-a putut produce prin ea însăşi, nici nu a putut fi ţesută de vreo altă vieţuitoare. În acest caz, deci, sufletul va fi cuprins de altă credinţă, cu mult deosebită de cea dintâi.

Tot aşa, şi ceea ce se înfăţişează ca chip general pricinuieşte credinţa. Căci ai văzut un om, să zicem cu păr bălai, sau negricios, înalt la trup, încolo potrivit la toate, la ochi, la culoarea obrajilor, la nas, la buze şi în altele, prin care se arată chipul persoanei. Acest chip este al unei persoane (ipostasiat). Dacă te-ar întreba, însă, cineva cum este faţa acelui ţesător, pe care nu l-ai văzut, ai spune că din vederea pânzei ai aflat sigur că cel ce a făcut-o e om cu chipul general al omului, dar că nu cunoşti chipul său personal (ipostasiat), deoarece nu l-ai văzut tu însuţi. N-ai tăgădui că ţesătorul acestei lucrări bogate este om şi că ştii că este om şi că are chip omenesc. Deci cunoşti un chip nepersonal (neipostatic), pe care măcar că nu l-ai văzut, totuşi îl admiţi în general fără şovăire, ca şi când l-ai văzut.

Există, deci, ca să repetăm cele spuse, o credinţă prin auz, primită pe temeiul unui cuvânt simplu, şi există o credinţă întemeiată în ipostas şi primită printr-o încredinţare vădită, aşa cum este un chip văzut în cineva, ca într-un subiect, şi în acest caz se numeşte ipostasiat, şi un chip care nu e în cineva ci se contemplă în raţiunea lui generală, genul nefiind precizat prin multe trăsături deosebitoare.

Toţi contemplativii sunt stăpâniţi de o credinţă întemeiată în ipostas în acest sens, dar chipul îl văd în general, nu în ipostas.

Toată expunerea dinainte a fost o foarte originală caracterizare a credinţei prin vedere, cu deosebirea ei de credinţa nebazată pe vedere. Credinţa din vedere este numită ipostatică, pentru că ea vine din însăşi realitatea crezută şi ca atare experiată. Ea vine din puterea acelei realităţi ipostatice trăite, mai precis din prezenţa Persoanei dumnezeieşti experiate. Totuşi, această credinţă nu vede Persoana aceea (ipostasul) însăşi. Sunt propriu-zis trei situaţii: credinţa din auz, care nu experiază o lucrare ce vine din Dumnezeu, credinţa din experienţa lucrării ce vine din ipostasul Lui; şi vederea lui Dumnezeu «faţă către faţă», în însăşi ipostasul Lui, când credinţa încetează. Aceasta va fi în viaţa viitoare. Deci propriu-zis sunt două credinţe în viaţa de aici şi o vedere faţă către faţă în viaţa viitoare. Credinţa a doua e şi ea nu numai credinţă, ci şi vedere, dar nu pe vederea ipostasului însuşi. Ea ştie de chipul general al lui Dumnezeu, dar nu-L vede pe El concret, ci crede în El

Dar dacă Dumnezeu n-ar fi un chip inteligibil (înţeles cu mintea), cum s-ar numi El frumuseţe? Deci precum există o frumuseţe inteligibilă a lui Dumnezeu, dar nu e văzută în ipostas, înţelege că există şi un chip inteligibil al Lui, măreţ, atotsfânt, preaslăvit, pricinuind uimire sufletului, umplând şi luminând cu totul mintea, covârşind-o cu marea şi mult felurita Lui, măreţ, atotsfânt, preaslăvit, pricinuind uimire sufletului, umplând şi luminând cu totul mintea, covârşind-o cu marea şi mult felurita Lui strălucire şi aducând în ea înţelegerea lui Dumnezeu. De aceea întipărindu-se şi Manoe, a strigat: «Suntem pierduţi, femeie! Am văzut pe Dumnezeu» (Judecători 13, 22). Căci tot cel ce se întipăreşte de chipul acela, mărturiseşte că aceasta este o dovadă a întipăririi lui Dumnezeu.

Dar şi marele Moise a văzut pe Dumnezeu în acest chip, precum s-a scris: «S-a arătat Dumnezeu lui Moise în chip şi nu în ghicituri» (Numeri 12, 8). Căci, dacă ar fi lipsit cu totul în chip vrednic de Dumnezeu, Dumnezeu ar fi cu totul de nevăzut (de necunoscut, de nesimţit). Frumuseţea este o armonie şi chipul un fel de întocmire statornică.

Chipul este un fel de «structură». Bunătatea, atotputernicia, înţelepciunea sunt un fel de structură statornică a lui Dumnezeu, izvorul tuturor structurilor. El poate fi şi trăit într-un anumit fel ca atare.

Iar dacă s-ar spune că Dumnezeu este lipsit de un chip vrednic de El, ar trebui să se spună că e lipsit şi de frumuseţe şi cu atât mai mult de faţă, în care este şi chipul şi frumuseţea. Dar careva dintre prooroci zice: «L-am văzut pe El şi nu avea nici chip nici frumuseţe, ci chipul lui lipsea» (Isaia 53, 2-3). Aceasta o spune despre dumnezeirea Cuvântului, întrucât atârna pe cruce ca un răufăcător, neavând nici un semn al firii dumnezeieşti. Căci, cât priveşte omenescul, deşi nu mai are în El frumuseţe din pricina morţii, totuşi e vădit că avea chipul unui mort.

Dar David Îl preamăreşte pe El iarăşi ca «împodobit cu frumuseţe», şi nu după omenitate, căci adaugă: «har s-a vărsat în buzele Tale», ceea ce e propriu dumnezeirii, ca şi frumuseţea. Iar de faţa lui Dumnezeu, David pomeneşte în multe locuri. Aici zice: «Întors-ai faţa Ta şi m-am tulburat», aici se roagă: «Să nu întorci faţa Ta de la mine», sau: «Întoarce faţa Ta de la păcatele mele», ş.a.

Deci dacă nu e oprit de a se vorbi la Dumnezeu de faţă şi de frumuseţe potrivită cu Dumnezeu, care nu stă în figură şi nu e în ipostas propriu, e cuvenit să se vorbească şi de un chip, care e ed însuşi şi faţă şi frumuseţe. Pe acesta avându-l întipărit în sine şi Pavel a spus: «Aşa alerg, nu fără să văd nimic; aşa lovesc cu pumnii, nu ca bătând aerul» (I Corinteni 9, 26).

Căci Dumnezeu fără să fie văzut în Sine, nici împărtăşit, totuşi în alt înţeles se vede şi Cel necuprins se cuprinde. De aceea, şi David ne cere să căutăm pururi faţa Lui, ca având noi întipărirea dumnezeirii, să ne împărtăşim de mult şi negrăit har şi de bucurie şi plăcere dumnezeiască. Aşa zice David către Dumnezeu despre sine însuşi: «Sătura-mă-voi, când voi vedea slava Ta». Căci, celor ce văd pe Dumnezeu în adevăr şi în Duh, începe să li se arate mult şi nesfârşita slavă a luminii feţei dumnezeieşti. Şi desfătarea şi bucuria izvorâtoare din ea le este celor ce o pătimesc nesecată şi, aşa zicând, de nesuportat din pricina covârşirii ei, iar celor ce n-au văzut-o şi n-au gustat-o, de nepovestit şi de neînţeles. Căci dacă nici un cuvânt n-ar putea descrie dulceaţa mierii celor ce n-au gustat-o, ce meşteşug ar putea să lămurească cele mai presus de minte celor ce nu l-au văzut şi nu s-au împărtăşit de bucuria ş de desfătarea dumnezeiască din ele?

Deci, Sfântul Pavel, având credinţa în Dumnezeu întemeiată în ipostas şi chipul măreţ şi mai presus de frumuseţe, dar neipostatic al lui Dumnezeu, a spus că umblăm prin credinţă, adică prin cea întemeiată într-un ipostas, dar nu printr-un chip văzut în ipostas; adică prin credinţa care nu pricinuieşte îndumnezeirea nenăscută. Căci zice Sfântul Maxim:

● Numesc îndumnezeire nenăscută iluminarea dumnezeirii prin chipul aflător în ipostas, care nu e făcută, ci se arată în mod neînţeles în cei vrednici. Totuşi prin chip se vede frumuseţea.

● Despre această frumuseţe zice Marele Vasile: Ce e mai vrednic de iubit decât frumuseţea dumnezeiască? Frumuseţea adevărată, preaiubită şi văzută numai cu mintea curăţită e cea din jurul firii dumnezeieşti şi fericite.

De aceea, şi Pavel s-a mărturisit pe sine «simplu în cuvânt, dar nu în cunoştinţă», căci era mare în cunoştinţă, prin care cunoştea din parte pe Dumnezeu cel mai presus de înţelegere, în chipul inteligibil vrednic de Dumnezeu. Această cunoştinţă din parte o avea şi Moise, văzătorul de Dumnezeu, care vedea chipul dumnezeiesc cel nevăzut în ipostas, şi frumuseţea Lui. De aceea zice: «Dacă am cunoscut că am aflat har la Tine, arată-mi-te ca să Te cunosc şi să Te văd» (Ieşirea 33, 13). Deoarece primise odinioară arătarea dumnezeiască şi slava frumuseţii, dar nu în ipostas, cere şi aceasta, ca unul ce s-a făcut mai desăvârşit.

Moise vedea şi el chipul lui Dumnezeu în frumuseţea ce iradia din El şi era încredinţat deci despre chipul Lui ipostatic, dar nu-L vedea în ipostas.

Dar Dumnezeu nu a consimţit deoarece aceasta nu e cu putinţă nici unui suflet înţelegător şi nici unei vederi, nici chiar celei îngereşti, ca una ce întrece hotarele a toată cunoştinţa. Moise era văzător de Dumnezeu şi vedea pe Dumnezeu în întuneric, dar nu în ipostas, ci în chip şi frumuseţe inteligibilă, fără suportul ipostatic (personal).

Se poate deci rezuma cuprinsul acestei dezvoltări astfel: se vede frumuseţea lui Dumnezeu şi în acest sens şi chipul Lui, dar nu în ipostas; dar văzătorul ştie de acesta prin ceea ce vede, prin ceea ce iradiază din ipostas.

Aşa se poate vedea Dumnezeu, cum a spus şi Moise şi Ilie şi, simplu grăind, toată ceata atotdumnezeiască a proorocilor.

Deci umblă prin credinţa întemeiată în ipostas, care se naşte din cele contemplate în jurul lui Dumnezeu şi îşi ia întărire din slava ce străluceşte din frumuseţea feţei Lui şi mărturia din chipul întipărit al luminii Lui mai presus de strălucire, şi nu prin credinţa ce se naşte în auz din cuvântul simplu.

Se precizează din nou înţelesul credinţei întemeiată ipostatic, atât faţă de credinţa întemeiată pe auz, cât şi faţă de vederea ipostasului, sau ipostasurilor dumnezeieşti. Credinţa întemeiată ipostatic e credinţa ce se naşte din lumina ce iradiază din Dumnezeu, din slava Lui, care în acest sens se poate numi şi chipul Lui, dar care nu e un chip văzut ca ipostas. Acesta din urmă întrece puterea oricărei creaturi de a-L vedea, chiar şi a Îngerilor. Dar credinţa ce se naşte din vederea slavei şi luminii dumnezeieşti, din cele văzute «în jurul lui Dumnezeu», adică din energiile Lui necreate, e deosebită totuşi de credinţa din auz, pe baza cuvântului simplu. Ea e o experienţă a prezenţei lui Dumnezeu prin lucrare, dar nu o vedere a fiinţei Lui.

Dacă am reveni la cele trei categorii de cunoaştere a ţesătorului: cunoaşterea lui din auz, din vederea pânzei ţesute de el şi din vederea lui în persoană, credinţa ipostatică e identică cu cunoaşterea ţesătorului din vederea pânzei lui, dar nu din vederea chipului lui personal, pe când cea din auz e identică cu cunoaşterea ţesătorului din simplu auz; al treilea caz nu este posibil la Dumnezeu. Deosebirea între credinţa ipostatică şi cea a cunoaşterii ţesătorului din vederea pânzei ţesute de el, e că în pânză nu se vede lucrarea prezentă a ţesătorului pe când în această credinţă se vede însăşi lucrarea prezentă a lui Dumnezeu, slava şi lumina ce iradiază din El. e ca şi cum am vedea mâinile ţesătorului lucrând, dar nu i-am vedea faţa.

Iar dacă aici umblăm prin credinţa, întemeiată în ipostas, şi nu prin chipul văzut în suportul său ipostatic, sau personal (II Corinteni 5, 7), în veacul viitor nu mai e nevoie din credinţă. De aceea aici avem credinţa întemeiată în ipostas; şi deoarece atunci se va vedea mai limpede chipul preamărit al slavei, aici acest chip se vede mai umbrit. «Aici, cum zice Grigorie Cuvântătorul de Dumnezeu, se adună o întipărire din altceva într-o icoană a adevărului, care înseamnă un chip umbrit». Atunci va fi vederea «faţă către faţă» şi «încetarea a ceea ce e din parte, prin arătarea a ceea ce e desăvârşit» (I Corinteni 13, 10). «Acum, cum zice fericitul Augustin, vederea din parte a lui Dumnezeu constă în răpirea întregului suflet raţional de iubirea slavei Lui». Căci în această dragoste sufletul se face unitar şi priveşte în mod unitar ascunsul cel unic şi mai presus de toate al lui Dumnezeu. Din chipul, din frumuseţea şi din faţa aceasta se umple de strălucire, se înfrumuseţează şi se luminează toată mintea, umplându-se de strălucire şi luminându-se duhovniceşte şi mai presus de lume. Prin acestea se simplifică, se înalţă şi se umple de uimire puterea văzătoare a ei. Dar tot prin acestea se luminează sufletul în mod tainic şi se umple de desfătare dumnezeiască şi de veselie. Şi, ca să spun pe scurt, prin acestea se slăvesc şi se îndumnezeiesc cei ce iubesc vederea şi auzirea dumnezeirii şi se fac prieteni, următori şi văzători ai lui Dumnezeu, încă fiind legaţi cu trupul. De aceea, străvăd şi oglindesc din parte, printr-o simţire înţelegătoare, fericirea bunătăţilor viitoare şi starea veacului acela, «pe care nici ochiul nu le-a văzut, nici urechea nu le-a auzit, nici inima omului nu le-a încăput» (I Corinteni 2, 9).

Tâlcuire la cuvintele: «Ierusalimul ce se zideşte ca o cetate ai cărei părtaşi se adună la un loc. căci acolo s-au suit seminţiile, seminţii ale Domnului, spre mărturie lui Israel» (Psalmi 121, 2-3)

Ierusalimul se tâlcuieşte ca loc al păcii şi este chip al locului lui Dumnezeu, adică al sufletului ce are în sine pacea cea întru Hristos. Căci nu orice suflet are în sine pacea cea întru Hristos şi poate primi numele păcii, ci cel care se zideşte ca o cetate şi are piatra cea din capul unghiului, pe care «a aşezat-o Domnul în Sion potrivit făgăduinţei, piatra cea de mult preţ» (Isaia 28, 16). Iar Sionul este vârful arzător al Ierusalimului, care e chipul minţii văzătoare a sufletului, plină de pace. Căci dacă ai căuta în altă parte, n-ai putea afla mintea observatoare şi privitoare a înălţimilor adevărului. Ea nu e decât în inima, care a primit pacea. Ierusalimul este, deci, sufletul care petrece în pacea dumnezeiască având piatra cea din capul unghiului şi pietrele preţioase rotunde din Sfintele Scripturi, de care se sfărâmă fiarele ce se grăbesc să urce în muntele lui Dumnezeu; care are şi asfaltul, adică smerenia pe care o produce Duhul Sfânt şi care topeşte şi netezeşte învârtoşarea împietrită a inimii ca focul dumnezeiesc, prefăcând-o în duh zdrobit şi umilit; şi ape din ploi, date Mântuitorului, care curg din râurile inimii; ba încă şi lemnele neputrezite în vederea unirii, ca nişte gânduri ale făptuirii adevărate; apoi cuie şi sfredelul care pricinuieşte frica şi sileşte spre împlinirea poruncilor dumnezeieşti; dar şi pe Cuvântul dumnezeiesc ca ziditor şi pe cei de după El, adică pe cei ce cârmuiesc cu ştiinţa primită de la El puterile sufleteşti; şi, simplu grăind, uneltele de zidire, postul şi privegherea, cântarea, citirea şi celelalte, ca să spun pe scurt, câte le-am primit de la Cuvântul întrupat (prin unealta raţiunii), spre înfăptuirea modului virtuţii; şi frânghia de finic, adică sfinţitele legi ale lui Dumnezeu din Scripturi; şi lumina cunoscută cu mintea şi soarele mai presus de toată strălucirea şi toate câte răsfrâng lumina în suflet. Ca să spunem totul deodată, toate câte se folosesc în chip văzut spre zidirea unei cetăţi le are în chip dumnezeiesc şi duhovnicesc, sufletul. Căci, el este Ierusalimul înţeles cu mintea şi el se zideşte ca o cetate spre locuinţă lui Dumnezeu Celui peste toate, Treimii celei fără de început şi de viaţă făcătoare. Căci a spus: «Eu şi Tatăl vom veni, şi locaş la el ne vom face», ca şi când ar zice: «Îl vom face cetate; şi cetate cu adevărat minunată, întinsă la nesfârşit».

Dar, poate n-ar fi cu totul nepotrivit să adăugăm la cele spuse şi aceasta. Dacă voieşti să cunoşti că a început să umbrească din pace lumina dumnezeiască sufletul tău; dacă voieşti să ştii că sufletul tău e un Ierusalim ce se zideşte ca o cetate; dacă bagi de seamă că părtaşii lui sunt adunaţi la un loc, adică toate gândurile şi puterile lui s-au adunat împreună şi voiesc să fie într-o unitate, ca să nu fie o cetate dezbinată, ci să-l zidească în chip unit ca pe o cetate; dacă se suie în acest Ierusalim ce se zideşte ca o cetate, seminţiile Domnului, sau puterile cele mai generale ale sufletului, ajunse dumnezeieşti şi înălţându-se duhovniceşte şi făcându-se ca nişte trepte; dacă vezi săvârşindu-se acestea în tine, să nu încetezi să zideşti astfel mai departe. Adu-ţi aminte de turnul dezbinării şi de zidirea lui şi de despărţirea limbilor (Facerea 11, 1-9) şi cunoaşte că nu toată zidirea e bună, chiar dacă pare din afară astfel.

Vorbind, îndeobşte, cei ce au ochi văd două feluri de zidiri şi de trepte. Una ce se face spre bine şi spre locaş a lui Dumnezeu. Iar semnul ei este că părtaşii ei sunt adunaţi la un loc şi seminţiile ei sunt seminţii ale Domnului ce se înalţă în ea, vestind sufletului lucruri mari, minunate şi pricinuitoare de pace, de iubire şi de sfinţenie, şi zidindu-l.

Iar alta ce se face spre răul şi spre pierderea sufletului. Semnul ei nemincinos este împărţirea limbilor spirituale şi o cumplită tulburare. Iar sfârşitul e că se face sălaş patimilor, cum s-a făcut turnul dezbinării sălaş şerpilor. Ia seama să nu zideşti turn spiritual de dezbinare, al cărui sfârşit e distrugerea şi împărţirea limbilor spirituale şi tulburare şi pieire totală.

Există o pace, mai mult părută decât adevărată. E cea a trupului care se desfată, care pricinuieşte multă grijă sufletului, chiar dacă pentru o vreme ia înfăţişarea prefăcută a liniştii. Şi există o pace a simţurilor, produsă de închiderea şi de fuga lor de toate, care este urmată de linişte. Dar şi aceasta, măcar că e neasemănat mai bună decât cea dintâi, e de scurtă durată. Căci când sufletul e tulburat de gânduri, pătimeşte întreg omul, ca şi atunci când e tulburat trupul. dar există pacea a treia, mai presus de a simţurilor şi a trupului. ea constă în liniştea puterilor sufletului şi a omului dinăuntru. Ea vine din purtarea şi sârguinţa cea bună, din rugăciunea mai curată, din plânsul mai dulce, din rostirea cu plăcere a cuvintelor dumnezeieşti.

Dar aceasta încă nu înseamnă desăvârşirea păcii. Căci precum trâmbiţaşul sau cântăreţul la chitară nu poate rămâne neîncetat la lucrul său, deoarece, suferind în chip necesar uneori de osteneala mâinilor şi alteori din pricina vreunei neputinţe sau a unei împrejurări de boală, trâmbiţaşul nu poate trâmbiţa şi cântăreţul la chitară nu poate mişca totdeauna cu putere coardele, aşa şi sufletul care-şi cârmuieşte în chip armonios puterile sufletului, nu rămâne totdeauna neschimbat în starea aceasta, ci uneori e stingherit de vreo mânie, stârnită cu voie sau fără de voie de ceva, sau de vreo dorinţă de schimbare şi de trândăvie, fiind una dintre făpturi şi aflându-se legat cu grăsimea şi cu greutatea trupului. Dar când primeşte prin har prezenţa celui nefăcut, care a făcut toate, şi se împărtăşeşte de Duhul neschimbat şi de viaţă făcător, se umple de o viaţă preschimbată şi minunată, pricinuită de Duhul de viaţă făcător şi se bucură de o viaţă mai presus de fire şi cu totul neschimbătoare. Şi precum viază datorită puterii de viaţă făcătoare,aşa şi vede, căci Duhul de viaţă făcător e şi lumină. Şi se bucură văzând cele mai presus de fire ale Celui mai presus de fire şi se bucură de pacea care întrece toată mintea, datorită lucrării de înviorare şi luminii mai presus de minte a Celui mai presus de minte şi bucuriei tainice de cele văzute.

În această pace sufletul nu se schimbă câtuşi de puţin, nici nu suferă de oboseală, nici nu e tulburat de cursele şi de uneltirile vrăjmaşului, ci priveşte într-o mişcare neîncetată pe Dumnezeu şi cele din jurul Lui, prin puterea şi mişcarea, ba s-ar putea spune şi prin voia lui Dumnezeu şi a Duhului neobosit care lucrează în inimă din temelia ei ipostatică, (personală), †nu cum îşi închipuie unul sau altul, ci cum singur Duhul ştie, care «cercetează şi cunoaşte adâncurile lui Dumnezeu» (I Corinteni 2, 10) şi învaţă pe cei părtaşi de El, printr-o simţire a sufletului. Deci până ce ne sârguim să aprindem în noi, printr-o vieţuire liniştită, harul Duhului şi nu-L stingem, şi până ce suntem plini de sfinţenia şi de pacea negrăită şi mai presus de fire a lui Dumnezeu în Treime, purtăm cu adevărat, precum s-a spus, în smerenie, iubire şi rugăciune, pacea trupului şi a duhului şi a sufletului în chip neobosit.

Căci pacea cu osteneală nu e încă pacea desăvârşită ci pricinuitoare a celei desăvârşite. Cea desăvârşită, potrivit celor spuse, se trăieşte cu totul fără osteneală, în odihna sabatismului desăvârşit şi a odihnei în Hristos.

Nu a cunoscut cineva mai limpede uneltirea, sau, dacă trebuie spus altfel, atacul diavolesc personal, decât cel ce a scăpat de draci şi s-a izbăvit pentru o vreme de atacurile lor. Şi nimeni nu scapă şi nu se izbăveşte de ele, cum am spus mai înainte dacă n-a dobândit în inimă înrâurirea şi suflarea dumnezeiască personală. Iar aceasta o naşte credinţa însoţită de smerenie şi de iubirea lucrătoare de Dumnezeu şi de oameni, prin petrecerea în linişte, împreună cu privegherea, prin citirea aici lucrătoare, aici văzătoare şi deci de Dumnezeu cugetătoare, şi prin rugăciune. Iar iubirea lucrătoare poate fi numită, cu adevărat, împlinirea, pe cât e cu putinţă, a sfintelor porunci ale lui Dumnezeu. Din acestea se naşte deci nu numai o înţelegere mai curată şi mai străvezie a lui Dumnezeu, ci vine în suflet şi cunoştinţa amănunţită şi deosebirea limpede a diavoleştilor uneltiri de rele urzitoare. Căci cu cât sunt mai mari nevoinţele, cu atât e mai mare şi războiul dracilor pizmaşi porniţi cu furie în chip covârşitor şi fără răsuflare spre tot felul de chinuiri viclene ale sufletului purtător de Dumnezeu. Aşa că dacă n-ar sta aproape cu iubire de oameni Hristos, Mântuitorul poporului său, şi nu s-ar lupta pentru credincioşi, cu adevărat nu s-ar mântui nici un om, chiar dacă ar fi sfânt.

Numai cei ce au primit simţirea duhovnicească prin pătrunderea cea din har, înţeleg pe cei ce n-au dobândit simţirea duhovnicească, şi sunt conduşi sufleteşte prin sunete limpezi şi lămurite spre cele ce se întâmplă. Căci unul ca acesta poate să le deosebească pe toate, după Sfântul Pavel, deşi el nu e judecat de nimeni altul (I Corinteni 2, 15). Fiindcă cei ce sunt astfel, nu numai că nu văd lipsa Duhului dumnezeiesc, ci şi fericesc uneori, din neînţelegere, pe cei vrednici mai mult de compătimire, întrucât nu au primit simţirea Duhului prin har, ci sunt purtaţi mai degrabă de duhul lumii şi sunt «sufleteşti», cum îi numeşte cuvântul dumnezeiesc (I Corinteni 2, 14). Iar cei duhovniceşti la simţire şi aprinşi de focul dumnezeiesc, nu judecă nicidecum lucrurile, cu grabă, sau după latura văzută, ca cei mulţi. Ci după adevărul neschimbat şi veşnic din ei, fiind învăţaţi în chip sigur de Duhul de viaţă făcător şi luminător, care dăruieşte celor în care se sălăşluieşte o altă viaţă decât cea obişnuită, o viaţă mai presus de fire şi o lumină şi o cunoştinţă deosebită de a ochilor celor mulţi.

Aşa a fost Iacob Patriarhul, care schimbând de multe ori locul, a rămas apoi într-un unic loc, dar a văzut acolo multe cu ochiul pătrunderii şi a spus lucruri minunate despre fiii săi (Facerea 49, 1 şi 5). Aşa a fost Isaia cel mai puternic în cuvânt dintre prooroci. Căci văzând pe Iisus dus ca o oaie spre junghiere, nu s-a lăsat înşelat nici de pătimirea nici de smerenia lui şi de purtările proprii ei, ci a văzut tainic în acestea, cu ochiul pătrunderii, slava Lui, aşa cum se cuvine; măcar că l-a văzut pe Iisus lipsit de chip şi de frumuseţe şi supus celorlalte pătimiri a mărturisit totuşi dumnezeirea Lui. Aşa a fost, ca să spunem pe scurt, fiecare dintre sfinţii prooroci, care credeau cu înţelegere cele duhovniceşti, prin iluminarea Duhului.

Cel ce voieşte să cunoască cu uşurinţă pe cei ce au în ei duhul lumii, să-şi aduc aminte de ceata cărturarilor şi fariseilor din Evanghelie, cum se îndeletniceau cu cele părute bune şi ţineau cu împătimire la cele arătoase şi pofteau cu toată puterea sufletului şi prin păşirea şi schima cuvioasă să fie numiţi «învăţători» şi nu urmăreau altceva decât să-şi potrivească un chip la arătare şi să laude cu făţărnicie viaţa virtuoasă. De aceea vai ce orbire! Pe Iisus Hristos, Fiul cel prea adevărat al lui Dumnezeu Cel peste toate, L-au osândit cu înverşunare, din pizma pe care o năştea în ei duhul lumesc, la moarte; au osândit la moarte viaţa dumnezeiască şi adevărată.

Căci dacă Duhul Sfânt nu vorbeşte în noi, precum s-a spus, din pizmă, e vădit că duhul lumii grăieşte din pizmă şi de aceea judecă cu nedreptate şi întru întunecare. De aceea se vor tăia, precum s-a scris, în vremea judecăţii de obşte a lui Dumnezeu şi se vor plânge pe ei înşişi, nu fără dreptate, de starea lor. Căci vor vedea pe Cel pe care L-au străpuns şi se vor întreba cu nedumerire, zicând: «Nu este Acesta Cel pe care L-am socotit ca nimic şi nu socoteam viaţa Lui nebunie? Cum deci a fost rânduit Acesta între fiii lui Dumnezeu?» (Înţelepciunea lui Solomon 5, 4-5). Căci făcându-se de batjocură întunericul părerii de sine prin duhul lumesc poticnindu-se cumplit, pe drept cuvânt nu au putut să cunoască adevărul şi să umble pe urmele Lui, ca cei ce au mintea dreaptă şi pe Duhul cel luminător.

Iar despre cei duhovniceşti Pavel zice: «Oare nu ştiţi că vom judeca pe îngeri! Cu atât mai mult cele trebuincioase vieţii». Astfel cel ce are Duhul, pe toate le poate judeca, dar pe acesta, cum zice Domnul, nu-l poate primi lumea, nici vedea. Deci toţi câţi n-au îmbrăcat, prin simţirea adevărată a sufletului, Duhul cel Sfânt mai presus de ceruri, nici nu-l au pe Acesta lucrând în ei cele negrăite, în taină, şi grăind cele de nepovestit, sunt vădiţi ca având duhul lumii. «Iar voi, zice Pavel, nu sunteţi în trup, ci în Duh, dacă Duhul lui Dumnezeu locuieşte în voi. Iar dacă cineva nu are Duhul lui Hristos, acela nu este al Lui».

Vezi, că cei ce au Duhul în ei, nu sunt trupeşti? Şi că cei ce sunt lipsiţi de Acesta, nu numai că nu pot să judece drept în cele dumnezeieşti, dar nici nu pot să fie ai lui Hristos? «Iar noi nu am luat duhul lumii, ci Duhul cel de la Dumnezeu, ca să vedem cele dăruite nouă de Dumnezeu». Înţelegi că cele dumnezeieşti şi adevărul nu le pot cunoaşte decât cei ce au primit Duhul lui Dumnezeu? Căci aşa a spus şi Domnul: «Când va veni Acela, Duhul Adevărului, vă va conduce pe voi la tot adevărul». Vezi de unde răsare în minte adevărul întreg, deci şi judecata sigură şi liberă de păcat?

De aceea, Duhul Sfânt se numeşte Duhul sfatului, Duhul ştiinţei, al înţelegerii, al înţelepciunii, Duhul stăpânitor, Duh drept, Duhul adevărului, iar la Isaia «Duhul judecăţii». Aceasta pentru că în El sufletul e dus de-a dreptul spre cele ce trebuie spuse şi fiindcă, lucrând El în suflet, acestea toate sunt judecate cum trebuie, dat fiind că sufletul e părtaş de El. dar, fără Duhul, toate sunt pline de întuneric şi pustii de adevăr.

Iar cel pustiu de adevăr, va greşi ca urmare şi în cele spuse. Acela, încercând să judece, va alege cele mincinoase şi nu va nimeri adevărul. «Căci nimeni, zice, nu cunoaşte cele ale celuilalt, decât Duhul care locuieşte în el. Căci Duhul toate le cercetează». Dacă s-ar putea afla adevărul fără El, Duhul Sfânt nu s-ar mai numi Duhul adevărului, Duhul judecăţii şi celelalte spuse mai înainte. Deci de va grăi cel ce judecă fără Duhul adevărului, va fi susţinătorul minciunii, născocind ceea ce nu este şi, scurt vorbind, va cădea din adevăr şi se va scoate cu voia de la Dumnezeu şi de la slava lui Dumnezeu; şi va fi tăiat cu dreptate, ca unul ce judecă şi se rosteşte cu grabă în chip potrivnic adevărului, vânzând dreptatea cu nepricepere, ca un alt Iuda. Căci şi acela, de trei ori ticălosul, a fost osândit din pricina aceasta, că a vândut dreptatea şi adevărul, cum nu se cuvenea, adică pe Domnul nostru Iisus Hristos, pe Cel trimis de Tatăl ca dreptate şi care s-a numit El însuşi pe sine adevărul.

Fariseu nenorocit şi orb, gol de Duhul care luminează ochii înţelegători ai sufletului! Tu te grăbeşti cu mândrie să judeci greşit din cele arătate cele dinăuntru ale omului, ca şi aceia care, văzând învieri minunate de morţi şi mii de semne dumnezeieşti, pe care Iisus, ca Dumnezeu adevărat, le lucra numai cu o încuviinţare, în loc să-L laude şi să-L preamărească şi să creadă în El, s-au supărat şi s-au mâniat pentru foarte înţeleapta şi de oameni iubitoare dezlegare a sabatului şi pentru că nu posteau ucenicii Mirelui, nici nu se spălau cu grijă. Fariseu nebun şi prea lipsit de minte şi plin de întuneric! Voieşti să îndrepţi izvorul înţelepciunii şi al harurilor minunate şi negrăite şi, trecând cu vederea faptele unei aşa de mari puteri, vezi pe cele mai neînsemnate şi făcute după o judecată încă neînţeleasă de tine. Cât de stângaci, de neştiutor şi de nesimţit eşti! Te poticneşti cum nu trebuie de cele ce nu sunt, cum ar zice cineva, nimic, neminunându-te după cuviinţă, de faptele cele prea mari care s-au săvârşit, şi neslăvind şi nelăudând, pe cât se poate, pe cel ce le-a lucrat pe acelea. Apropie-te cu smerenie de Acesta şi cere cu sinceritate să ţi se dea motivul dezlegării acelora care tu socoteşti că au fost trecute cu vederea, contrar obiceiului.

Deci, lucrul cel mai rău dintre toate este, pe cât se vede, părerea de sine şi viclenia ce urmează după ea. Unul ca acesta este atât de întunecat, pe cât se socoteşte că ştie, şi pe atât de lipsit de minte pe cât nu-şi cunoaşte neştiinţa.

Şi iarăşi, vai ţie, fariseu orb, care nu cercetezi lăuntrul paharului, de este curat, ci îţi închipui că e de trebuinţă să înfăptuieşti şi să vezi curăţenia din afară şi cea văzută. Nu auzi ce porunceşte Hristos, adevărata Înţelepciune, despre judecată? Căci El zice: «Nu judecaţi după vedere, ci judecaţi cu judeca cea dreaptă». Nu înţelegi că nu se poate judeca drept, nici rosti judecăţi drepte după ceea ce s-arată? Căci aceasta înseamnă «după vedere». Cum deci tu, nesimţitule, netemându-te de porunca Tatălui şi neînţelegând că nu ceea ce se vede este omul adevărat şi nu din ceea ce se vede trebuie el judecat, te porţi fără ruşine, în loc să te ascunzi? Dar e firesc să faci aşa. Căci lipsit de viaţa adevărată a luminii, a înţelepciunii, a adevărului şi a cunoştinţei din El şi a celorlalte bunătăţi ce ne vin şi ni se împărtăşesc din Duhul, nu numai că nu poţi judeca cele ale altora fără greşeală, dar nici pe tine nu te poţi vedea în ce rău zaci. Scoate, dacă mă asculţi, bârna din ochiul tău, adică părerea de sine din mintea ta, şi atunci vei putea străvedea cum se cuvine, căci vei putea trece prin paiul, sau prin păcatul care s-a lipit, dintr-o răpire şi uitare, de ochiul aproapelui. Dar până ce ochiul tău dinăuntru nu vede lumina cunoscută cu mintea, e vădit că întunericul e pricinuit de bârna aflată în el. De aceea, nu afirma cele ce sunt proprii numai celor luminaţi, înainte de a te cerceta pe tine cu toată priceperea şi înainte de a alunga răul departe de tine. Căci făcând aşa, te faci batjocura dracilor şi a patimilor nebuniei. De aceea, fapta aceasta e foarte greşită şi pornirea spre ea e primejdioasă. Să grăiască şi să judece, deci, cei izbăviţi de Domnul, cum sfătuieşte fericitul David: «Cei pe care i-a izbăvit Domnul din mâna vrăjmaşilor» (Psalmi 106, 2), celor cunoscuţi cu mintea, «şi i-a adunat din ţări», adică deprinderile pătimaşe şi neîmpăcate şi mult felurite, unindu-i între ei şi cu slava Lui. Să grăiască şi să judece aceştia, căci au fost adunaţi şi uniţi şi luminaţi, ca unii ce au fost izbăviţi şi mântuiţi.

Tu, însă, până ce nu eşti, precum s-a spus, plin de lumina duhovnicească, asigură-te cu tăcere şi să nu-ţi fie frică să mărturiseşti că voieşti mai bine să înveţi şi că nu ştii, ceea ce e pricină de mântuire, nu de pierzanie. Căci cum nu te va ruşina pe tine Hristos care zice: «Eu nu judec pe nimeni»? Iar tu ce spui? «Eu îi judec pe toţi». O, ce neştiinţă, ca să nu spun nesimţire! «Tatăl toată judecata a dat-o Fiului». Fiul a luat de la Tatăl lucrarea judecăţii. Iar tu de unde o ai, dacă nu ţi-e dată? Oare locuieşte Treimea şi umblă vădit în tine, potrivit făgăduinţei? Oare te vezi pe tine în Dumnezeu Cuvântul şi pe Dumnezeu Cuvântul în tine? Sau în Dumnezeu? Oare curg în tine râurile Sfântului Duh, sau izvorăsc ele din lumina neapropiată înăuntru inimii tale? Sau celelalte câte le lucrează Dumnezeu în sfinţii Lui în chip arătat? Nu mai ai mult până acolo?

Opreşte, deci, limba ta de la rău, şi buzele tale, ca să nu vorbească viclenie. Caută, întreabă pe alţii şi învaţă cu grijă de la ei şi nu învăţa pe alţii; şi judecat de alţii, nu te rosti, nu judeca nicidecum tu însuţi. Trebuie să fie cineva foarte prost ca să-şi închipuie că, orb fiind, poate cerceta cele scrise în cărţi. Dar e cu mult mai prost cel ce-şi închipuie că poate cunoaşte fără Duhul cel viu, cele ale altuia. Unul ca acesta nu poate cunoaşte întocmai nici ale sale cum sunt.

Dar acestea sunt uneltiri şi ispite ale diavolului viclean şi pizmaş şi urâtor al binelui, pornite în chip vădit împotriva noastră, pentru că noi înşine ne-am umplut de viclenie din părerea de sine şi ne-am lăsat înduplecaţi, cum nu se cuvine, să purcedem a judeca. Prin aceasta el voieşte ca, poticnindu-ne cu nepricepere, să greşim în chip nefericit împotriva adevărului şi în loc să ne apropiem de el şi să-l cunoaştem să rămânem nefolosiţi şi să ne facem pricini de sminteală şi de vătămare nu numai nouă înşine, ci şi celor apropiaţi, şi, odată cu aceasta, supuşi înfricoşatei judecăţi a lui Dumnezeu. Cunoscând deci uneltirea diavolului şi ascultând de porunca marelui Pavel, să nu judecăm înainte de vreme, până ce nu va veni în noi Domnul în Duh, ca să ne lumineze şi să ne descopere cele adânci, învăţându-ne fără greşeală cunoştinţele şi descoperirile vederilor dumnezeieşti şi lucrurilor tainice. Arătându-ne, astfel, în chip neamăgitor, duhovniceşti şi purtător de Dumnezeu, mai bine zis dumnezei, ne va călăuzi spre slavă şi ne va restabili în harul străvăzător. Atunci vom cunoaşte, în chip curat, la ce rău ne duce voinţa de a judeca, goliţi de harul lui Hristos. Dar tot atunci vom judeca fără greşeală întru dreptate.

Cu adevărat minunat şi uimitor lucru este Dumnezeu, Cel ce nu are loc unde să se odihnească (Isaia 66, 1), şi se odihneşte în chip vrednic de Dumnezeu în inimă.

Orice fiinţă conştientă se odihneşte numai în iubirea sigură şi totală a altei fiinţe conştiente. De aceea şi Dumnezeu află cea mai plăcută odihnă în inima omului care-L iubeşte în mod sigur şi total. Omul poate iubi sigur şi total pe Dumnezeu prin inimă. Inima este organul şi locul iubirii. Iar inima poate iubi la nesfârşit, pentru că se poate umple de iubirea nesfârşită a lui Dumnezeu, întorcându-i-o ca iubire a sa: «ale Tale dintru ale Tale». În relaţia de iubire a sufletului cu Dumnezeu se împlineşte aspiraţia omului de a iubi la nesfârşit şi de a fi iubit la nesfârşit.

Dacă un împărat, chiar pământesc şi mărginit în putere, atunci când îmbrăţişează pe cineva cu iubire şi dă mâna unui nobil, îi pricinuieşte celui îmbrăţişat multă slavă şi cinste şi adaugă, pe drept cuvânt, aceluia mare bucurie, ce se va întâmpla când de cel miluit se atinge, în chip vădit, nu un împărat pământesc, ci Dumnezeu Cel fără de început, necreat, Făcătorul şi Domnul tuturor, Căruia îi stau de faţă cu frică mii şi zeci de mii de îngeri şi-I slujesc mii de mii; şi se atinge nu simplu ci înlăuntrul inimii, ba mai vârtos, şi locuieşte în el, nu vremelnic, ci veşnic, în aşa fel că se şi uneşte cu el şi-l slăveşte şi-l îndumnezeieşte la culme şi-l dăruieşte, celui ce-L primeşte şi e cu har dăruit, zeci de mii de negrăite bunătăţi? Cât de mare şi de negrăită slavă, cinste şi bucurie se va întipări în el, iar aceasta pentru veşnicie? Cu adevărat minunate şi mai presus de minte sunt acestea!

Plăcerea spirituală

Socotesc că oricine s-a apropiat de aceste lucruri cu judecată, va spune că plăcerea propriu-zisă e ceea ce nu poate fi pus pe seama firii şi nu poate fi grăit prin cuvânt şi ceea ce dăinuieşte ca o stare îndelungată şi umple inima de bucurie şi după trăirea ei; ceea ce e departe de plăcerea după trup, care este idolatră (legată de un chip) şi nu e o plăcere propriu-zisă. Drept aceea, tot cel ce doreşte plăcerea, să caute plăcerea înţelegătoare (spirituală), duhovnicească, curată şi care nu se împrăştie, şi nu va greşi, ci mai degrabă se va muta cu uşurinţă de la cele de pe pământ la cele cereşti, cu gândirea lui şi apoi cu tot sufletul. Căci aceasta este plăcerea adevărată şi propriu-zisă: plăcerea inimii neurmată de părerea de rău, adevărata plăcerea a sufletului raţional şi nemuritor, care rămâne veşnic luminoasă, pururi izvorâtoare, neosândită, şi mai degrabă vrednică de dorit, fericită şi însoţitoare nezgomotoasă a sfinţilor din veac, veşnică, blândă, dătătoare de îndrăzneală, strălucitoare, cu bun chip, evlavioasă, luminoasă, plină de bucurie şi lucrătoare şi după aceea. Iar dacă te-ai îndulcit duhovniceşte cu ea prin cercare, cu siguranţă vei consimţi cu cele scrise. Iar dacă nu, ţine deocamdată cele spuse, prin credinţă.

Plăcerea trupească

Plăcerea care nu este spirituală ― a Duhului, ci a trupului, e greşit să se numească plăcere. aceasta, odată împlinită, aduce o amară părere de rău şi de aceea în chip mincinos este numită plăcere. Este o «plăcere» falsă şi străină de sufletul raţional. E neraţională, josnică, greoaie, iubitoare de întuneric, zgomotoasă, stingheritoare, trecătoare, supusă repede veştejirii. Trupul îmbătrânind, aceasta se retrage cu ruşine fără să vrea; e osândită, ticăloşeşte viaţa, o face nefolositoare, roabă, apăsată de osândă, lacomă la mâncare, moleşită, fără nădejde, nesocotită, aducând tristeţe întunecată celui ce o lucrează, după săvârşire. Dacă ai pătimit acestea, fără îndoială cunoşti adevărul celor spuse, iar dacă te-ai păzit, prin mâna lui Dumnezeu, ascultând cuvintele mele, ca de cuvintele adevărului, să ştii că vei secera rodul strălucitor al vieţii.

Este descrisă toată dezordinea şi stricăciunea adusă de plăcerile inferioare. Părinţii socotesc în general că viaţa ordonată, care duce la îndumnezeire, este o viaţă călăuzită de raţiune, în unire cu harul, sau în comuniune cu Dumnezeu cel personal, pe când patimile care desfigurează fiinţa umană au un caracter neraţional, adică egoist. ordinea în fiinţa proprie şi în societate e ţinută prin raţiune, care ia în considerare armonia dintre toate; dezordinea, descompunerea individuală şi socială este efectul patimilor iraţionale. Este implicată aici învăţătura despre persoane şi lucruri ca încorporări ale raţiunilor Cuvântului dumnezeiesc, între care există în mod firesc o armonie. Raţiunile gândite ale lucrurilor, corespunzând raţiunilor gândite ale Logosului, sunt încredinţate raţiunii gânditoare, raţiunii-subiect a persoanelor, ca chipuri ale Raţiunii-Subiect, suprem reprezentată de Cuvântul ipostatic, pentru ca aceste persoane să aibă un conţinut comun al dialogului între ele şi cu Logosul. În toate luminează Cuvântul dumnezeiesc, sau Raţiunea supremă. Dar lucrurile şi raţiunea finită a persoanelor sunt sinteze armonioase ale raţiunilor în starea lor încorporată. Când raţiunea umană gânditoare face un uz rău de aceste sinteze, stricând armonia în fiinţa umană, şi între persoane şi lucruri, se produce o dezordine şi o stricăciune generală. Menţinerea în armonie a raţiunilor lucrurilor, a relaţiilor făpturilor şi urmând pilda acestui Subiect întrupat.

Metoda sau cele 100 capete ale lui Calist şi Ignatie Xantopol

. 4

Metoda sau cele 100 capete ale lui Calist şi Ignatie Xantopol.. 4

Metodă şi regulă amănunţită. 4

Cunoaşterea scopului premerge oricărui lucru. Iar scopul acestei lucrări este să arate care este temelia. 4

Începutul oricărei lucrări după Dumnezeu este să vieţuim potrivit cu poruncile Mântuitorului. Iar sfârşitul ei este să ne întoarcem la harul desăvârşit al Preasfântului şi de viaţă începătorului Duh, dat nouă prin dumnezeiescul Botez. 5

Cel ce vieţuieşte după Dumnezeu, trebuie să împlinească toate poruncile. Dar cea mai mare parte a lucrării sale trebuie să o închine celor dintâi şi celor mai cuprinzătoare. 5

Domnul nostru Iisus Hristos în vremea patimii mântuitoare a lăsat acestea ucenicilor Săi ca pe nişte porunci testamentare şi ca pe o moştenire dumnezeiască; la fel şi după înviere. 6

Despre frica de Dumnezeu, care este de două feluri: una a celor începători, iar alta a celor desăvârşiţi 14

Pentru împlinirea poruncilor şi pentru credinţa în Domnul nostru Iisus Hristos nu trebuie să cruţăm, când timpul o cere, nici chiar viaţa noastră. 15

Metoda naturală a Sfântului Grigorie Sinaitul despre chipul în care se poate intra înăuntru inimii şi ieşi de acolo prin respiraţia pe nas; şi despre însăşi rugăciunea practicată de moi, care este „Doamne Iisuse Hristoase, Fiul lui Dumnezeu, miluieşte-mă‟. Această metodă ajută şi la adunarea cugetării. 15

Despre respiraţia pe nas, împreună cu luarea aminte la pomenirea lui Iisus înăuntru inimii. 17

Cel ce voieşte să vegheze cu mintea, şi mai ales începătorul, trebuie să se aşeze, în vremea rugăciunii, într-o chilie liniştită şi neluminată, pentru a-şi aduna astfel, în chip natural, mintea şi cugetarea din revărsare. 17

Minţii i se dăruieşte statornicia înainte de toate prin Domnul nostru Iisus Hristos şi prin chemarea cu credinţă în inimă a sfântului Său nume. Dar la aceasta ajută şi metoda naturală a inspirării aerului în inimă şi şederea într-un loc liniştit şi neluminat şi cele asemenea. 17

Cum trebuie să-şi petreacă cel ce se linişteşte răstimpul de seara până la Utrenie (privegherea de la miezul nopţii). 18

Cum să faci Utrenia şi cum să petreci timpul până dimineaţa. 19

Cum trebuie să petrecem dimineaţa până seara. 20

Despre ferirea de nelucrare şi despre trebuinţa ca cel ce se linişteşte să păzească toată predania bisericească. 20

Despre trebuinţa de a ne ruga totdeauna. 21

Despre hrana trupească: cum trebuie să se hrănească cel ce se linişteşte. 23

Cum trebuie să se hrănească sâmbăta; despre priveghere şi ce trebuie să mănânce în acest timp. 26

Cum trebuie să mănânci duminicile, despre osteneală şi smerenie. 27

Despre dreapta chibzuire în a deosebi şi că lucrarea măsurată nu tinde spre slavă; despre supunere 28

Cum trebuie să străbată cel ce se nevoieşte răstimpul de după amiază până la apusul soarelui. Împărţirea darurilor dumnezeieşti se face după osteneala şi măsura lucrării noastre. 29

Mai mare decât lucrarea este rugăciunea curată. 30

Despre numărul mătăniilor dintr-o zi şi o noapte. 31

Despre mutările şi schimbările ce se ivesc în fiecare şi despre slava covârşitoare ce urmează smereniei 31

Despre pocăinţă, curăţie şi desăvârşire. 32

Despre cele cinci lucrări ale liniştirii dintâi şi oarecum introducătoare a începătorilor; despre rugăciune, cântare, meditaţie şi lucrul mâinilor.. 33

De unde trebuie să înceapă cei ce voiesc să se liniştească potrivit raţiunii, care este începutul, înaintarea şi desăvârşirea acestei lucrări. 34

Despre regula liniştirii celor începători 34

Despre rugăciunea curată prin luare aminte şi trezvie. 35

Începătorii pot, şi ei, să se roage uneori cu toate cuvintele rugăciunii, alteori cu o parte a ei, dar neîncetat şi înăuntru inimii şi să nu schimbe mereu cuvintele. 38

Rodul rugăciunii înăuntrul inimii are nevoie de timp îndelungat, de luptă şi de silire, tot binele dobândindu-se cu multă osteneală şi după timp îndelungat. 39

Despre rugăciunea inimii care nu este curată şi cum se poate ajunge la rugăciunea curată şi neîmprăştiată. 40

Despre rugăciunea neîmprăştiată şi curată a inimii şi despre căldura ce se naşte din ea. 40

Care este efectul nemijlocit al căldurii inimii?. 42

Despre lacrimile din inimă, despre dumnezeiescul dor, despre dragoste. 43

Să nu căutăm cele peste măsură.. 43

Despre râvna cea fierbinte, despre arătarea dumnezeiască şi luminarea cea din ipostas a harului 43

Despre luminarea adevărată şi despre cea mincinoasă  lumina dumnezeiască şi cea diavolească. 44

Despre închipuiri  cuviincioase şi necuviincioase. 44

Nu numai închipuirea necuviincioasă, ci şi cea cuviincioasă e respinsă de sfinţi în rugăciunea curată şi în lucrarea simplă şi unitară a minţii. 45

Despre întipăriri şi despre diferite vederi 48

Despre închipuirile şi întipăririle minţii, despre semnele amăgirii şi ale adevărului. 55

Despre mângâierea dumnezeiască şi cea prefăcută.. 57

Cel ce voieşte să se liniştească cum se cuvine trebuie să fie neapărat blând cu inima. 58

Dobândirea blândeţii şi despre cele trei puteri ale sufletului (mânia, pofta şi cugetarea). 59

Despre alunecare şi pocăinţă.. 59

Despre luarea aminte şi paza cea înţeleaptă. 62

Despre ispită şi retragerea lui Dumnezeu pentru îndreptare. 62

Înclinarea spre patimă, plăcerea patimii, primirea ei şi nepătimirea. 66

Despre credinţă, nădejde şi dragoste. 67

Despre Sfânta Împărtăşanie. 69

Cum trebuie ascultate şi înţelese cuvintele duhovniceşti ale Părinţilor. 74

Cum să ne rugăm şi despre luminarea adevărată şi puterea dumnezeiască. 75

Încheiere. 77

Metodă şi regulă amănunţită.

Cunoaşterea scopului premerge oricărui lucru. Iar scopul acestei lucrări este să arate care este temelia.

Dacă cunoaşterea scopului premerge oricărui lucru, iar scopul nostru este să spunem cele ce ajută la creşterea duhovnicească, iar al tău, să vieţuieşti cu adevărat potrivit celor spuse, trebuie ca înainte de orice să cercetăm spre ce plinătate a gândirii celei după Hristos privind, să punem un început folositor ca temelie ca, apoi, cu timpul, împărtăşindu-ne de ajutorul cel de sus, cu îmbelşugare, să tindem şi spre un acoperiş potrivit zidirii de Duhul.

Începutul oricărei lucrări după Dumnezeu este să vieţuim potrivit cu poruncile Mântuitorului. Iar sfârşitul ei este să ne întoarcem la harul desăvârşit al Preasfântului şi de viaţă începătorului Duh, dat nouă prin dumnezeiescul Botez.

Deci, începutul oricărei lucrări după Dumnezeu, este, pe scurt, să ne grăbim în tot chipul cu toată puterea, să vieţuim după legea tuturor poruncilor îndumnezeitoare ale Mântuitorului. Iar sfârşitul este să ne întoarcem, prin păzirea lor, la zestrea dată nouă de sus şi de la început(din sfinţita cristelniţă, adică la desăvârşita alcătuire şi naştere duhovnicească a noastră din nou, prin Har; sau, dacă îţi place să numeşti acest dar altfel, la lepădarea vechiului Adam cu faptele şi poftele lui şi la îmbrăcarea celui nou şi duhovnicesc (Coloseni 3, 9-10), care este Domnul Iisus Hristos. Căci zice dumnezeiescul Pavel: „Copiii mei, pe care iarăşi vă nasc în dureri, până când va lua Hristos chip în voi‟ (Galateni 4, 19); şi: „Câţi în Hristos v-aţi botezat, în Hristos v-aţi îmbrăcat‟ (Galateni 3, 27).

Cel ce vieţuieşte după Dumnezeu, trebuie să împlinească toate poruncile. Dar cea mai mare parte a lucrării sale trebuie să o închine celor dintâi şi celor mai cuprinzătoare

Precum am spus, începutul şi rădăcina a toată lucrarea aceasta este vieţuirea potrivit cu poruncile mântuitoare; iar ţinta şi roada ei este reîntoarcerea la harul desăvârşit al Duhului, dăruit nouă prima dată prin Botez. Acest har se află în noi  „căci lui Dumnezeu nu-i pare rău de darurile Sale‟ (Romani 11, 29)  însă harul acesta este înecat de patimi, dar se poate descoperi prin lucrarea poruncilor. De aceea, se cuvine să ne silim în tot chipul să curăţim şi să facem cât mai vădită arătarea Duhului în noi prin împlinirea, după putinţă, a tuturor acestor porunci. Căci „făclie picioarelor mele este legea Ta şi lumină cărărilor mele‟ - zice fericitul David către Dumnezeu (Psalmi 118, 105)  şi „porunca Domnului strălucită (este cea) care luminează ochii‟ (Psalmi 18, 9), şi „ spre toate poruncile Tale m-am îndreptat‟ (Psalmi 118, 128). Iar cel ce se odihnea pe piept (sfântul apostol Ioan) zice: „Cel ce păzeşte poruncile Lui, rămâne întru El şi El întru acela‟ (I Ioan 3, 24), şi „poruncile Lui nu sunt grele‟ (I Ioan 5, 3). Mântuitorul zice, de asemenea: „Cel ce are poruncile Mele şi le păzeşte pe ele, acela este cel ce Mă iubeşte; iar cel ce Mă iubeşte pe Mine, iubit va fi de Tatăl Meu şi Eu îl voi iubi pe el şi Mă voi arăta lui‟ (Ioan 14, 21), şi „De Mă iubeşte cineva pe Mine, va păzi cuvântul Meu şi Tatăl Meu îl va iubi pe el şi l el vom veni şi ne vom face locaş la el‟ (Ioan 14, 23), şi „Cel ce nu Mă iubeşte pe Mine, cuvintele Mele nu le păzeşte‟ (Ioan 14, 24).

Dar, mai mult decât acestora, cea mai mare parte a lucrării sale trebuie să o închine poruncilor celor dintâi şi mai cuprinzătoare, oarecum maicilor celorlalte. Căci, numai aşa vom merge fără greşeală spre ţinta ce ne stă înainte, adică vom pune început bun şi vom ajunge la sfârşitul dorit sau la arătarea Duhului (I Corinteni 12, 7).

..

De fapt, noi nădăjduim că, prin chemarea cu credinţă a numelui Domnului nostru Iisus Hristos, vom primi cu siguranţă mila şi viaţa adevărată, ascunse în El (Coloseni 3, 3). Căci numele Domnului Iisus Hristos, strigat cu curăţie înăuntru inimii, e ca un izvor dumnezeiesc nesecat din care ţâşnesc cu prisosinţă acele bunătăţi.

Hristos nu se sălăşluieşte în inima noastră dacă nu I ne deschidem şi noi în mod conştient şi voit. Iar aceasta noi nu o putem face decât gândindu-ne mereu la El şi la tot ce înseamnă El pentru noi şi pomenindu-L sau chemându-L pe nume. În sensul acesta însuşi numele Lui, chemat continuu, e o deschidere continuă a inimii pentru Hristos cu o tot mai mare afecţiune faţă de El şi deci un mijloc de a-L avea sălăşluit în noi, într-o lucrare tot mai simţită. Nu numele luat în sine cuprinde pe Hristos (poate în aceasta consta caracterul greşit al curentului „Imeaslavia‟ de la 1913 între călugării ruşi din Athos), ci numele chemat cu credinţă, adică alipirea noastră de El însuşi, prin pomenirea afectuoasă a lui. Atunci se face o legătură între noi şi El, ca de la persoană la persoană şi, deci, o comunicare a puterii lui către noi.

Domnul nostru Iisus Hristos în vremea patimii mântuitoare a lăsat acestea ucenicilor Săi ca pe nişte porunci testamentare şi ca pe o moştenire dumnezeiască; la fel şi după înviere.

De aceea, Însuşi Preabunul şi Preadulcele Domn al nostru Iisus Hristos a lăsat acestea, ca un Părinte adevărat şi iubitor tuturor celor ai Săi, ca pe nişte porunci şi mângâieri testamentare, ca pe nişte chezăşii sprijinitoare dulci şi întăritoare sau, mai bine zis, ca o moştenire de nerăpit, dăruită de Dumnezeu, atât cât a ajuns la patima Sa de bunăvoie pentru noi, cât şi când s-a arătat Apostolilor după înviere; ba şi când avea să se întoarcă la Tatăl Său prin fire şi la al nostru prin har.

Aceasta a făcut-o, spunând ucenicilor în preajma patimii Sale: „Tot ce veţi cere în numele Meu, vă voi face‟ (Ioan 14, 13); şi: „Amin, amin zic vouă, că toate câte le veţi cere de la Tatăl în numele Meu, vă va da vouă. Până acum n-aţi cerut nimic în numele Meu; cereţi şi veţi primi, ca bucuria voastră să fie deplină‟. Şi: „În acea zi veţi cere în numele Meu‟ (Ioan 16, 23-26).

Şi iarăşi, după înviere a zis: „Celor ce cred, le vor urma aceste semne: în numele Meu, draci vor scoate, în limbi noi vor grăi‟ (Marcu 16, 17-18) şi celelalte. Lucruri asemănătoare acestora spune şi ucenicul ce se odihnea pe pieptul lui Iisus: „Încă şi multe alte semne a făcut Iisus înaintea ucenicilor Săi, care nu sunt scrise în cartea aceasta. Iar acestea s-au scris ca să credeţi că Iisus este Hristos Fiul lui Dumnezeu şi, crezând, viaţă să aveţi întru numele Meu‟ (Ioan 20, 30-31). Iar dumnezeiescul Pavel zice: „Întru numele lui Iisus tot genunchiul să se plece‟ (Filipeni 2, 10) şi cele următoare. Dar şi în Faptele Apostolilor s-a scris: „Atunci Petru fiind plin de Duhul Sfânt, a grăit: cunoscut să vă fie vouă tuturor şi întregului Israel că prin numele lui Iisus Nazarineanul, pe care voi l-aţi răstignit şi pe care Dumnezeu l-a ridicat din morţi, acesta stă înaintea voastră sănătos‟ (Fapte 4, 8-10); iar puţin mai încolo: „Şi nu este în nici un altul mântuirea. Căci nu este alt nume dat între oameni, în care trebuie să ne mântuim noi‟ (Fapte 4, 12).

Şi Mântuitorul a spus: „Datu-mi-s-a toată puterea în cer şi pe pământ‟ (Matei 28, 18). Aceasta a spus-o şi prin cele ce le-a zis Dumnezeu-Omul către Apostoli înainte de răstignirea pe cruce: „Pace las vouă, pacea Mea dau vouă‟ (Ioan 14, 27); şi:„Acestea le grăiesc, ca întru Mine pace să aveţi‟ (Ioan 16, 33); şi: „Aceasta este porunca Mea, să vă iubiţi unii pe alţii‟ (Ioan 15, 12); şi: „Întru aceasta vor cunoaşte toţi că sunteţi ucenicii Mei, dacă veţi avea iubire într-olaltă‟ (Ioan 13, 35); şi: „precum M-a iubit pe Mine Tatăl şi Eu v-am iubit pe voi. Rămâneţi întru iubirea Mea. De veţi păzi poruncile Mele, veţi rămâne în iubirea Mea, precum Eu am păzit poruncile Tatălui Meu şi rămân în iubirea Lui‟ (Ioan 15, 9-11).

.....

De aceea, şi tu, învăţând acestea cu înţelegere şi dorind să deprinzi partea cea bună, care nu se va lua de la tine, a liniştii ce duce la cer, urmează legilor bine orânduite, precum ţi s-a arătat. Îmbrăţişează întâi, cu bucurie, ascultarea, apoi, liniştea. Căci precum făptuirea este calea spre vedere (contemplare), aşa ascultarea e calea spre linişte. „Nu trece, cum s-a scris, hotarele pe care le-au pus părinţii tăi‟ (Proverbe 22, 28); şi: „Vai celui singur‟ (Ecclesiastul 4, 10). În felul acesta, punând temelie bună, cu înaintarea vremii, vei pune şi acoperiş strălucitor zidirii Duhului. Căci, precum, acolo, unde începutul e rău, totul e vrednic de lepădat, tot aşa, acolo, unde începutul e bun, totul e frumos şi bine orânduit, deşi uneori se întâmplă şi invers, dar aceasta vine din voinţa şi hotărârea noastră.

...

Al treilea lucru cerut e să nu-ţi faci voia proprie. Căci e spre paguba celui spre ascultare să facă voia sa. El trebuie să şi-o taie pe aceasta totdeauna de bună voie, adică nu silit de părintele său.

Al patrulea e să nu se împotrivească în cuvânt şi să nu se certe, în general, pentru că împotrivirea în cuvânt şi cearta nu sunt ale celor bine credincioşi. Căci scrie sfântul Pavel: „Iar dacă cineva este iubitor de sfadă, noi acest obicei, nu-l avem, nici Bisericile lui Dumnezeu‟ (I Corinteni 11, 16). Dacă acestea sunt oprite îndeobşte tuturor creştinilor, cu atât mai mult monahilor, care au făgăduit să se supună cu sinceritate, după pilda Domnului. Căci împotrivirea în cuvânt şi iubirea de sfadă îşi au început în voia proprie, care vieţuieşte împreună cu necredinţa şi cu mânia cugetului. Pentru că s-a spus: „Călugărul mândru în cugetare se împotriveşte cu tărie‟. Iar contrariul acestui lucru, adică împotrivirea în cuvânt şi neiubirea de sfadă vine din credinţă şi din smerita cugetare.

În al cincilea rând, acesta trebuie să păzească sinceritatea, adică să facă o mărturisire amănunţită şi sinceră întâistătătorului, cum am dat şi la tundere, ca în faţa înfricoşatului scaun al lui Hristos, înaintea lui Dumnezeu şi a sfinţilor îngeri, făgăduind să avem ca ćnceput şi sfârşit, împreună cu alte făgăduinţe şi îndatoriri ale noastre faţă de Domnul, şi mărturisirea celor ascunse ale inimii. Căci a spus şi dumnezeiescul David: „Am zis: vesti-voi fărădelegea mea Domnului‟ (Psalmi 31, 6) ş.a. Dar şi Scărarul zice: „Rănile descoperite nu se vor face mai rele, ci se vor tămădui‟.

În textul grec se spune: „Rănile biruite‟. Descoperirea greşalelor în faţa altuia şi prin aceasta în faţa lui Dumnezeu, înseamnă o adevărată biruire a lor, sau un efort al omului de a se dezlipi de ele, efort ajutat de puterea celuilalt, dar mai ale de a lui Dumnezeu. Ele sunt pironite de cel ce le mărturiseşte la stâlpul dezaprobării, ca nişte lucruri urâte; nu le mai ocroteşte, nu le mai apără ca pe nişte lucruri care nu sunt chiar atât de condamnabile. E un fel de pironire a lor pe cruce.

Fiecare virtute se întipăreşte în firea noastră treptat, sau firea noastră ia forma ei dinamică şi plină de putere, biruind tot mai mult valul unei opoziţii, al unei porniri egoiste spre plăcere. Înaintarea din virtute în virtute este o luptă continuă cu aceste valuri care voiesc să ne tragă în ele, o luptă de continuă creştere în putere. Numai aşa se ajunge la starea de înfrângere a tuturor patimilor, a tuturor valurilor lor, ca la un port al liniştii. Nepătimirea concentrează în ea rezultatul unor eforturi duse, în acest sens, până la capăt.

.......................................................................................................................................................

Un oarecare dintre înţelepţi a spus că leacurile celor contrare sunt cele contrare. Fiindcă, deci, pricina tuturor leacurilor întristătoare este neascultarea şi mândria, iar a celor de bucurie este ascultarea şi zdrobirea inimii, cel ce doreşte să vieţuiască fără greşeală trebuie să petreacă în supunerea faţă de un părinte încercat şi nesupus înşelării  care-şi are puterea într-o îndelungată deprindere şi în cunoaşterea celor dumnezeieşti şi în viaţa împodobită cu cununa virtuţilor  şi să socotească porunca şi sfatul lui ca pe cuvântul şi sfatul lui Dumnezeu. Căci „mântuirea este întru sfătuire multă‟, zice Solomon (Proverbe 11, 14); şi „Bărbatul nesfătuit e duşmanul său‟. Iar dacă s-a întâmplat unora dintre Părinţii cei vestiţi să dobândească liniştea îndumnezeitoare şi desăvârşirea cea după Dumnezeu, chiar şi fără deprinderea în ascultare, aceasta s-a întâmplat prin descoperire dumnezeiască şi foarte rar. Dar s-a scris că ceea ce se întâmplă rar nu e lege a Bisericii, precum cu o singură rândunică nu se face primăvară. Pentru aceea, tu încrede-te în supunerea adevărată, ca într-o ştiinţă care te călăuzeşte la liniştea preafrumoasă şi lasă cele ce s-au întâmplat, prin iconomie, o singură dată, şi ţine seama de cele rânduite îndeobşte de cuvioşii Părinţi. În felul acesta te vei învrednici şi de cununa celor ce vieţuiesc după lege.

Pentru că, ce? Se va hotărî cineva să pornească pe drumul ce i se deschide în faţă, dacă nu l-a cunoscut din cercare, fără un povăţuitor neînşelător? Nu va porni cineva pe talazurile mării, lipsit de un cârmaci priceput. Pentru că nu se va apuca cineva de vreun meşteşug oarecare şi de vreo ştiinţă fără un învăţător nesupus rătăcirii. Se va apuca atunci oare, de meşteşugul meşteşugurilor şi de ştiinţa ştiinţelor şi va porni pe calea ce duce la Dumnezeu şi pe marea nesfârşită, sau va îndrăzni să înceapă vieţuirea monahală, care s-a asemănat cu vieţuirea îngerească, adică nevoinţa cu ea, şi va crede sieşi că va ajunge la capătul din urmă al ei, fără un povăţuitor şi cârmaci şi învăţător încercat şi adevărat? Cu adevărat, unul ca acesta, oricine ar fi el, se amăgeşte pe sine în chip nebunesc şi a rătăcit înainte de a pune un început, ca unul ce nu se nevoieşte după lege. Dimpotrivă, cel ce ascultă de rânduielile Părinţilor, a ajuns la ţintă înainte de a porni pe cale. Căci de unde putem şti din altă parte, dacă luptăm după cuviinţă împotriva trupului, şi dacă ne înarmăm împotriva patimilor şi a demonilor? Pentru că, precum s-a spus, patimile stau lângă virtuţi şi locuiesc uşă lângă uşă.

Când cultivăm o virtute, se trezeşte în noi o dorinţă contrară; când ne înfrânăm de la plăceri, se trezeşte în noi dorinţa după acele plăceri, întrucât le lăsăm mult timp nesatisfăcute; când ne smerim, se trezeşte în noi dorinţa de a ne arăta că suntem cineva. Numai cel ce a ajuns la treapta desăvârşită a virtuţilor, a dobândit nepătimirea, sau a desfiinţat în sine total putinţa de trezire a dorinţei după plăcerile contrare.

Sau, cum vom putea să stăpânim simţurile trupului şi să armonizăm puterile sufletului ca pe nişte coarde ale unei chitări? Mai bine zis, cum vom putea deosebi glasurile, descoperirile, mângâierile şi vederile (contemplaţiile) dumnezeieşti? Sau vicleşugurile, amăgirile şi nălucirile drăceşti? Şi, ca să spunem pe scurt, cum ne vom învrednici să ajungem la unirile cu Dumnezeu, la lucrările îndumnezeitoare şi la taine, fără învăţătura unui învăţător adevărat şi luminat? Cu adevărat nu se poate, nu se poate! Căci îl vedem şi pe vasul ales, pe Preafericitul Pavel, învăţătorul celor negrăite, gură a lui Hristos, lumină a lumii, soare de obşte, învăţătorul lumii creştine, vestind şi tâlcuind împreună cu Apostolii Evanghelia. Iar pricina e, precum spune „ca nu cumva să alerg, sau să fi alergat în deşert‟ (Galateni 2, 2). Ba mai mult, vedem însăşi Înţelepciunea de sine, pe însuşi Domnul nostru Iisus Hristos spunând despre Sine: „M-am coborât din cer, nu ca să fac voia Mea, ci voia Tatălui care M-a trimis pe Mine‟. Iar despre Preasfântul şi de viaţă făcătorul Duh spune că „nu va grăi de la sine, ci câte va auzi va grăi‟ (Ioan 16, 13).

De dragul rânduielii, care ţine la un loc atât cele cereşti cât şi cele pământeşti, suntem stăpâniţi de frică, de uimire şi de spaimă, pentru nimicnicia şi trândăvirea noastră şi pentru cele alese din prostie, din părere de sine, spre o vieţuire stângace, primejdioasă, după o rânduială proprie şi în chip nesupus. Căci, cu adevărat, lupta aceasta e plină de frică şi zeci de mii sunt tâlharii şi nenumărate cursele ispititorilor. Pe lângă acestea, căderile nu se pot număra. De aceea, din cei mulţi, foarte puţini sunt cei ce se mântuiesc (Luca 13, 23). Aceştia însă trebuie să-şi facă drumul precum voiesc. Căci, precum s-a scris, „focul va cerca cum este lucrul fiecăruia‟ (I Corinteni 3, 13); şi: „Tu vei răsplăti fiecăruia după faptele lui‟ (Psalmi 61, 11). Dar nu pur şi simplu după cum voiesc ei, ci după cum trebuie să voiască şi să vieţuiască. Dee Domnul înţelegere tuturor (II Timotei 2, 7).

Deci, tu şi tot cel ce voieşte să vieţuiască după Dumnezeu, cunoscând din aceste cuvinte, ca dintr-un ciucure, toată ţesătura aurită şi duhovnicească a fericitei ascultări, grăbeşte-te să afli, cum s-a arătat mai înainte, un învăţător neînşelător şi desăvârşit. Iar semnul celor desăvârşiţi este, după purtătorul de Hristos Pavel, hrana tare (Evrei 5, 14). Aceştia au, prin deprindere, simţurile întărite ca să dobândească binele şi răul.

Căutându-l în felul acesta, adică cu osteneală şi credinţă, nu te vei mai abate de la ţinta pusă înainte. Căci, „tot cel ce cere  spune Dumnezeiasca Scriptură  va lua şi cel ce caută va afla, şi, celui ce bate i se va deschide‟ (Matei 7, 8). Acela îţi va descoperi pe rând şi după rânduială, toate cele datorate şi lui Dumnezeu plăcute şi te va călăuzi spre cele iubite de Dumnezeu şi încă şi mai duhovniceşti şi nedescoperite celor mulţi. Aceste, pentru că te va vedea bucurându-te din suflet de cumpătare, de puţinătate şi de simplitate în mâncări şi băuturi, de acoperişul cu care te mulţumeşti, de îmbrăcăminte şi mulţumindu-te cu cele de folos şi potrivite şi trebuincioase timpului şi că nu cauţi cele de prisos şi moi, cu care se mândresc cei ce vieţuiesc, în chip neînţelept, în lux şi strălucire şi-şi înfig suliţa în ei şi în mântuirea lor. Căci zice marele Apostol: „având mâncare şi acoperiş, vom fi îndestulaţi cu aceste‟ (I Timotei 6, 8).

....

Credinţa este îndoită. Însemnează-ţi că credinţa, după cuvintele predate de Dumnezeu, este îndoită. Una e, îndeobşte, cea a tuturor creştinilor ortodocşi, iar alta a unora puţini care prin împlinirea tuturor poruncilor îndumnezeitoare s-au reîntors la chip şi asemănare şi, astfel, s-au îmbogăţit cu lumina dumnezeiască a harului şi şi-au răzimat toată nădejdea în domnul (Psalmi 72, 27).

Împlinirea continuă a poruncilor, sau întărirea în virtuţi, îndumnezeieşte pe om, pentru că ele îl unesc cu Dumnezeu tot mai mult, îl pun în comunicare tot mai puternică cu El. cunoscând prin trăire puterea lui Dumnezeu, el îşi pune toată nădejdea în Dumnezeu. Un astfel de om are o vedere (o simţire) a harului ca lumină. Căci harul ca deschidere a lui Dumnezeu spre omul care s-a deschis şi el lui Dumnezeu, e în acelaşi timp lumină în calitatea lui de manifestare a iubirii lui Dumnezeu, dat fiind că orice deschidere a persoanei spre alta se arată ca lumină. Cu cât bunătatea ce se deschide este mai mare, sau cu cât deschiderea însăşi este mai sinceră şi mai totală, cu atât lumina lui e şi ea mai puternică. Lumina lui Dumnezeu Celui atotbun covârşeşte lumina săracă a omului, sau îl umple pe acesta de o lumină adâncă şi persistentă. În felul acesta faptele izvorâte din credinţa fără vedere, de la început, duc la o credinţă superioară.

Şi aceasta, în aşa măsură,  o, minune!  că, după cuvântul Domnului, ei nu mai deosebesc nimic (nu mai au nici o îndoială) în vremea rugăciunii, în cererile ce le îndreaptă spre Dumnezeu, ci cer cu credinţă şi de aceea primesc îndată cele ce le sunt de folos. Astfel, aceşti fericiţi au dobândit, din faptele sincere, credinţa sigură, ca unii ce au aruncat de la ei toată cunoştinţa, deosebirea, îndoiala şi grija şi s-au botezat (s-au scufundat) cu totul întregi în beţia dumnezeiască a credinţei, a nădejdii şi a iubirii faţă de Dumnezeu şi s-au schimbat cu schimbarea mai înaltă şi fericită a dreptei Celui Preaînalt, după proorocul David (Psalmi 76, 10).

Aceştia s-au ridicat peste cunoştinţa lucrurilor deosebite între ele, peste trecerea prin cunoştinţă de la unul la altul, de aceea şi peste deosebirea lor şi peste îndoiala pe care legile lor naturale o pot trezi în putinţa împlinirii de către Dumnezeu a cererilor lor. Ei se află în „beţia trează‟ de care a vorbit Sfântul Grigorie de Nyssa, adică în bucuria entuziastă a unirii cu Dumnezeu cel preaiubitor. Dacă orice unire prin iubire pricinuieşte un fel de beţie, întrucât se revarsă în cei uniţi o putere de viaţă de la unul la altul, cu atât mai mult unirea prin iubire cu Dumnezeu. Ei sunt scufundaţi cu totul în beţia credinţei, a nădejdii neîndoielnice şi a iubirii faţă de Dumnezeu, dar mai ales în beţia trăirii covârşitoare a valului de viaţă ce le vine din Dumnezeu. Acesta este un botez lăuntric în Dumnezeu, sau în Duhul Lui cel Sfânt. Dar pentru a se scufunda în Dumnezeu, trebuie să se scufunde sau să se boteze ei înşişi, ieşind din superficialitatea săracă a păcatului, trăită în limitarea egoismului. Numai acolo se întâlnesc cu Dumnezeu. Sfântul Isaac Sirul zice: „Scara Împărăţiei acesteia este înăuntrul tău, ascunsă în sufletul tău. Botează-te pe tine însuţi spălându-te de păcat şi vei afla acolo trepte, pe care vei putea urca‟.

Despre credinţa dintâi, nu-i acum timpul potrivit să vorbim pe larg, dar e foarte potrivit să vorbim despre a doua. Aceasta răsare şi se câştigă ca un fel de rod din cea dintâi, căci credinţa este ca o rădăcină şi ca un început al liniştii îndumnezeitoare. „Dacă nu crezi, zice Sfântul Ioan Scărarul, cum te vei linişti?‟

Credinţa tare dă o statornicie şi o linişte faţă de grijile care-l chinuie pe om. Cu atât mai mult credinţa din experienţa unirii cu Dumnezeu, izvor a toată puterea şi a vieţii fără ştirbiri.

De aceea, zice proorocul David: „Crezut-am, de aceea am grăit‟ (Psalmi 115, 1). Iar Marele Apostol Pavel zice: „Credinţa este temelia celor nădăjduite, dovada lucrurilor nevăzute‟ (Evrei 11, 1) şi: „Dreptul din credinţă va fi viu‟ (Romani 1, 17) ş.a. Însuşiviudăjduite, dovada lucrurilor nevăzuteşi ca un început al liniştii îndumnezeitoare. sta Mântuitorul zice către ucenicii care cereau să le mărească credinţa: „Dacă aţi avea credinţă cât un grăunte de muştar, aţi zice smochinului acesta: Scoate-ţi rădăcina şi te sădeşte în mare, şi v-ar asculta. Şi, dacă aţi avea credinţă şi nu aţi deosebi (nu v-aţi îndoi), nu numai cu smochinul aţi face aşa, ci şi dacă aţi zice muntelui acesta: Ridică-te şi te aruncă în mare, s-ar face şi toate câte aţi cere în rugăciune, crezând, aţi primi‟ (Matei 21, 22) ş.a., şi apoi: „Credinţa ta te-a mântuit‟ (Matei 9, 22).

Dar scrie şi cuviosul Isaac: „credinţa este mai subţire decât cunoştinţa, după cum cunoştinţa este mai subţire decât cunoaşterea lucrurilor ce cad sub simţuri.

Perceperea lucrurilor sensibile este proprie oricui, chiar şi regnului animal. Cunoştinţa unor principii raţionale este mai subtilă, căci implică o putere de abstragere de la lucrurile sensibile şi de la multitudinea lor. Dar credinţa este mai subtilă şi decât această cunoştinţă, căci surprinde indefinitul, care e forma realităţii celei mai înalte, sau a persoanei. Cine poate defini persoana cuiva, nesfârşită în manifestările ei mereu noi şi surprinzătoare? Ea nu poate fi nicidecum cuprinsă în definiţiile exacte ale cunoaşterii raţionale, cu atât mai mult, cine poate defini experienţa prezenţei şi lucrării Persoanei supreme a lui Dumnezeu? Credinţa este modul de sesizare a celor mai subtile realităţi, fiind ea însăşi cel mai subtil mod de cunoaştere. Căci numai credinţei i se dezvăluie persoana celuilalt, care nu vrea să fie redusă la obiect şi nu poate fi redusă la obiect.

Căci toţi sfinţii, învrednicindu-se să afle această stare care este iubirea de Dumnezeu, vieţuiesc, din puterea credinţei, în desfătarea petrecerii celei mai presus de fire. Iar credinţă numim, nu pe aceea prin care crede cineva în deosebirea preaslăvitelor şi dumnezeieştilor Ipostasuri şi în Fiinţa preaînaltă şi unică a dumnezeirii, apoi în minunata întrupare în omenitate, în primirea firii noastre, chiar dacă şi aceasta e foarte înaltă, ci acea credinţă care răsare în suflet din lumina harului, având mărturia minţii şi sprijinind inima să biruie orice îndoială, din siguranţa nădejdii, care o fereşte de orice înşelare. Este credinţa care nu se arată pe sine în dăruirea auzului urechilor, ci în ochii(duhovniceşti care văd tainele ascunse în suflet şi bogăţia dumnezeiască cea ascunsă ochilor fiilor trupului şi descoperită în Duhul celor ce ospătează la masa lui Hristos, prin umblarea în legile Lui, cum a spus El însuşi: „De veţi păzi poruncile Mele, voi trimite vouă pe Mângâietorul, Duhul adevărului, pe care lumea nu-L poate primi; şi Acela vă va învăţa pe voi tot adevărul‟ ş.a. (Ioan 14, 17, ; 16, 13); şi iarăşi: „Până va veni Acela, care este desăvârşirea tainelor, şi ne vom învrednici în chip arătat de descoperirea lor, credinţa liturghiseşte între Dumnezeu şi sfinţi taine negrăite.

Credinţa a doua, mai înaltă, este o vedere în Duhul a bogăţiei bunătăţii lui Dumnezeu, venită în sufletul celor ce au împlinit poruncile Lui şi, punându-se, prin aceasta, în legătură de iubire cu El, şi-a subţiat vederea ochilor duhovniceşti. Ei se hrănesc din această bogăţie ca de la o masă dumnezeiască aflată în ei înşişi. Prezenţa acestei bogăţii în sufletul cuiva, este prezenţa Duhului însuşi, căci El le face proprii şi intime sufletului. Dar în viaţa pământească această bogăţie nu este în mod deplin descoperită de aceea credinţa are încă un rol în această viaţă: ea este liturghisitorul care ne face cu putinţă trăirea acestor taine. Este mijlocitoare între noi şi Dumnezeu; e ca un ochi care este necesar şi totuşi ca un ochi în care e prezentă, prin reflectare şi în acelaşi timp prin lucrare directă, lumina, puterea şi bunătatea ce radiază din Dumnezeu.

Trebuie să fii neîmprăştiat, iar aceasta ţi-o va arăta cuviosul Isaac, care zice: „Dacă pofta este rodul simţurilor, apoi să tacă cei care susţin că păzesc pacea minţii cu atenţia împrăştiată‟, şi : „Cu cei împrăştiaţi să nu te însoţeşti‟.

Trebuie să fii fără griji, iar în această privinţă să-ţi fie de învăţătură ceea ce spune Domnul în Evanghelie: „Pentru aceea, vă zic vouă: nu vă îngrijiţi în sufletul vostru ce veţi mânca, nici pentru trupul vostru cu ce vă veţi îmbrăca. Oare nu e sufletul mai mult decât mâncarea şi trupul mai mult lecât haina? Căutaţi la păsările cerului că nici nu semănă, nici nu seceră, nici nu adună în jitniţe. Şi Tatăl vostru cel din ceruri le hrăneşte pe ele. Nu sunteţi voi mai mult decât ele? Şi cine dintre voi, îngrijindu-se, poate să adauge un cot la statura sa? Iar pentru haină, de ce vă îngrijiţi?‟ (Matei 6, 25-28). Şi puţin mai încolo: „Deci nu vă îngrijiţi zicând: ce vom mânca, sau ce vom bea, sau ce vom îmbrăca. Căci toate acestea le caută neamurile. Ştie Tatăl vostru cel din ceruri că aveţi trebuinţă de toate acestea. Căutaţi mai întâi Împărăţia lui Dumnezeu şi dreptatea Lui şi aceste toate se vor adăuga vouă. Deci, nu vă îngrijiţi de ziua de mâine, căci ziua de mâine se va îngriji de ale ei. Ajunge zilei răutatea ei‟ (Matei 6, 31-34).

Dar zice şi Sfântul Isaac: „De nu te-ai eliberat de griji, să nu cauţi lumină în sufletul tău‟.

Grijile umplu cugetarea total de lucrurile necesare trupului; o trag la suprafaţă. Lucrurile îşi pierd transparenţa. Adâncurile sufletului, cu transparenţa lor spre planul dumnezeiesc, se acoperă. Cugetarea nu mai este preocupată de senul vieţii. Acest sens nu se mai pune în evidenţă, nu mai e loc şi timp în suflet pentru el.

Iar Scărarul zice şi el: „Un fir de păr tulbură ochiul, iar o mică grijă alungă liniştea. Căci liniştea este lepădarea gândurilor şi renunţarea la grijile aşa-zis îndreptăţite. Cel ce a dobândit liniştea, nu se va mai îngriji nici de trupul său. Căci „nemincinos este Cel ce a făgăduit aceasta‟ (Evrei 10, 23).

Trebuie să iubeşti tăcerea, aceasta decurge din înşiruirea cuvântului. Dar zice cuviosul Isaac şi despre aceasta: „Cel ce-şi înfrânează limba de la bârfire, păzeşte inima lui de patimi; şi cel ce curăţă inima lui de patimi,vede în tot ceasul pe Domnul‟; şi: „Când vei pune toate faptele vieţuirii tale pe un taler şi tăcerea pe celălalt, vei afla că ea cântăreşte mai greu‟. Şi: „Mai presus de toate iubeşte tăcerea, că ea te apropie de rod. Căci limba n-are putere să se apropie de el‟. Şi: „Mai întâi să ne silim să tăcem; apoi din tăcere se naşte în noi ceva care ne conduce spre tăcere. Dee-ţi Dumnezeu să simţi ceva ce se naşte din tăcere. De vei începe să vieţuieşti astfel, nu ştiu eu ce lumină îţi va răsări ţie din aceasta‟.

În tăcere, adâncul nostru e lucrător. Când vorbim e împiedicat să lucreze. În tăcere el se întâlneşte cu Duhul dumnezeiesc, care atrage cu putere privirea spre bogăţia şi viaţa lui; se întâlneşte cu Duhul dumnezeiesc care e dincolo de el, şi din întâlnirea aceasta se naşte o cunoştinţă, pe care nu o poate şti decât el şi cei cărora le-o comunică sau mai bine zis cărora le-o comunică nu atât prin cuvinte, cât şi prin felul cum arată şi cum se comportă. În tăcere te întâlneşti cu ceva care te duce iarăşi la tăcere. Tăcerea prinde mai bine taina ce se petrece în întâlnirea noastră cu infinitatea ce iradiază din Dumnezeu cel personal. Când începe limba să o exprime, pierdem trăirea deplină a acestei taine de-o bogăţie indefinită, începem să rupem părţi din ea, care toate la un loc nu pot reda indefinitul. În tăcere, eşti oarecum în mijlocul ei, identificat cu ea; prin grăire te detaşezi, te depărtezi de ea; în cuvinte prinzi numai fâşii din ea, nu mai trăieşti întregul şi întregul acesta nu poate fi combinat din fâşii, pentru că infinitul nu se poate realiza din combinarea părţilor limitate. Desigur nu e vorba de tăcerea diplomatică ci de tăcerea care e semnul scufundării în infinitul dumnezeiesc prin adâncul inimii.

Şi iarăşi: „Tăcerea este taina veacului viitor. Iar cuvintele sunt uneltele lumii acesteia‟.

Prin tăcere ne ridicăm în planul infinitului şi al indefinitului, trăit în mod deplin. Prin cuvinte exprimăm lucrurile distincte ale lumii acesteia şi coborâm în lumea aceasta compusă din lucruri finite; cuvintele ne atrag în îngustimile lor făcute pentru lucrurile mărginite ale lumii din afară.

Sfântului Arsenie aşa i-a poruncit a doua oară glasul dumnezeiesc: „Arsenie, fugi, taci, linişteşte-te şi te vei mântui‟.

Trebuie să te linişteşti, în această privinţă să-ţi fie vrednici de crezare spre dovedire, Marele Vasile şi Sfântul Isaac. Cel dintâi a spus: „Liniştea este începutul curăţirii sufletului‟. Iar celălalt: „Sfârşitul liniştirii e tăcerea cu privire la toate‟. Cel dintâi a arătat prin aceste cuvinte pe scurt, începutul liniştirii, al doilea sfârşitul ei. Iar în Vechiul Testament s-a spus: „Ai păcătuit? Linişteşte-te‟ (Facerea 4, 7) şi: „Opriţi-vă şi cunoaşteţi că Eu sunt Domnul‟ (Psalmi 45, 10). Scărarul zice şi el: „Lucrul premergător al liniştii este lipsa de grijă în privinţa tuturor lucrurilor îndreptăţite şi neîndreptăţite. Căci cel ce se deschide celor dintâi, va cădea în celelalte. Apoi, rugăciunea neobosită, în al treilea rând, lucrarea nefurată neabătută a inimii. E prin fire cu neputinţă celui ce n-a învăţat literele să citească cărţile; dar şi mai cu neputinţă este celor ce n-au dobândit primul lucru (lipsa de griji), să le lucreze pe celelalte două (rugăciunea şi lucrarea inimii) cu judecată‟.

Şi iarăşi, spune Sfântul Isaac: „Dorul celui ce se linişteşte este aşteptarea neîncetată a morţii. Cel ce intră fără acest gând pe calea liniştirii nu poate purta cele ce trebuie să le suportăm şi să le răbdăm în tot felul‟.

Cine s-a împăcat cu gândul că va muri nu mai e neliniştit de nimic. Iar gândul morţii nu-l mai sperie pe cel ce crede ferm în viaţa viitoare.

Trebuie să mulţumeşti pentru toate. Aici să-ţi fie îndrumător Sfântul Pavel, care porunceşte: „În toate mulţumiţi‟ (Tesaloniceni 5, 18). De asemenea cuviosul Isaac, care zice: „Mulţumirea celui ce primeşte, stârneşte pe cel ce a dat să dea darul şi mai mare decât cele dinainte. Cine nu mulţumeşte pentru cele mai mici, va fi nerecunoscător (mincinos) şi nedrept în cele mai mari‟. Şi: „Ceea ce călăuzeşte darul lui Dumnezeu spre om este inima ce se mişcă spre mulţumire neîncetată. Iar ceea ce călăuzeşte ispita spre suflet este gândul de cârtire care se mişcă pururi în inimă‟.

Inima care mulţumeşte lui Dumnezeu este o inimă deschisă lui. De aceea în ea se revarsă alte şi alte daruri. Cea care cârteşte e o inimă închisă în sine. Ea nu vede darurile primite şi de aceea nu primeşte în fond nimic de la Dumnezeu, sau de la altă persoană reducând toate la nimic, rămâne cu nimic, rămâne cu nimic. Ea nimiceşte prin critică şi ceea ce primeşte .

Şi: „Gura care mulţumeşte pururi, primeşte binecuvântarea de la Dumnezeu; şi în inima în care stăruie mulţumire se revarsă harul‟.

Trebuie să-ţi recunoşti neputinţa ta. Aceasta o vei câştiga luând aminte la cuvântul profetului David, în care zice: „Miluieşte-mă, Doamne, că neputincios sunt‟ (Psalmi 6, 2), şi în altă parte: „Eu sunt vierme şi nu om, ocara oamenilor şi defăimarea poporului‟ (Psalmi 21, 6). La fel şi Sfântul Isaac zice: „Fericit este omul care cunoaşte neputinţa sa, pentru că această cunoştinţă i se face lui temelie, rădăcină şi început a toată bunătatea. Căci când va afla cine este şi va simţi cu adevărat neputinţa sa, va strânge sufletul său din starea umflată şi goală, care-i întunecă cunoştinţa, şi-şi va pune sieşi străjuire‟. Şi: „Omul care a ajuns să cunoască măsura neputinţei sale, a ajuns la desăvârşirea smereniei‟.

Trebuie să răbdăm cu bărbăţie încercările. Cuvântul ce ne-a mai rămas şi care împlineşte numărul celor zece înfăţişate de noi, vorbeşte despre trebuinţa de a purta cu bărbăţie încercările felurite şi de multe chipuri ce au să se întâmple. Ascultă deci, cele ce sunt scrise despre aceasta în Sfânta Scriptură, căci zice purtătorul de Hristos Pavel: „Fraţilor, nu este lupta noastră împotriva sângelui şi a trupului, ci împotriva începătoriilor, a stăpâniilor, a stăpânitorilor întunericului veacului acestuia, împotriva duhurilor răutăţii întru cele cereşti‟ (Efeseni 6, 12). Şi: „Pe care-l iubeşte Domnul, îl ceartă, şi îl bate pe tot fiul pe care-l primeşte‟ (Evrei 12, 6). Fratele Domnului zice şi el: „Bărbatul neispitit este necercat‟ (Iacob 1, 12), iar Sfântul Ilie Edicul zice: „E de trebuinţă fiecărui creştin, care crede drept în Dumnezeu, să nu fie cu nepăsare, ci să aştepte şi să primească totdeauna încercarea, ca atunci când vine să nu se mire, nici să se tulbure, ci să rabde greutatea necazului şi să înţeleagă ce spune, psalmodiind cu proorocul: „Cearcă-mă, Doamne şi mă ispiteşte‟ (Psalmi 25, 2). Căci n-a zis: „Certarea ta m-a nimicit pe mine, ci m-a îndreptat până în sfârşit‟ (Psalmi 17, 39).

Nici nu cerceta pricina încercărilor tale, de unde vin, ci roagă-te numai lui Dumnezeu să le porţi cu mulţumire, cum zice Sfântul Marcu: „Venind încercarea, nu căuta de ce şi prin cine a venit, ci caută să o rabzi cu mulţumire şi fără să ţii minte răul‟. Şi iarăşi: „Dacă nu e uşor să afli pe vreunul să placă lui Dumnezeu fără să fie cercat, se cade să mulţumim lui Dumnezeu pentru tot ce ni se întâmplă‟. Şi: „Tot necazul dă pe faţă starea sufletului, dacă acesta tinde spre cele de-a dreapta sau spre cele de-a stânga. De aceea, orice necaz ni se întâmplă, se numeşte încercare, dând celui părtaş la el cunoştinţa voilor lui ascunse‟.

Iar Sfântul Isaac, pe lângă multe altele, spune şi acestea: „Încercarea e de folos pentru tot omul. Dacă e de folos lui Pavel, să tacă toată gura şi să se supună lumea lui Dumnezeu (Romani 3, 19). Luptătorii sunt încercaţi ca să-şi sporească puterea lor, cei încrezuţi sunt încercaţi pentru ca din cele ce-i vatămă, să înveţe să se păzească pe ei, cei adormiţi sunt încercaţi pentru ca să fie ajutaţi să se trezească, cei depărtaţi de Dumnezeu sunt încercaţi ca să se apropie de El; cei ai lui Dumnezeu sunt încercaţi pentru ca să se sălăşluiască cu îndrăznire în casa Lui. Nici un fiu neîncercat nu primeşte bogăţia casei tatălui său, ca să fie ajutat de ea. De aceea, Dumnezeu încearcă mai întâi, şi bate, apoi îşi arată darul. Slavă Stăpânului care prin doctorii amare ne dă bucuria sănătăţii! Nu este om care în vremea încercării să nu se obosească, şi nu este cineva căruia să nu i se pară amară vremea în care e adăpat cu fierea încercărilor. Dar fără acestea nu e cu putinţă să se dobândească o sănătate puternică. Însă a le răbda nu stă în puterea noastră (I Corinteni 10, 13), căci de unde ar avea vasul de lut puterea să oprească curgerea apei, dacă nu l-ar întări focul dumnezeiesc? Dacă ne supunem, rugându-ne cu smerenie, cu dorinţă neîntreruptă şi cu răbdare, toate de vom primi în Hristos Iisus, Domnul nostru‟.

Răbdarea este din efortul nostru, dar acest efort nu ne-ar fi cu putinţă fără ajutorul lui Dumnezeu. Sinergia, sau colaborarea omului cu Dumnezeu, are un caracter foarte subtil: nu stă pe o parte efortul, pe alta ajutorul dumnezeiesc. În efortul nostru însuşi se dovedeşte prezent ajutorul dumnezeiesc, făcând posibil acest efort, dar acesta rămânând totuşi şi efort al nostru. Ne ostenim pentru că primim puterea să ne ostenim, dar ne ostenim în mod real. Nu mă laud cu osteneala mea, ca fiind numai a mea, dar partea mea din ea, e cerută totuşi de Dumnezeu.

S-a spus, apoi, şi în Înţelepciunea lui Sirah: „Dacă te apropii să slujeşti Domnului Dumnezeului tău, pregăteşte-ţi sufletul pentru încercare. Îndreptează-ţi inima ta şi rabdă şi să nu te grăbeşti în vremea asupririi‟ (Înţelepciunea lui Sirah 2, 1-2).

Cel ce vrea să slujească lui Dumnezeu, pune în mişcare puterile bune ale fiinţei sale. Dar tocmai atunci se mişcă şi pornirile contrare. Împotriva înfrânării se trezesc dorinţele de plăcere, împotriva răbdării, pornirea spre comoditate, etc. Numai stăruirea în cele dintâi va slăbi puterea celor din urmă; de aceea, cel ce primeşte încercări nu trebuie să se grăbească să termine repede cu ele. Pornirile rele nu se slăbesc uşor, trebuie înfruntate şi veştejite timp îndelungat, prin încercări prelungite sau mereu repetate  numai aşa sunt slăbite cu adevărat.

Trebuie să nădăjduim în Dumnezeu şi să aşteptăm de la El ceea ce ne este de folos. Aruncă ancora nădejdii în Dumnezeu care poate să mântuiască şi aşteaptă de la El sfârşitul cel de folos al încercărilor, căci:

ˇ Credincios este Dumnezeu, care nu ne va lăsa pe noi să fim încercaţi peste puterea noastră, ci împreună cu încercarea va face şi sfârşitul. (I Corinteni 10, 13)

ˇ Necazul lucrează răbdarea, răbdarea  probare, probarea  nădejde, iar nădejdea nu ruşinează. (Romani 5, 4)

ˇ Cel ce rabdă până la sfârşit, acela se va mântui. (Matei 10, 22)

ˇ Întru răbdarea voastră vă veţi câştiga sufletele. (Luca 21, 19)

ˇ Spre toată bucuria să socotiţi, fraţii mei, când cădeţi în multe feluri de ispite, cunoscând că probarea credinţei voastre lucrează răbdare; iar răbdarea să aibă lucru ei desăvârşit, ca să fiţi desăvârşiţi şi întregi, neavând lipsă de nimic. (Iacob 1, 2-4)

ˇ Fericit e omul care rabdă ispita, căci făcându-se probat, va lua cununa vieţii pe care a făgăduit-o Domul celor ce-L iubesc pe El. (Iacob 1, 12)

ˇ Nu sunt vrednice pătimirile timpului de acum, de slava viitoare ce vi se va descoperi. (Romani 8, 18)

ˇ Aşteptând am aşteptat pe Domnul şi a luat aminte la mine şi a auzit rugăciunea mea şi m-a scos din tina noroiului şi a aşezat pe piatră picioarele mele şi a îndreptat paşii mei punând în gura mea cântare nouă, laudă dumnezeului nostru. (Psalmi 39, 1-4)

ˇ Sufletul legat prin laţurile dragostei de Dumnezeu socoteşte ca nimic pătimirea, căci el se desfată în dureri şi înfloreşte în pătimirea neplăcută şi când nu pătimeşte nimic întristător pentru Cel iubit, atunci socoteşte mai degrabă, că pătimeşte, şi fuge de tihnă ca de o pedeapsă. (Simeon Metafrastul)

Despre frica de Dumnezeu, care este de două feluri: una a celor începători, iar alta a celor desăvârşiţi

Despre frica cea dintâi, a începătorilor. Despre aceasta s-a scris:

ˇ Începutul înţelepciunii este frica de Dumnezeu. (Pilde 1, 7)

ˇ Veniţi, fiilor, să mă ascultaţi, frica Domnului vă voi învăţa pe voi. (Psalmi 33, 11)

ˇ De frica Domnului se abate fiecare de la păcat. (Înţelepciunea lui Sirah 2, 7)

ˇ Unde e frică, acolo e şi păzirea poruncilor. (Înţelepciunea lui Sirah 2, 16)

ˇ Frica de Dumnezeu e începutul virtuţii, dar se spune că este şi rodul credinţei şi ea seamănă în inimă, când cugetarea se desparte de împrăştierea lumii, adunând gândurile sale cele ce umblă în împrăştiere, în gândirea la viitoarea adunare a tuturor. (Isaac Sirul)

ˇ Începutul vieţii adevărate a omului este frica de Dumnezeu, dar ea nu vrea să rămână în suflet odată cu împrăştierea. (Isaac Sirul)

Lumea este acum dezbinată prin păcat; pornirile ei sunt contradictorii. Mintea nu trebuie să se mute de la un aspect al lumii la altul contrar, ci gândind la reînnoirea armoniei finale a lor, s-o vadă de pe acum readunată în Cel Unul şi să lucreze pentru această readunare, contemplându-L pe Acela de pe acum în toate. Aceasta nu este o construire de castel în aer, ci o ancorare în realitatea cea mai de temelie a tuturor.

ˇ Înţelepţeşte-te ca să pui temelie în călătoria ta frica de Dumnezeu şi în puţine zile te vei vedea din nou în poarta împărăţiei, pe un drum neocolit. (Isaac Sirul)

Frica ne face să atârnăm de Dumnezeu. De aceea ea este contrară împrăştierii minţii în lucrurile lumii, privite în ele înseşi în afara legăturii cu Dumnezeu, sau nu poate rămâne în suflet împreună cu această împrăştiere.

Despre frica cea desăvârşită. Despre aceasta s-a spus:

ˇ Fericit bărbatul care se teme de Domnul; întru poruncile Lui va voi foarte. (Psalmi 111, 1)

ˇ Fericiţi toţi cei ce se tem de Domnul, cei ce umblă în căile Lui. (Psalmi 127, 1)

ˇ Temeţi-vă de Domnul toţi sfinţii Lui; că nu le lipseşte ceva celor ce se tem de El. (Psalmi 127, 4)

ˇ Frica Domnului este curată; ea rămâne în veacul veacului. (Psalmi 18, 10)

ˇ Semnul fricii dintâi este că urăşte păcatul şi se mânie pe el, ca cel rănit de fiară. Iar al celei desăvârşite e că iubeşte virtutea şi se teme de schimbare. Căci nimeni nu este neschimbător şi în orice lucru în viaţa aceasta trebuie să ne temem pururi de cădere. (Petru Damaschin)

De aceea şi tu, ascultând acestea cu înţelegere, sileşte-te să ţii în tine neîncetat, împreună cu toate cele spuse mai înainte, şi frica cea dintâi. Căci ea e cea mai sigură păzitoare a comorii tuturor faptelor bune. Dacă o ai pe ea, vei avea paşii tăi îndreptaţi spre lucrarea tuturor poruncilor Domnului nostru Iisus Hristos. Iar înaintând pe calea lor, vei dobândi şi frica desăvârşită şi curată, prin dorirea virtuţilor şi prin mila lui Dumnezeu.

Pentru împlinirea poruncilor şi pentru credinţa în Domnul nostru Iisus Hristos nu trebuie să cruţăm, când timpul o cere, nici chiar viaţa noastră.

Pe lângă cele spuse, mai trebuie să ştii şi aceea că, de dragul poruncilor de viaţă dătătoare şi de dragul credinţei în Domnul nostru Iisus Hristos, suntem datori, când timpul o cere, să dăm cu bucurie până şi sufletul nostru, sau să nu ne cruţăm nici chiar viaţa noastră. Căci însuşi Domnul nostru Iisus Hristos zice, în privinţa aceasta, că, „cel ce şi-a pierdut sufletul său pentru Mine şi pentru Evanghelia Mea, acela se va mântui‟ (Marcu 8, 35). Aceasta, fără îndoială, pentru că crede şi nu se îndoieşte, că însuşi Dumnezeu-Omul Iisus Hristos, Mântuitorul, este învierea şi viaţa şi tot ce este mântuirea. Căci zice:

ˇ Eu sunt învierea şi viaţa. Cel ce crede în Mine, chiar de va muri, va fi viu. Şi tot cel ce e viu şi crede în Mine, nu va muri în veac. (Ioan 11, 25-27)

ˇ Aşa a iubit Dumnezeu lumea, că şi pe Fiul Său Unul Născut L-a dat, ca tot cel ce crede în El să nu piară, şi să aibă viaţă veşnică. (Ioan 3, 16)

ˇ Eu am venit ca lumea viaţă să aibă şi mai multă să aibă. (Ioan 10, 10)

Metoda naturală a Sfântului Grigorie Sinaitul despre chipul în care se poate intra înăuntru inimii şi ieşi de acolo prin respiraţia pe nas; şi despre însăşi rugăciunea practicată de moi, care este „Doamne Iisuse Hristoase, Fiul lui Dumnezeu, miluieşte-mă‟. Această metodă ajută şi la adunarea cugetării.

Ştii, frate, că suflarea pe care o avem este prilejuită de aer. Şi aerul îl inspirăm şi pentru inimă. Căci suflarea aceasta este pricinuitoarea vieţii şi a căldurii trupului. Deci inima absoarbe suflarea pentru ca să-şi dea căldura ei afară prin expiraţie, iar ei să-şi pricinuiască o bună temperatură. Pricinuitorul acestei lucrări, sau mai bine zis slujitorul ei este plămânul. Acesta, fiind zidit de Dumnezeu cu o ţesătură rară, ca nişte foale, introduce şi scoate aerul fără greutate. Astfel inima,, atrăgând aerul răcoros şi scoţându-l pe cel cald, păstrează netulburată rânduiala pentru care a fost zidită spre subţierea organismului vital.

Deci tu, şezând în chilia liniştită şi adunându-ţi mintea, introdu-o pe unde intră suflarea în inimă şi sileşte-o să coboare cu suflarea în inimă. Iar intrând acolo, mintea, după ce se uneşte cu sufletul, se umple de plăcere şi de bucurie nespusă.

Aşadar, obişnuieşte-ţi frate mintea să nu mai iasă de acolo cu uşurinţă, căci la început aceasta stă cu greu acolo din pricina închiderii şi strâmtorării. Dar, după ce s-a obişnuit, nu-i mai plac nicidecum umblările pe afară. Căci „Împărăţia cerurilor este înăuntru nostru‟ (Luca 17, 21). Celui ce o priveşte acolo şi o caută prin rugăciunea curată, cele de afară i se par triste şi urâte‟.

Ajungând aici, nu trebuie să taci şi să laşi mintea în nelucrare, ci dă-i rugăciunea „Doamne Iisuse Hristoase, Fiul lui Dumnezeu, miluieşte-mă‟, ca lucrare şi gândire neîncetată şi niciodată să nu se oprească din aceasta căci aceasta, ţinând mintea nerătăcită, o face cu neputinţă de prins şi de atins de atacurile duşmanului, ridicând-o la iubirea şi la dorul de Dumnezeu.

Metoda are ca scop ca omul să devină conştient la culme de sine însuşi şi prin aceasta de Dumnezeu. Gândirea la Hristos întăreşte conştiinţa de sine şi conştiinţa de sine întăreşte simţirea prezenţei lui Hristos.

Trebuie să facem vădit celui iubitor de învăţătură şi aceea că, dacă vom obişnui mintea să coboare în inimă, odată cu intrarea aerului, vom afla cu siguranţă că mintea nu poate să coboare înainte de a fi renunţat la orice gând şi de a se fi făcut unitară şi de a se fi golit, nemaifiind stăpânită de nici o amintire, decât de chemarea numelui Domnului nostru Iisus Hristos. Iar ieşind de acolo şi îndreptându-se spre cele de afară, sau spre amintirile de multe feluri, se împarte (se răvăşeşte) chiar fără să vrea.

Filosofia greacă afirmase că mintea ia chipul conţinutului ei: dacă acesta este felurit, se împarte şi ea, sau lucrarea ei, iar dacă conţinutul ei este unul, se unifică şi ea. Dar numai când conţinutul unic nu este mărginit, mintea poate stărui în el, altfel va căuta să întregească conţinutul mărginit pe care-l cugetă cu altele, sărind mereu de la un gând la altul. Numai mintea care s-a ridicat la un conţinut infinit, întrucât s-a ridicat din preocuparea cu cele din afară şi cu lucrările ei referitoare la ele, s-a întors spre ea însăşi ca subiect indefinit al lucrărilor îndreptate spre ele. De aceea, Dumnezeu cel infinit este contemplat de mintea revenită la ea însăşi, mintea ce se experiază pe sine, experiază pe Dumnezeu şi viceversa.

Spune şi Marele Gură de Aur: „Vă rog pe voi, fraţilor, să nu călcaţi şi să nu nesocotiţi canonul rugăciunii, căci monahul trebuie să spună neîncetat, fie că mănâncă, fie că merge pe drum, fie că face altceva: Doamne Iisuse Hristoase, Fiul lui Dumnezeu, miluieşte-mă. Astfel numele Domnului Iisus, coborând în adâncul inimii, să umilească balaurul care stăpâneşte întinderile ei, iar sufletul să-l mântuiască şi să-l facă viu. Deci stăruie întru numele Domnului Iisus, ca inima să primească (să cuprindă) pe Domnul şi Domnul să cuprindă inima şi cei doi să fie una. Nu vă despărţiţi inima de Dumnezeu, şi stăruiţi păzind-o totdeauna cu pomenirea Domnului nostru Iisus Hristos până ce se va sădi numele Domnului în inimă şi aceasta nu va mai gândi la nimic altceva decât să preamărească pe Hristos în voi‟.

Numai cu numele Domnului Iisus poate fi inima păzită. Altfel pune stăpânire pe ea balaurul, stârnind în ea iubiri impure: iubirea de sine, de plăceri, care o închid într-un orizont mărginit, întunecând-o şi pasionând-o în mod inferior. Înghiţind în ea pe Domnul Iisus şi Domnul Iisus înghiţind-o pe ea, ei îi devine propriu orizontul infinităţii şi al iubirii curate, de adevărată depăşire, aflată în Hristos, sau lumina Lui nesfârşită. Ea nu mai este preocupată de ea însăşi în mod egoist; ea îi îmbrăţişează pe toţi şi pe toate. Prin numele lui Iisus ea intră în întinderile de lumină şi de iubire din interiorul lui Iisus, intră în atmosfera Lui. Căci a rosti numele lui Iisus înseamnă a gândi la El cu emoţie şi aceasta înseamnă a intra în legătură vie cu El. Numele lui Iisus prinde rădăcini dătătoare de rod nu într-o inimă statică, ci într-o simţire umedă ce creşte şi ea continuu şi e pururi vie şi caldă în iubirea ei faţă de Iisus. Inima în acest înţeles nu mai poate fi cugetată fără numele lui Iisus, fără gândirea la El şi fără iubirea Lui care o ţine în această mişcare, aşa cum nu poate fi cugetată o grădină fără pomi sau fără o plantaţie.

Despre respiraţia pe nas, împreună cu luarea aminte la pomenirea lui Iisus înăuntru inimii.

ˇ Să se lipească pomenirea lui Iisus de suflarea ta şi atunci vei cunoaşte folosul liniştii. (Ioan Scărarul)

ˇ De voieşti să acoperi cu ruşine gândurile şi să te linişteşti cu bucurie şi să păstrezi cu uşurinţă trezvia în inimă, rugăciunea lui Iisus să se lipească de răsuflarea ta şi vei vedea cum se împlineşte aceasta în puţine zile. (Sfântul Isihie)

Se recomandă legarea pomenirii numelui lui Iisus de ritmicitatea neîntreruptă a răsuflării, pentru a se obişnui să capete şi ea această ritmicitate neîntreruptă. Nu e nimic bizar în această legare a vieţii sufleteşti şi duhovniceşti de trup. Aceasta este o lege a fiinţei omeneşti.

Cel ce voieşte să vegheze cu mintea, şi mai ales începătorul, trebuie să se aşeze, în vremea rugăciunii, într-o chilie liniştită şi neluminată, pentru a-şi aduna astfel, în chip natural, mintea şi cugetarea din revărsare.

Cel ce se sârguieşte să vegheze cu mintea în inimă, şi mai ales începătorul, trebuie să şadă întotdeauna, dar mai cu seamă în vremea rânduită pentru rugăciune, într-un colţ liniştit şi neluminat, precum învaţă şi poruncesc dumnezeieştii Părinţi şi dascăli care au avut experienţa acestei preafericite lucrări. Deoarece, privirea se împrăştie în chip natural spre cele văzute şi prin aceasta pricinuiesc împărţirea cugetării, ba o şi sfârtecă şi o fac de multe feluri.

Produce în ea contraziceri, sfârtecând-o şi făcând-o să se lupte cu ea însăşi şi anulând puterea ei de a ajunge la un sens unitar, care să o mulţumească şi să dea omului putinţa să-şi închine viaţa unei slujiri unitare superioare.

Prin închiderea ei într-o cămară liniştită şi întunecoasă, însăşi împrăştierea şi nestatornicia pricinuite de vedere şi auzire încetează şi astfel, mintea, vrând nevrând, se linişteşte şi se adună, căci zice marele Vasile: „Mintea neîmprăştiată spre cele dinafară şi nerevărsată prin simţuri spre lume, urcă din nou spre ea însăşi‟.

Minţii i se dăruieşte statornicia înainte de toate prin Domnul nostru Iisus Hristos şi prin chemarea cu credinţă în inimă a sfântului Său nume. Dar la aceasta ajută şi metoda naturală a inspirării aerului în inimă şi şederea într-un loc liniştit şi neluminat şi cele asemenea.

Înainte de toate, mintea este ajutată de dumnezeiescul har, venit în suflet prin chemarea curată, neîmprăştiată şi de un singur gând a Domnului nostru Iisus Hristos în inimă; deci nu de simpla metodă prelungită, de inspiraţia pe nări, sau de şederea într-un loc liniştit şi întunecos. Acestea n-au fost statornicite de Sfinţii Părinţi pentru altceva decât ca nişte mijloace ajutătoare pentru adunarea minţii în ea însăşi, prin întoarcerea din împrăştierea ei obişnuită şi prin luarea aminte. Dar prin ele mintea câştigă şi puterea de a se ruga neîncetat, curat şi fără împrăştiere, căci luarea aminte, căutând rugăciune, va afla rugăciune. Pentru că rugăciunea urmează luării aminte, măcar că e altceva. De aceea trebuie să ne străduim spre ea. spune Sfântul Nil.

Autorii scrierii de faţă fac o deosebire între adunarea minţii în ea însăşi şi aducerea harului în inimă. Ultimul lucru este ajutat de chemarea neîncetată a numelui lui Iisus. Numai cel dintâi lucru, adică ceea ce dă omul, este ajutat de o respiraţie regulată şi de şederea într-un loc întunecos. Dar prin adunarea în sine, mintea capătă puterea de a se ruga neîncetat încât venirea harului e numai rezultatul indirect al respiraţiei regulate şi al şederii într-un loc întunecos. Avem aici ceva cu totul deosebit de metodele yoghine, care au un caracter pur natural şi nu urmăresc intensificarea relaţiei credinciosului cu persoana lui Iisus Hristos. Rugătorul credincios prin interiorizare se umple de dragostea lui Hristos, nu se concentrează simplu în esenţa sa proprie, care până la urmă face parte din esenţa personală a totului.

Cum trebuie să-şi petreacă cel ce se linişteşte răstimpul de seara până la Utrenie (privegherea de la miezul nopţii).

După ce apune soarele, chemând pe Preabunul şi Atotputernicul Domnul Iisus Hristos în ajutor, aşează-te pe scăunel în chilia liniştită şi neluminată. Aici, adunându-ţi mintea după umblarea şi rătăcirea ei pe afară şi împingând-o uşor înăuntru inimii prin inspirarea aerului pe nas, umple-o cu gândurile de rugăciune sau cu Doamne Iisuse Hristoase, Fiul lui Dumnezeu, miluieşte-mă, adică introdu înăuntru , oarecum unite cu respiraţia şi cuvintele rugăciunii. Căci zice Sfântul Isihie:

ˇ Uneşte trezvia şi numele lui Iisus cu respiraţia, ca şi cu gândul neîncetat la moarte şi cu smerenia, căci amândouă sunt de folos. În felul acesta, să ai, împreună cu rugăciunea şi cu celelalte ce ţi le-am spus, şi gândul la judecata şi la răsplătirea faptelor bune şi rele, şi să te socoteşti din tot sufletul mai păcătos decât toţi oamenii şi mai nelegiuit decât dracii însăşi şi că vei avea să fii pedepsit veşnic.

Pomenirea numelui lui Iisus trebuie să fie nu o repetare formală a numelui, ci să fie însoţită de gândul intens la moarte, la judecata de după moarte şi la păcatele concrete pentru care cel ce se roagă va da socoteală. Aceasta face ca pomenirea numelui lui Iisus să o unească cu cererea milei Lui. Rugăciunea lui Iisus nu e, prin urmare, numai o tehnică formală, ci persistenţa unei stări de profundă emoţie, care merge până la lacrimi. Este o stare existenţială, plină de cutremur, a întregii fiinţe.

ˇ Dacă gândul la cele arătate va produce în tine frângere de inimă şi plâns de lacrimi, stăruie în el până ce acestea vor trece de la sine, iar dacă nu te-ai învrednicit încă de darul lacrimilor, nevoieşte-te şi roagă-te cu cuget smerit să agoniseşti acestea. Prin ele numai, ne vom curăţa de patimi şi de întinăciuni şi ne facem părtaşi de stările cele bune şi izbăvitoare. (Isihie)

ˇ Precum focul mistuie trestia, aşa lacrima curată curăţă toată întinăciunea văzută şi nevăzută. (Ioan Scărarul)

ˇ Cel ce voieşte să se desfacă de răutăţi, cu plângere se desface; şi cel ce voieşte să agonisească virtuţi, cu plângere le agoniseşte. Şi dacă n-ai frângere de inimă, cunoaşte că ai slavă deşartă, pentru că aceasta nu lasă sufletul nicidecum să se umilească. (Anonim)

Iar dacă nu vin lacrimile, scufundă-te în aceste gânduri cu rugăciunea, un ceas; apoi ridicându-te, rosteşte cu luare aminte Pavecerniţa cea Mică şi, iarăşi şezând, ţine rugăciunea cu toată puterea, în chip curat şi fără împrăştiere, adică fără griji şi fără vreun gând sau vreo închipuire oarecare, ci cu multă trezvie, o jumătate de ceas. În afară de răsuflare şi de hrană, fii în rugăciune străin de toate, dacă voieşti să fii numai cu mintea. Apoi, însemnându-te cu semnul cinstitei şi de viaţă făcătoarei cruci, şi însemnând de asemenea patul, aşează-te pe el şi gândeşte-te la bunătăţile viitoare, sau la pedepse, la firea trecătoare şi înşelătoare a celor vremelnice, la cea fără de veste şi obştească datorie, adică la moarte, la înfricoşata dare de seamă de după sfârşit şi înainte de sfârşit, amintindu-ţi de greşalele tale din toată vremea pe scurt şi cerând cu căldură iertarea lor, apoi, cercetându-te cu de-amănuntul, cum ţi-ai petrecut ziua care a trecut. După aceasta, întinzându-te spunând rugăciunea, potrivit celui ce a spus: „Pomenirea lui Iisus să se culce cu tine‟, dormi 5 sau 6 ore  mai bine zis, dormi după cât de lungă este noaptea.

Cum să faci Utrenia şi cum să petreci timpul până dimineaţa.

Trezindu-te şi lăudând pe Dumnezeu şi chemându-l iarăşi în ajutor, începe întâi primul lucru, adică să te rogi în inimă fără împrăştiere şi în chip curat până la un ceas. Căci în acest timp mintea se află în starea cea mai liniştită şi mai netulburată. De aceea ni s-a poruncit să jertfim lui Dumnezeu cele dintâi născute şi cele mai alese ale noastre (Deuteronom 12, 6), adică să-I înălţăm în chip neclintit cel dintâi gând, prin rugăciunea curată către Domnul nostru Iisus Hristos. Căci zice Sfântul Nil: „Rugăciune săvârşeşte acela care aduce gândul lui cel dintâi lui Dumnezeu‟. După aceea cântă Miezonoptica.

Dacă nu te-ai întărit încă pentru o liniştire mai desăvârşită şi, de aceea, încă nu poţi, cum am spus, să fii răpit (în rugăciune), sau dacă nu poţi aceasta pentru o altă pricină, cum se întâmplă celor ce sunt încă începători în această lucrare, sau mai rar, şi celor înaintaţi, dar încă neajunşi la desăvârşire (căci cei desăvârşiţi „toate le pot în Hristos care-i întăreşte pe ei‟ (Filipeni 4, 13), - ridicându-te din somn şi ţinându-te cu toată puterea treaz, cântă mai întâi Miezonoptica cu toată luarea aminte şi pătrunderea. Apoi, şezând, roagă-te în chip curat şi neîmprăştiat, în inimă, cum s-a arătat, o oră; mai bine zis, atâta cât îţi va da putere Dătătorul Bunătăţilor, căci zice Scărarul: „Noaptea dă timpul cel mai lung luării aminte, iar cel mai scurt cântării. Iar ziua, pregăteşte-te după puterea ta‟.

Dacă nevoindu-te în acest chip, eşti stăpânit încă de moleşeală şi de lene, iar mintea îţi este tulburată de vreo întâmplare oarecare, ridică-te, trezeşte-te pe cât poţi, stăruind în rugăciune. Apoi, aşezându-te, sileşte-te să te rogi, precum s-a scris înainte, având grijă, întotdeauna, să vorbeşti prin rugăciunea curată lui Dumnezeu Cel curat. Apoi ridicându-te, spune cu înţelegere cei şase psalmi, pe al 50-lea şi canonul, precum voieşti. Apoi şezând şi priveghind, roagă-te cu curăţie o jumătate de oră şi iarăşi ridicându-te, cântă „Laudele‟, „Doxologia‟ obişnuită, „Ceasul întâi‟ şi fă apoi apolisul.

Este o Utrenie întreruptă din loc în loc de adunarea minţii şi de rugăciunea lui Iisus. Poate că şi de aceea se numeşte Utrenia şi „Priveghere‟, având să fie întreruptă de răstimpuri închinate luării aminte. Utrenia o făcea isihastul la chilie, după miezul nopţii, dată fiind depărtarea chiliei de biserică.

Cele spuse prin buzele tale să răsune atâta cât să fie auzite numai de urechile tale, odată ce ni s-a poruncit să aducem lui Dumnezeu şi rodurile buzelor noastre (Evrei 13, 15). Să mulţumeşti din tot sufletul şi tot cugetul Iubitorului de oameni, Purtătorului de grijă şi Preaînţeleptului nostru Dumnezeu, Celui ce după a Lui milă nesfârşită ne-a învrednicit pe noi să străbatem liniştit marea nopţii care a trecut şi să vedem postata luminoasă a zilei de faţă, şi să-L rogi tot aşa fierbinte să ne ajute să străbatem neînviforaţi furtuna întunecată şi sălbatică a demonilor şi a patimilor şi să ne miluiască pe noi.

Cum trebuie să petrecem dimineaţa până seara.

De dimineaţa până la prânz petrece în rugăciunea curată şi neîmprăştiată a inimii, dăruindu-te întreg lui Dumnezeu, atât cât îţi stă în putere, ca rugându-te Lui cu inimă frântă să-ţi ajute ţie, celui neputincios, trândav şi lipsit de voinţă. Citeşte în picioare ceea ce ţi s-a rânduit din Psaltire, din Apostol şi din Sfânta Evanghelie. Fă şi rugăciuni către Domnul nostru Iisus Hristos şi cele către Prea Sfânta Născătoare de Dumnezeu. Şezând, apoi, fă şi celelalte citiri din dumnezeieştile Scripturi. După acestea cântă cu înţelegere „Ceasurile‟ obişnuite, alcătuite cu multă înţelepciune de către Părinţii Bisericii, stăruind în ferirea sufletului de nelucrare, care este învăţătoarea a toată răutatea. Depărtează odată cu patimile şi prilejul lor, chiar dacă unele par mici şi vătămătoare.

Despre ferirea de nelucrare şi despre trebuinţa ca cel ce se linişteşte să păzească toată predania bisericească.

Isaac Sirul „Păziţi-vă, iubiţilor, de nelucrare, fiindcă în ea se ascunde moartea sigură. Căci fără ea nu e cu putinţă să cadă în mâinile celor ce se străduiesc să robească pe monah. Nu pentru psalmi ne va judeca Dumnezeu în ziua aceea, nici pentru pregetarea în rugăciune, ci pentru că părăsirea acestora dă putinţă de intrare demonilor, iar când vor găsi loc să intre şi vor închide uşile ochilor noştri, ne vor copleşi cu tirania şi necurăţia lor.

Vor închide uşile ochilor sufleteşti ca să nu vadă cele bune, să nu vadă pe Dumnezeu în inimă, vor închide pe om în el însuşi şi în plăcerile lui, făcându-l orb faţă de ceea ce e dincolo de această îngustime.

Căci ei stăpânesc, după hotărârea dumnezeiască, pe slujitorii lor, cu cea mai cumplită răzbunare. Aşa ajungem robi lor, datorită nesocotirii lucrurilor mici de care na se cere să ne îngrijim pentru Hristos cum s-a scris de către cei înţelepţi: „Cel ce nu supune voia sa voii lui Hristos, va fi supus vrăjmaşului său‟. Deci, aceste lucruri, care par a fi mici, să le socotim ca nişte ziduri faţă de cei ce ne iau pe noi în robie.

Citirea psalmilor şi rostirea rugăciunilor sunt socotite de unii lucruri mici, declarând că importantă este unirea cu Dumnezeu şi desăvârşirea prin ea, dar aceste lucruri prilejuiesc pe cele mari, pentru că în lipsa lor putem fi luaţi în stăpânire de demoni.

De aceea, cu înţelepciune s-a rânduit de către cei ce ţin rânduiala Bisericii, să se împlinească acestea înăuntru chiliei, pentru păzirea vieţii noastre în duhul descoperirii (revelaţiei). Pentru aceea, pe nedrept este socotită mică nesocotirea lor de către cei neînţelepţi, care nu se gândesc la paguba pricinuită de aceasta. Sunt oameni care îşi fac şi începutul şi continuarea drumului într-o libertate neînfrânată, care este maica patimilor. De aceea, e mai bine să ne silim să nu nesocotim cele mici, decât să dăm loc păcatului prin lărgimea ce ne-o dăm, căci sfârşitul acestei libertăţi necuvenite este o cumplită robie!‟ (Isaac Sirul).

Libertatea pe care o dă patima este aparentă; ea se dovedeşte în scurtă vreme o cumplită robie. Beţia, desfrânarea, lenea, se prezintă la început ca manifestări de libertate, dar curând, creşte puterea lor şi ele se arată în adevărata lumină a fi nişte monştri care ne înlănţuie şi ne duc la slujirea lor fără să ne putem opune.

„O, ce dulci sunt prilejurile patimilor! Uneori poate cineva să taie patimile şi se linişteşte prin îndepărtarea lor bucurându-se astfel că au încetat, dar pricinile lor nu le poate îndepărta. De aceea, suntem ispitiţi chiar fără să vrem şi ne întristăm de patimi, dar ne place să rămână în noi pricinile lor. Nu dorim patimile, dar primim cu plăcere prilejurile pe care le pricinuiesc în noi.

Ne întristăm când patimile ne-au robit, dar ne place să gustăm la început puţin din ele. Socotim că această gustare nu este ceva grav, într-un cuvânt ne bucură-te de prilejurile patimilor. Dar aceasta înseamnă că şi pricinile patimilor rămân în noi şi le iubim. Rămân ca nişte rădăcini, care îndată ce sunt puţin udate, înverzesc cu repeziciune. De aceea efortul de mortificare al lor sau de păzire trebuie să continue toată viaţa.

De aceea, cele din urmă se fac pricini ale celor dintâi prin lucrarea lor, căci cel ce iubeşte prilejurile patimilor se supune şi se face rob, fără să vrea acestora. Cel ce urăşte păcatele sale, se opreşte de la ele şi cel ce le mărturiseşte  dobândeşte iertarea. Este cu neputinţă însă, să părăsească deprinderea păcatului înainte de a fi dobândit duşmănia faţă de el, şi de a obţine iertare înainte de mărturisirea păcatelor. Cea dintâi este pricina adevăratei smerenii, iar cea de-a doua (mărturisirea) este pricina străpungerii ce se naşte în inimă din ruşine‟. (Isaac Sirul)

Mărturisirea păcatelor este pe de o parte o biruire a ruşinii pentru ele, pe de alta o adâncire a sentimentului de ruşine, fapt care produce străpungerea sau zdrobirea inimii. Căci mărturisirea nu e o biruire a ruşinii prin nesimţire, ci prin scârba de păcat şi prin teama de pedeapsă veşnică pentru el. în mărturisire are loc o ruşine culminantă pentru păcat şi bărbăţia care o biruieşte. Este bărbăţia ostaşului în toiul luptei, superioară celei dinainte de luptă. Duhovnicul ajută la amândouă. Numai aşa mărturisirea este un eveniment duhovnicesc de adâncă zguduire şi un început de viaţă nouă, altfel devine un act nesimţit, formal, care nu răscoleşte fiinţa şi nu ajută la înnoire vieţii. Cu această străpungere de inimă s-au pocăit şi cei ce au devenit creştini în ziua Cincizecimii.

„Nu este alt păcat de neiertat decât cel pentru care nu se face pocăinţă!‟ (Isaac Sirul)

După cântarea „Ceasurilor‟ amintite, mănâncă, ţinând şi în timpul mâncării rugăciunea, ca făcând aşa, să ajungi, prin puterea harului, la deprinderea de a te ruga neîncetat.

Poate că fapte bune singulare se pot săvârşi şi numai prin efortul omului, dar deprinderea de a le săvârşi prin stăruirea neîncetată în ele, şi de a nu alterna faptele bune cu cele rele, nu o poate dobândi cineva decât cu ajutorul harului. Altfel poate face din când în când câte un bine, din plictiseala monotoniei pe care o produc faptele rele. De aceea şi păgânii fac uneori bine, dar nu pot face numai bine. Deprinderea câştigată prin stăruinţă implică o putere deosebită a duhului omului, putere mai presus de fire. Şi mai ales deprinderea rugăciunii neîncetate.

Despre trebuinţa de a ne ruga totdeauna.

Precum trupul acesta al nostru, în lipsa sufletului e mort şi rău mirositor, la fel şi sufletul care nu se mişcă prin rugăciune este mort şi nenorocit, căci trebuie să socotim lipsirea lui de rugăciune mai amară decât orice moarte, cum bine ne învaţă marele Daniil proorocul, care voia mai bine să moară decât să fie lipsit, fie şi măcar o clipă, de rugăciune (Daniel 6, 10).

La fel ne învaţă şi dumnezeiescul Gură de Aur: „Tot cel ce se roagă, vorbeşte cu Dumnezeu. Şi cine nu ştie ce mare lucru este ca, om fiind, să stai de vorbă cu Dumnezeu? Dar nimeni nu poate să înfăţişeze această cinste prin cuvânt căci această cinste întrece chiar şi măreţia îngerilor. Rugăciunea este o lucrare comună a îngerilor şi a oamenilor şi, în privinţa rugăciunii, nimic nu desparte o fire de alta: ea te desparte de animale(şi te uneşte cu îngerii. Prin ea se ridică cineva repede la petrecerea, la viaţa şi traiul acelora, la cinstea, la nobleţea, la înţelepciunea şi înţelegerea lor, silindu-se să-şi petreacă toată viaţa în rugăciuni şi în slujirea adusă lui Dumnezeu.

Când vede diavolul sufletul îngrădit în virtuţi, nu îndrăzneşte să se apropie, temându-se de tăria şi de puterea pe care i-o dau rugăciunile, hrănind sufletul mai bine decât hrănesc mâncărurile trupul. Rugăciunile sunt nervii sufletului, căci precum trupul este susţinut laolaltă prin nervi şi prin ei se mişcă în chip unitar, persistă şi îşi menţine tăria, iar dacă îi taie cineva pe aceştia, desface toată armonia trupului, tot aşa sufletele se armonizează şi se susţin laolaltă prin rugăciuni, şi prin ele străbat cu uşurinţă drumul evlaviei. Deci, dacă te lipseşti de rugăciune, faci ca şi când ai scoate peştele din apă: precum apa este viaţa acestuia, aşa îţi este ţie rugăciunea. Precum acesta trăieşte prin apă, aşa şi noi putem să ne înălţăm la ceruri şi să ajungem aproape de Dumnezeu, prin rugăciune‟.

Un medic german declara că astenia nervoasă, atât de răspândită în zilele noastre, îşi are leacul şi în cruce, adică în înţelegerea rostului superior al greutăţilor vieţii şi în răbdarea lor folositoare pentru dezvoltarea spirituală a omului. Î orice caz, rugăciunea întărind cu putere dumnezeiască sufletul, revigorează sufletul, aduce întărire nervilor trupului. Ea aduce linişte şi, prin aceasta, potoleşte agitaţia care se prelungeşte şi în nervi.

„Rugăciunea şi cererea fac din oameni biserici ale lui Dumnezeu şi, precum aurul, pietrele scumpe şi marmura fac case împăraţilor, aşa rugăciunea face din oameni biserici ale lui Hristos. Cel laudă mai mare s-ar putea aduce rugăciunii, decât că zideşte biserici vii lui Dumnezeu? Şi Acela pe care nu-L încap cerurile, intră în sufletul viu prin rugăciuni‟.

Rugăciunea face din om biserică a lui Dumnezeu, dar şi preot al Lui. Căci şi Hristos Însuşi se roagă în sufletul care se roagă împreună cu Sfântul Duh, care se roagă cu suspine negrăite în noi, sau se întipăreşte în eu-l nostru în rugăciune. Pentru că biserica nu este numai locul unde se roagă omul, ci şi locul unde se află Hristos.

ˇ Ar putea vedea cineva puterea rugăciunii Sfinţilor şi în aceea că Pavel care alerga prin toată lumea ca un înaripat, locuia prin închisori, suferea biciuiri, purta lanţuri, trăia plin de sânge şi în mii de primejdii, învia morţi, vindeca boli, nu se bizuia pe nici una din acestea în mântuirea oamenilor, ci-şi împrejmuia sufletul cu rugăciuni; şi, după ce săvârşea aceste minunate semne, alerga la rugăciune ca un atlet spre cununa de stadion. Căci rugăciunea pricinuieşte şi învierea morţilor şi toate celelalte deoarece puterea ce o are apa asupra pomilor, aceea o are asupra vieţii rugăciunile Sfinţilor. (Ioan Gură de Aur)

Rugăciunea este mai tare ca toate pentru că în ea este Dumnezeu, sau în ea omul este plin de Dumnezeu.

ˇ Rugăciunea este prilejul mântuirii, pricinuitoarea nemuririi, zidul nesurpat al Bisericii, adăpostul nejefuit, înfricoşător demonilor, mântuitor nouă binecredincioşilor.

ˇ Precum toate bogăţiile urmează unei împărătese care intră într-o cetate, aşa toate virtuţile intră împreună cu rugăciunea care intră în suflet.

ˇ Ceea ce este temelia pentru casă, aceea este rugăciunea pentru suflet. Trebuie să o fixăm întâi pe aceasta ca o bază şi ca o rădăcină în suflet şi apoi să zidim cu sârguinţă pe ea cumpătarea şi grija de săraci şi toate legile lui Hristos.

Rugăciunea este fundament al sufletului pentru că în ea este Hristos, ipostasul firii omeneşti în general, deci şi al firii noastre. Orizontalitatea slujirii oamenilor creşte din verticalitatea unirii cu Dumnezeu. Din acest izvor de adâncime infinită ies puterile slujirii oamenilor, aşa cum apa care adapă câmpiile iese din adâncul pământului.

ˇ Rugăciunea sârguincioasă este lumina minţii şi a sufletului, lumină nestinsă şi neîncetată. De aceea, cel viclean aruncă zeci de mii de gânduri învălmăşite în minţile noastre, şi cele ce niciodată nu le-am gândit, acestea le adună în vremea rugăciunii şi le varsă în sufletul nostru, de aceea, mare armă este rugăciunea şi mare asigurare. (Ioan Gură de Aur)

ˇ Cu cât voim să strângem mintea mai mult într-un singur gând esenţial al rugăciunii, cu atât pornirea ei contrară încearcă să se împotrivească, împrăştiindu-se în tot felul de gânduri mărunte, iar cel rău o stimulează în aceasta. Ceea ce se petrece în noi nu provine numai din noi, ci şi din înrâuriri externe, mai puternice decât noi.

ˇ Să-ţi fie pomenirea lui Dumnezeu mai neîntreruptă decât respiraţia! (Grigorie de Nazianz)

ˇ Fără rugăciunea neîncetată nu te poţi apropia de Dumnezeu. (Isaac Sirul)

ˇ A da minţii după osteneala rugăciunii o altă grijă, înseamnă a pricinui împrăştierea cugetării. (Isaac Sirul)

ˇ Orice rugăciune în care trupul nu se osteneşte trebuie socotită făt lepădat, pentru că acea rugăciune este fără suflet. (Isaac Sirul)

ˇ Rugăciunea este, după fiinţa ei, apropierea şi unirea omului cu Dumnezeu, iar după lucrare, rugăciunea este susţinătoarea lumii, împăcare cu Dumnezeu, maica lacrimilor şi totodată fiica lor, ispăşirea păcatelor, punte împotriva ispitelor, zid împotriva necazurilor, zdrobirea războaielor, lucrarea îngerilor, hrana tuturor cetelor netrupeşti, veselia viitoare, lucrare fără margini, izvorul virtuţilor, pricinuitoarea darurilor, propăşire nevăzută, hrană a sufletului, luminarea minţii, secure ce taie deznădejdea, bază a bunătăţilor viitoare, alungarea întristării, bogăţia monahilor, comoara sihaştrilor, slăbirea mâniei, oglinda înaintării, arătarea măsurilor, darea pe faţă a stării ajunse, descoperirea celor viitoare, semnul măririi. Rugăciunea este judecătoarea celui ce se roagă, scaunul de judecată al lui Hristos înainte de scaunul Judecăţii viitoare  rugăciunea nu e nimic altceva decât înstrăinarea de lumea văzută şi nevăzută! (Ioan Scărarul)

ˇ De voieşti să te rogi, leapădă-te de toate, ca să moşteneşti totul! (Nil Ascetul)

Numai când eşti liber de toate, eşti stăpân peste toate, adică le ai pe toate prin iubire şi prin înţelegere. Dar mai ales le ai în Dumnezeu în care sunt toate; le ai în Dumnezeu, fiind unit cu El prin rugăciune. Orice lucru de care ne legăm cu pasiune, ne îngustează vederea şi puterea de îmbrăţişarea tuturor. Această îngustare produce şi ideile definite, cunoscute teoretic, chiar ideile unei cunoştinţe teoretice despre Dumnezeu şi despre cele privitoare la mântuire. Unde nu e rugăciune e, de aceea, împotrivire în idei şi dezbinare.

ˇ Rugăciunea este urcuşul minţii la Dumnezeu. (Nil Ascetul)

ˇ Rugăciunea este vorbirea minţii cu Dumnezeu. (Nil Ascetul)

ˇ Precum pâinea este hrana trupului şi puterea sufletului, aşa e rugăciunea duhovnicească hrană a minţii. (Nil Ascetul)

Despre hrana trupească: cum trebuie să se hrănească cel ce se linişteşte.

S-a scris: Fiul omului, mănâncă cu cântarul pâinea ta şi bea cu măsură apa (Iezechiel 4, 10-11), în aşa fel ca cel ce se nevoieşte după Dumnezeu să poată trăi din acestea. Căci „dacă nu dai sânge, nu vei primi Duh‟. Dar zice şi marele Pavel: Îmi asupresc trupul meu şi îl robesc pe el, ca nu cumva altora binevestind, să mă fac eu însumi necercat (I Corinteni 9, 27).

ˇ Genunchii mei au slăbit de post şi trupul meu s-a schimbat din pricina untului de lemn. (Psalmi108, 23)

ˇ Prin nimic nu se slujeşte Dumnezeu atât de mult ca prin neplăcuta pătimire; şi lacrimile pun în mişcare iubirea lui de oameni. (Grigorie de Nazianz)

ˇ Precum o mamă se îngrijeşte de copil, aşa se îngrijeşte Hristos de un trup care suferă şi e totdeauna aproape de un astfel de trup. (Isaac Sirul)

ˇ În stomacul plin nu se află cunoştinţa tainelor lui Dumnezeu. (Isaac Sirul)

ˇ Precum cei ce seamănă cu lacrimi vor secera snopii veseliei, aşa nepătimirii neplăcute îi urmează bucuria. (Isaac Sirul)

ˇ Fericit cel ce se opreşte de la dulcea pătimire, care-l desparte de Cel ce l-a zidit. (Isaac Sirul)

De multe ori, fiind ispitit prin cele de-a dreapta şi prin cele de-a stânga şi probându-mă pe mine însumi adeseori în cele două chipuri şi primind răni nenumărate de la vrăjmaşul, dar învrednicindu-mă şi de mari ajutoare în ascuns, mi-am câştigat mie experienţă din îndelungatul timp al anilor şi, din cercarea şi harul lui Dumnezeu, am învăţat acestea. Că temelia tuturor bunătăţilor şi slobozirea sufletului din robia vrăjmaşului şi calea care duce la lumină şi la viaţă constă în aceste două moduri: în a te aduna pe tine într-un singur loc şi a posti totdeauna, adică a te canoni (disciplina) prin înfrânarea stomacului în chip înţelept şi cuminte, prin şederea nemişcată şi prin neîncetata gândire la Dumnezeu. Din aceasta vine supunerea simţurilor, din aceasta vegherea; prin aceasta se îmblânzesc patimile ce se mişcă în trup; din acestea, blândeţea gândurilor, mişcările luminoase ale cugetării, sârguinţa pentru dumnezeieştile fapte ale virtuţii, înţelesurile înalte şi subţiri, lacrimile fără măsură ce se nasc în tot timpul şi amintirea morţii, din aceasta înţelepciunea curată, străină cu desăvârşire de orice nălucire care ispiteşte cugetarea, pătrunderea şi ascuţimea cunoştinţei celor de departe, înţelesurile tainice şi adânci pe care înţelegerea le vede cuprinse în cuvintele dumnezeieşti, mişcările mai lăuntrice ce se nasc în suflet şi felurimea şi deosebirea duhurilor deosebite de puterile sfinţilor şi vederile adevărate care sunt străine de nălucirile deşarte, din aceasta, frica de căile şi cărările din oceanul cugetării.

Cugetarea poate duce pe om pe nenumărate căi, la nenumărate păreri şi hotărâri, unele mântuitoare, altele pierzătoare. Este un ocean nesfârşit de posibilităţi date omului spre alegere. Dar prin frica de pierderea sufletului se pot evita cărările care duc la naufragiu în adâncul oceanului. Corăbierii şi cârmacii de bărci ştiu că în vreme de furtună trebuie aleasă numai o anumită cale, pentru a nu fi înghiţiţi de valuri.

„Din aceasta vine flacăra râvnei care biruieşte toată primejdia şi străbate prin toată frica, din aceasta, căldura care dispreţuieşte toată pofta, o nimiceşte din cuget şi produce uitarea oricărei amintiri a celor trecătoare împreună cu a altora. Şi ca să spunem pe scurt, din aceasta vine libertatea omului adevărat, bucuria sufletului, învierea şi odihna cu Hristos în Împărăţia cerurilor.

Căldura entuziasmului curat pentru cele bune copleşeşte şi nimiceşte căldura interioară a poftei trupeşti, a mâniei sau a ambiţiei.

Libertatea adevărată este eliberarea faţă de patimi. Ea este însuşirea omului adevărat şi tare. Până ce omul mai e robit unor patimi inferioare, el are încă ceva din animalul care se mişcă sub puterea instinctelor.

Dacă va nesocoti cineva adunarea într-un loc şi postirea neîncetată, să ştie că va fi păgubit nu numai de toate cele de mai sus, ci va zdruncina şi temelia tuturor virtuţilor prin dispreţuirea acestor două virtuţi. Precum acestea sunt în suflet începutul şi capătul lucrării dumnezeieşti, uşa şi calea spre Hristos, de le va ţine şi va rămâne în ele, aşa şi de va ieşi şi va sări din ele, va ajunge în cele două potrivnice lor: va umbla din loc în loc şi se va lăcomi în chip necuviincios; din acestea curgând toate celelalte rele‟. (Isaac Sirul)

Cei ce sunt la început trândavi şi moleşiţi se sperie şi se tulbură nu numai de nevoinţele acestea şi de altele asemenea, ci chiar de sunetul frunzelor copacilor, fiind doborâţi şi de o mică slăbiciune, astfel ei se întorc la cele dinapoi. Cei cercaţi nu mănâncă pe săturate nici legume verzi, ci hrănindu-se cu plante uscate, nu voiesc să guste ceva înainte de ceasul rânduit chiar dacă trebuie să stea, din pricina slăbiciunii şi a neputinţei, culcaţi pe jos, cu ochii împăienjeniţi de marea sleire a trupului. Chiar însă de s-ar apropia prin acestea în chip necesar de ieşirea din trup, nici atunci nu se lasă biruiţi să cadă, datorită voinţei lor întărite, căci voiesc şi doresc să-şi silească firea lor pentru dragostea de Dumnezeu.

Crucea este pentru ei un prilej de a face dovada tăriei sufleteşti a duhului lor. Prin această tărie în care este prezentă puterea lui Dumnezeu, ei trec la viaţă şi apoi la sfârşitul lumii şi la înviere. Nici apropierea morţii nu slăbeşte dragostea lor de Hristos, deci credinţa în El, ca să calce voia Lui. Conştiinţa legăturii cu Hristos este mai tare decât frica şi durerea morţii.

Şi se hotărăsc mai bine să se ostenească pentru virtute decât să păstreze viaţa vremelnică şi toată odihna ce-o poate da ea. Iar când vin asupra lor ispitele, mai degrabă se bucură că se desăvârşesc în ele, sau se fac desăvârşiţi. Şi nici în durerile chinuitoare ce trebuie să le rabde în ele, nu şovăie în dragoste de Dumnezeu, ci până încetează din viaţă sunt stăpâniţi de dorul să rabde cu bărbăţie ispitele şi nu se dau înapoi, pentru că prin ele se fac desăvârşiţi. (Isaac Sirul)

Urmând aşadar, şi noi acestora şi ascultând de cel ce porunceşte: Umblă pe calea împărătească, neabătându-te nici la dreapta, nici la stânga (Proverbe 4, 27), îţi dăm ţie şi o regulă a căii de mijloc:

Cum trebuie să se hrănească cel ce se nevoieşte, lunea, miercurea şi vinerea.

În aceste trei zile ale săptămânii, posteşte până la ceasul al nouălea (trei după amiază), adică mănâncă o dată pe zi împărtăşindu-te de şase uncii (27 gr.). ia şi din mâncări uscate cât ai nevoie, dar cu cumpătare. Apă, dacă voieşti, până la trei patru pahare. Urmează canonul 69 apostolic care rânduieşte: „Dacă vreun episcop, prezbiter, diacon, citeţ sau cântăreţ nu posteşte în sfânta Patruzecime (Păresimi) a Paştilor, sau miercurea şi vinerea, să se caterisească, în afară de cazul că ar fi împiedicat de o boală trupească. Iar de e mirean, să se excomunice (afurisească)‟. Pentru luni s-a rânduit după aceea de Sfinţii Părinţi.

Cum trebuie să se hrănească marţea şi joia.

În aceste două zile mănâncă de două ori pe zi: la prânz, ia şase uncii de pâine, ceva fiert şi ceva din mâncărurile uscate, cu cumpătare. Ia şi vin amestecat cu apă  până la trei sau patru pahare, dacă ai nevoie. Seara, ia trei uncii de pâine , ceva din mâncărurile uscate sau niscaiva fructe şi vin amestecat cu apă  un pahar, cel mult două dacă ai sete mare. Dar să ştii că foarte mult ajută setea lacrimilor dacă mai e însoţită şi de priveghere, căci zice Sfântul Ioan Scărarul: „Setea şi privegherea au zdrobit inima, iar din inima zdrobită au ţâşnit lacrimile‟. Iar Sfântul Isaac întăreşte: „Însetează după Dumnezeu, ca să te umpli de dragostea Lui‟.

Dacă însă şi în aceste două zile alegi să mănânci o singură dată, foarte bine faci, pentru că întâiul izvor, maica, rădăcina şi temelia tuturor virtuţilor, este postul şi înfrânarea. Căci zice unul din cei din afară: „Alege calea cea mai bună şi cea mai grea, iar obişnuinţa o va face dulce‟. Dar şi Marele Vasile zice: „Unde este hotărârea voinţei, nimic nu poate fi piedică‟. Iar unul dintre purtătorii de Dumnezeu adaugă: „Începutul rodirii e floarea, iar începutul făptuirii e înfrânarea‟ (Nil Ascetul).

Toate acestea şi cele asemenea acestora vor părea unora grele, ba poate chiar cu neputinţă, însă cel ce ţine seama de rodirea ce se iveşte din acestea şi are în vedere ce strălucire obişnuiesc să pricinuiască acestea, de va socoti uşoare şi, cu ajutorul Domnului nostru Iisus Hristos şi prin stăruinţa proprie, după putere, le va vesti ca uşoare prin cuvinte şi prin fapte pecetluindu-le puterea prin acestea. Aceasta o adevereşte Sfântul Isaac care spune:

ˇ Ia-ţi doctoria vieţii de la masa celor ce postesc, priveghează şi se ostenesc în Domnul şi trezeşte în felul acesta sufletul tău din moarte. Căci Cel iubit se odihneşte în mijlocul lor, sfinţind mâncărurile, şi preface amarul neplăcut din ele în dulceaţa Sa negrăită. Slujitorii duhovniceşti şi cereşti ai Lui îi umbresc pe ei şi sfintele lor mâncăruri.

ˇ Mireasma celui ce posteşte e atotdulce iar întâlnirea cu el veseleşte inimile celor ce au darul deosebirii, căci vieţuirea celui înfrânat este bineplăcută lui Dumnezeu.

Cum trebuie să se hrănească sâmbăta; despre priveghere şi ce trebuie să mănânce în acest timp.

În fiecare sâmbătă în afară de Sâmbăta cea Mare, trebuie să mănânci, precum s-a rânduit pentru marţi şi joi, de sfintele canoane, pentru că trebuie să priveghezi în noaptea spre duminicile anului, afară de săptămâna brânzei şi în cazul că nu trebuie să faci priveghere peste săptămână pentru marile sărbători domneşti sau ale sfinţilor celor mai mari. În acest caz, făcând privegherea aceea, o laşi pe cea spre duminică, totuşi, fie că-i aşa, fie altfel, mănâncă sâmbetele de două ori., căci e de folos să te forţezi în săvârşirea privegherii de noapte. De aceea şi după privegherea ce trebuie să o faci pentru o sărbătoare domnească ce cade în mijlocul săptămânii, e de foarte mare folos să o faci şi pe cea spre duminică, căci mare câştig îţi va urma din aceasta curând. Mai bine zis îţi va răsări lumina de dimineaţă şi veşmintele tale se vor umple repede de strălucire (Isaia 63, 8). Căci zice şi Sfântul Isaac:

ˇ Începutul fiecărei lupte cu păcatul şi cu pofta este osteneala privegherii şi a postului, dar mai ales pentru cei ce luptă cu păcatul din lăuntrul lor. Din aceasta se vede semnul urii împotriva păcatului şi a poftei la cei ce poartă cu ele războiul acesta nevăzut. Căci aproape toate atacurile patimilor încep să se micşoreze prin post, iar după post, mare ajutor în această luptă aduce privegherea. Cel ce în toată viaţa lui iubeşte însoţirea cu această pereche, se face prietenul cumpătării. Dimpotrivă, mângâierea stomacului este începutul tuturor relelor, iar moleşeala somnului e cea care aprinde pofta trupului. Astfel, calea Domnului cea sfântă şi temelia a toată virtutea este postul, privegherea şi trezvia în slujirea lui Dumnezeu. (Isaac Sirul)

ˇ În sufletul ce scânteiază în pomenirea deasă a lui Dumnezeu şi de privegherea neadormită, noaptea şi ziua, Domnul clădeşte spre întărirea acelui suflet norul ce-l umbreşte ziua şi lumina focului ca să-i lumineze noaptea (cf. Ieşirea 13, 21-22); şi din lăuntrul întunericului va străluci lumina. (Isaac Sirul)

ˇ Alege-ţi ca lucrare plină de desfătare privegherea neîncetată în timpul nopţilor, prin care au dezbrăcat toţi Părinţii pe omul cel vechi şi s-au învrednicit de înnoirea minţii. În acele ceasuri, sufletul simte viaţa cea fără de moarte şi în simţirea aceasta dezbrăcă întunericul patimilor şi primeşte Duhul cel Sfânt. (Isaac Sirul)

ˇ Ţine lucrarea privegherii, ca să afli mângâierea în sufletul tău. (Isaac Sirul)

ˇ Să nu socoteşti omule, că în toată vieţuirea monahilor este vreo lucrare mai mare ca privegherea de noapte! (Isaac Sirul)

ˇ Pe monahul ce stăruie în privegherea unită cu discernământul minţii, să nu-l priveşti ca pe un purtător de trup căci acesta este cu adevărat lucrare a cetei îngereşti. (Isaac Sirul)

ˇ Sufletul ce se osteneşte în lucrarea aceasta înţeleaptă a privegherii, va avea ochi de heruvimi, prin aceea că-i aţintit şi priveşte la o vedere cerească. (Isaac Sirul)

Aceste privegheri însă, să le faci în rugăciuni, în cântări şi citire, cu curăţie şi fără împrăştiere şi cu frângere de inimă, singur sau cu o obşte iubită şi de aceeaşi vieţuire. Iar după fiecare priveghere dă-ţi o mică mângâiere pentru osteneala ce urmează acesteia, mâncând şi bând ceva. Adică mănâncă trei uncii de pâine, adăugând ceva mâncare uscată, cât îţi este de trebuinţă. Bea şi trei pahare de vin amestecat cu apă, luând seama însă, ca nu cumva în ziua în care posteşti până în ceasul al nouălea, având priveghere, să laşi postul din pricina privegherii. Trebuie şi pe aceasta să o faci, dar nici pe acela să-l treci cu vederea, căci s-a rânduit ca mângâierea să o faci după ca s-a sfârşit privegherea.

Privegherea nu-i nicidecum o cercetare teoretică rece, ci o adâncire în fiinţa proprie şi în înţelesurile celor citite ca în faţa lui Dumnezeu, în duhul rugăciunii şi cu inima zdrobită de smerenie şi de conştiinţa păcătoşeniei. Numai aşa privegherea înnoieşte continuu pe om, dezbrăcându-l de omul vechi; numai aşa ea este simţire a prezenţei lui Dumnezeu.

Cum trebuie să mănânci duminicile, despre osteneală şi smerenie

Să mănânci în toate duminicile de două ori pe zi, ca şi sâmbăta; această rânduială să o ţii fără abatere, în afară de caz de boală. Tot aşa să faci şi în zilele îngăduite şi dezlegate de Sfinţii Părinţi de pe urma unui lung obicei şi a unor pricini mai noi, dumnezeieşti sau nu. În acestea nici nu mâncăm numai o singură dată, nici nu mâncăm numai mâncare uscată, ci ne înfruptăm din toate cele de folos şi nepătate, din legume, dar cu înfrânare şi în cantitatea rânduită căci totdeauna cel mai bun lucru este să ne înfrânăm în toate. Dar în cazurile de boală, ne putem împărtăşi fără să ne ruşină, din toate cele folositoare şi legiuite, care susţin trupul, căci Sfinţii Părinţi au învăţat că trebuie să fim ucigători de patimi, nu ucigători de trup.

De asemenea, se cuvine să guşti câte puţin din toate câte s-au rânduit şi s-au îngăduit prin făgăduinţă spre a slăvi pe Dumnezeu şi a-I mulţumi şi pentru a nu ne trufi.

Toate sunt date de Dumnezeu şi, gustându-le, Îl slăvim şi Îi mulţumim pentru minunata lor potrivire, şi din acest punct de vedere, cu viaţa noastră. Dacă însă ne scufundăm prea mult în plăcerea produsă de ele, uităm de Dumnezeu. Trebuie să ţinem mereu cumpăna (dialectică) între gustarea lor şi detaşarea de ele. Numai aşa îl slăvim pe Dumnezeu şi Îi mulţumim pentru ele şi Îl socotim mai presus de ele. Nu trebuie să ne plecăm prea mult nici într-o parte, nici în alta; nu trebuie nici să ne scufundăm în ele, nici să le dispreţuim, uitând de condiţia noastră care are nevoie de ele, şi de mulţumirea ce trebuie să o aducem lui Dumnezeu că a ţinut seama de această condiţie smerită a noastră, pentru ca prin ele să ne putem ridica la El.

Fereşte-te de adunarea celor de prisos, căci puţinătatea lucrurilor învaţă pe om , fără să vrea, înfrânarea. Deoarece când avem din belşug şi le putem folosi când vrem, nu ne mai putem stăpâni. (Isaac Sirul). Să nu iubeşti odihna trupului căci sufletul care iubeşte pe Dumnezeu şi-a câştigat odihna în Dumnezeu (Isaac Sirul). Alege mai curând smerenia prin osteneală şi pătimire căci osteneala şi smerenia dobândesc pe Dumnezeu cum scrie unul dintre sfinţi.

Un alt paradox: nu prin odihna trupului se câştigă odihna sufletului în Dumnezeu, ci prin durerile şi înfrânarea trupului. În aceste necazuri îşi caută sufletul reazem în Dumnezeu: prin cruce se ajunge la înviere.

Despre dreapta chibzuire în a deosebi şi că lucrarea măsurată nu tinde spre slavă; despre supunere

Toate acestea spuse mai sus trebuie să le împlineşti cu o dreaptă chibzuire amănunţită, pentru armonia şi starea paşnică a fiinţei noastre îndoite. „Cu înţelepciune se zideşte casa, şi cu înţelegere se isprăveşte; cu simţire se umplu cămările de toată bogăţia scumpă şi bună‟ (Pilde 24, 3-4).

ˇ Sărăcia şi strâmtorarea însoţite de dreapta chibzuire a raţiunii, sunt o cale împărătească. De aceea, asprimea lipsită de dreapta chibzuire sau fără judecată e nefolositoare, ca şi îngăduirea tuturor greşelilor nesocotite, fie dintr-o parte, fie din alta, contrară. (Talasie Libianul)

ˇ Odihnei trupului îi urmează ieşirea din liniştire, dar această ieşire se deosebeşte de cea dintâi: ieşirii dintâi din odihnă îi urmează războiul poftelor trupului; celei de-a doua, din trândăvie, părăsirea locului de liniştire şi mutarea din loc în loc. lucrarea cu osteneală, ce ţine măsura, nu caută slavă. Micşorarea ei înmulţeşte plăcerea, iar lipsa de măsură, ieşirea gândurilor. (Isaac Sirul)

Dreapta chibzuinţă care nu exagerează în vreo nevoinţă chinuitoare sau în tot felul de concesii, este împreunată cu modestia. Ea nu vrea să se facă arătată şi admirată prin asprime, şi nu atrage atenţia nici prin pogorăminte. Ea nu vrea să iasă la vedere şi în general nu îngăduie gândurilor să iasă din strânsoarea în care sunt ţinute. Ieşirea dintâi a gândurilor de pe urma odihnei trupului, duce la curvie; prin ele omul îşi caută prilejul de desfrânare. Ieşirea a doua, din moleşeală, plictiseală, trândăvie, îl trage pe om la vagabondaj.

ˇ Să nu-ţi îndrepţi toată luarea aminte spre trup, ci hotărăşte-i o nevoinţă după putere şi întoarce toată mintea spre cele dinăuntru. Căci „nevoinţa trupească la puţin foloseşte, iar binecredincioşia, la toate‟ (I Timotei 4, 8).

Iar dacă talerul trupului atrage, stăpâneşte şi îngreunează talerul sufletului, aplecându-l spre mişcări neregulate şi stricătoare de suflet  căci „trupul pofteşte împotriva Duhului şi Duhul împotriva trupului‟ (Galateni 5, 17)  tu, frânând trupul cu frâul înfrânării, mortifică-l până ce, chiar fără să vrea, se face uşor de purtat, se supune la ceea ce este mai bun. Aminteşte-ţi de marele Pavel care zice: „Pe cât se strică omul nostru cel dinafară, pe atât se înnoieşte cel dinăuntru zi de zi‟ (II Corinteni 4, 16).

ˇ Dă-te pe tine să mori întru nevoinţă şi nu trăi în nepăsare, căci nu numai cei ce au primit moartea pentru credinţa în Hristos sunt mucenici, ci cei ce mor pentru păzirea poruncilor Lui. (Isaac Sirul)

ˇ Mai bună este moartea în luptă cu păcatul, decât să trăim în greşale. (Isaac Sirul)

ˇ Înainte de toate, fă orice numai cu sfatul şi întrebarea părintelui tău duhovnicesc în Domnul, căci numai aşa, cu harul lui Hristos îţi vor părea uşor de purtat şi ca pe un drum neted, cele grele şi potrivnice. (Isaac Sirul)

Cum trebuie să străbată cel ce se nevoieşte răstimpul de după amiază până la apusul soarelui. Împărţirea darurilor dumnezeieşti se face după osteneala şi măsura lucrării noastre.

După ce te-ai întărit cum se cuvine nevoitorului, potrivit dumnezeiescului Pavel, care porunceşte ca nevoitorul de la toate să se înfrâneze (I Corinteni), citeşte, şezând mai mult din scrierile despre trezvie ale Părinţilor, cât poţi. Pe urmă culcă-te un ceas, dacă zilele sunt lungi, apoi sculându-te, fă puţin lucru cu mâinile, ţinând şi rugăciunea. După aceea roagă-te cum s-a arătat înainte. Citeşte, meditează şi sileşte-te să te smereşti socotindu-te mai prejos de toţi oamenii, căci s-a spus:

ˇ Cel ce se înalţă se va smeri, iar cel ce se smereşte se va înălţa. (Luca 19, 11)

ˇ Cel ce socoteşte că stă, să ia seama să nu cadă. (I Corinteni 10, 12)

ˇ Domnul celor mândri le stă împotrivă, iar celor smeriţi le dă har. (Iacov 4, 6)

ˇ Începutul trufiei omului stă în a nu vedea pe Domnul. (Înţ. Sirah 10, 12)

ˇ Cei mândri au călcat legea foarte. (Psalmi 118, 51)

ˇ Nu cele înalte cugetând, ci lăsându-vă duşi cu cei smeriţi. (Romani 12, 16)

Iar Părinţii ne învaţă:

ˇ Acesta este cel ce se cunoaşte pe sine cel mai bine, care nu se socoteşte pe sine nimic. Căci nimic nu-i atât de plăcut lui Dumnezeu ca a se socoti cineva pe sine cu cei din urmă. (Ioan Gură de Aur)

ˇ Tainele se descoperă celor smeriţi la cuget. Unde odrăsleşte smerenia, acolo izvorăşte slava lui Dumnezeu, iar părerea de sine premerge certării. (Isaac Sirul)

ˇ N-am postit, n-am privegheat, nu m-am culcat pe jos, dar m-am smerit şi aceasta m-a mântuit în scurtă vreme, urmărind aceasta înainte de orice altceva: să nu fiu luat în seamă. (Ioan Scărarul)

ˇ Dacă voieşti cu adevărat să te mântuieşti, ascultă cu fapta. Ridică-ţi picioarele de la pământ şi înalţă mintea ta la cer şi acolo să fie cugetarea ta ziua şi noaptea. dispreţuieşte-te cu toată puterea pe care o ai, sileşte-te să te socoteşti pe tine mai prejos de orice om. Aceasta este calea cea adevărată şi alta nu este celui ce voieşte să se mântuiască, în Hristos, Cel ce-l întăreşte pe el (Filimon 4, 13). Cel ce voieşte aceasta, să alerge ca să o ia (I Corinteni 9, 24). Mărturasesc aceasta înaintea lui Dumnezeu celui Viu care voieşte să dăruiască viaţă veşnică fiecăruia care voieşte (I Timotei 5, 21). (Varsanufie cel Mare)

ˇ Dacă n-ai grijă de nimic, te apropii de cetate şi de nu eşti luat în seamă de oameni, vei locui în cetate, iar de vei fi mort faţă de orice om, vei moşteni cetatea şi comorile ei. De voieşti dar să te mântuieşti, ţine să nu fii băgat în seamă şi aleargă spre ce-ţi stă în faţă. (Varsanufie cel Mare)

Iar după cuviosul Ioan, ucenicul acestui sfânt, a căuta să fii nebăgat în seamă, înseamnă a nu te socoti deopotrivă cu nimeni şi a nu spune despre vreo faptă bună: „şi eu am făcut-o‟.

Şezând iarăşi, roagă-te în chip curat şi neîmprăştiat până ce vine seara, apoi cântă vecernia obişnuită şi fă apolisul, crezând din inimă curată că după osteneala şi durerea noastră pentru virtute şi după măsura lucrării noastre, vom fi răsplătiţi de Dumnezeu cu cununa darurilor, cu arătarea nevoinţelor şi cu mângâierea Sa, cum zice dumnezeiescul psalmist: După mulţimea durerilor mele, în inima mea, mângâierile Tale au veselit sufletul meu (Psalmi 114, 6).

ˇ Veniţi la Mine toţi cei osteniţi şi împovăraţi, şi Eu vă voi odihni pe voi. (Matei 11, 28)

ˇ De pătimim împreună cu Hristos, ne vom şi slăvi împreună. Căci socotesc că nu sunt vrednice pătimirile veacului de acum de slava ce ni se va descoperi. (Romani 8, 17-18)

ˇ Deosebirea împărţirii bunătăţilor dumnezeieşti are drept pricină măsura credinţei fiecăruia. Căci precum credem, avem şi întărirea pornirii spre fapte, iar cel ce lucrează, pe măsura faptelor lui îşi arată credinţa şi primeşte măsura harului, precum a crezut. Cel ce nu lucrează, pe măsura nelucrării îşi arată măsura necredinţei şi, după măsura necredinţei, se lipseşte de har. Deci rău face cel pizmaş, că pizmuieşte pe cei ce săvârşesc fapte bune, căci de el atârnă şi nu de altul hotărârea să creadă şi să lucreze, şi pe măsura credinţei să primească harul care îi vine. (Maxim Mărturisitorul)

Să cerem, deci, din suflet dă ni se dăruiască să petrecem cealaltă vreme a vieţii noastre şi să ajungem sfârşitul ei în chip creştinesc, fără durere, neînfruntat, cu pace şi, pe lângă acestea, să ni se dea răspuns bun când vom sta în faţa scaunului înfricoşător de judecată al Domului şi Dumnezeului şi Mântuitorului nostru Iisus Hristos.

Mai mare decât lucrarea este rugăciunea curată.

Pe lângă cele arătate, să ştii şi aceasta, frate, că toată metoda şi tot îndreptarul, şi, de voieşti, şi felurimea faptelor şi rânduit pentru că nu putem să ne rugăm în inimă în chip curat şi neîmprăştiat. Căci, după împlinirea acestora, cu bunăvoirea şi harul Domnului nostru Iisus Hristos, lăsând toate, ne unim mai presus de cuvânt în chip nemijlocit, cu Cel Unul şi unitar şi unificator, ca, cum s-a spus de către vestitul cuvântător de Dumnezeu: „Dumnezeu se uneşte cu dumnezei şi se face cunoscut de ei; iar aceasta este iluminarea prin ipostas a Duhului Sfânt în inimă‟. Ea se naşte din amintita rugăciune curată şi neîmprăştiată în inimă.

Acest lucru se întâmplă rar şi numai unul dintr-o mie se învredniceşte, prin harul lui Hristos, să înainteze până la această stare. Iar să plutească peste ea şi să se învrednicească de rugăciunea curată şi să ajungă la descoperirea tainelor veacului viitor, se învrednicesc foarte puţini care se aleg din generaţie în generaţie, prin bunăvoinţa lui Hristos. Căci spune Sfântul Isaac:

ˇ Precum din zeci de mii de oameni, abia se află unul care a împlinit puţin poruncile şi cele legiuite şi a ajuns la curăţia sufletului, aşa abia unul dintr-o mie s-a învrednicit să ajungă cu multă păzire de sine la rugăciunea curată şi să spargă acest hotar şi să intre la această taină. Pentru că cei mulţi nu s-au învrednicit nicidecum de rugăciunea curată, ci numai puţini. Dar la taina aceea de după ea şi de dincolo de ea, abia ajunge unul, din generaţie în generaţie, prin harul lui Hristos. (Isaac Sirul)

ˇ Dacă abia câte unul se roagă cu curăţie, ce să zicem despre rugăciunea duhovnicească. (Isaac Sirul)

ˇ Toată rugăciunea duhovnicească s-a eliberat de mişcare, şi cea care se schimbă , e sub cea duhovnicească.

Rugăciunea curată de gânduri încă nu e rugăciune duhovnicească, sau cu desăvârşire în Duhul. Căci în rugăciunea curată omul poate înainta încă spre a fi şi mai mult în Dumnezeu. Dar în rugăciunea duhovnicească a ajuns la nemişcare, sau la odihna totală în Dumnezeu; căci s-a unit în chip desăvârşit cu Dumnezeu, nemaiavând unde înainta, odată ce Dumnezeu este nemărginit în bogăţia vieţii Lui. Ea nu se mai schimbă, nu se mai întrerupe. E nemişcarea ca stabilitate în rugăciune.

Întrebat fiind Sfântul Isaac de cineva, care este vârful tuturor ostenelilor în această lucrare a liniştii, ca ajungând cineva acolo să afle că a ajuns la desăvârşirea vieţuirii, el a răspuns aşa:

ˇ Când se va învrednici de stăruirea în rugăciune, căci, când va ajunge la aceasta, a ajuns la vârful tuturor virtuţilor. Şi de atunci s-a făcut locaş al Sfântului Duh, căci dacă n-a primit cineva în chip sigur harul Mângâietorului, nu poate săvârşi această rugăciune şi fără întrerupere. Căci Duhul zice, când se sălăşluieşte în vreun om, acela nu mai încetează din rugăciune pentru că Duhul însuşi se roagă pururea. Atunci, nici când doarme, nici când veghează, rugăciunea lui nu se întrerupe din suflet, ci fie de mănâncă, fie de bea, fie de doarme şi orice ar face, ba chiar şi în somnul adânc, bunele miresme şi respiraţiile rugăciunii se mişcă în inima lui fără osteneală. Atunci nu se mai desparte de rugăciune. Şi în toate orele lui, chiar dacă ea încetează în afară, liturghiseşte în el în chip ascuns. Căci „tăcerea celor curaţi este rugăciune‟, zice unul dintre purtătorii de Hristos (Afraat Persanul). Iar mişcările inimii şi cugetările curate sunt glasuri blânde, prin care cântă în chip ascuns Celui ascuns.

Despre numărul mătăniilor dintr-o zi şi o noapte.

Dumnezeieştii Părinţi au rânduit trei sute de mătănii  atâtea trebuie să facem în fiecare zi şi noapte în cinci zile ale săptămânii, căci sâmbăta şi duminica, ca şi în alte zile rânduite prin obicei, ba şi în unele săptămâni, ni s-a poruncit să ne oprim de la acestea, pentru anumite raţiuni tainice şi negrăite. Dar sunt unii care trec peste acest număr, iar alţii le împuţinează, fiecare după cum îi este puterea sau voinţa. Deci fă şi tu după putere, dar fericit cu adevărat, şi aceasta în chip înmulţit, este cel ce se forţează pe sine în toate cele privitoare la Dumnezeu, căci „Împărăţia cerurilor se ia cu sila şi cei ce se silesc, o răpesc‟ (Matei 11, 12).

Despre mutările şi schimbările ce se ivesc în fiecare şi despre slava covârşitoare ce urmează smereniei

Despre acestea spune Sfântul Isaac: „Una, câte una calcă unii poruncile, dar îşi tămăduiesc sufletele lor prin pocăinţă, iar harul îi primeşte. Căci tot sufletul raţional este străbătut de o schimbare neîncetată, iar schimbările străbat prin tot omul, în toate zilele lui; cel ce are darul desăvârşirii poate înţelege aceasta din multe. Dar încercările ce i se întâmplă lui în fiecare zi pot să-l înţelepţească foarte mult dacă veghează, dacă se observă pe sine cu mintea şi cunoaşte schimbarea în blândeţe şi îngăduinţă, pe care o primeşte cugetarea lui în fiecare zi şi cum din pacea aceasta se întoarce deodată spre tulburare, chiar când nu este nici o pricină; şi cum ajunge în mare şi negrăită primejdie. Acesta este lucrul despre care a scris în chip vădit fericitul Macarie cu multă purtare de grijă şi sârguinţă, ca să le fie spre aducere aminte şi învăţătură fraţilor:

ˇ Omul să nu se încline în timpul schimbării ce-i vine din cauza împotrivirilor, spre deznădejde, căci celor ce se află în starea curăţiei, pururea li se întâmplă căderi precum se ivesc în aer valuri de răcoare, chiar fără a fi ei cu negrijă şi în neînfrânare. Ba mai mult, chiar când umblă după rânduială, li se întâmplă căderi, care se împotrivesc ţintei voii lor. (Macarie Egipteanul)

Deci, ce spune fericitul? Că se întâmplă schimbări în fiecare, ca şi în aer. Înţelegi ce vrea să spună prin cuvântul fiecare? Anume, că şi firea este una, deci, ca să nu socoteşti că a vorbit numai despre cei nedesăvârşiţi şi mai de jos, iar cei desăvârşiţi ar fi liberi de schimbare şi rămân statornic neclintiţi în aceeaşi stare, fără gânduri pătimaşe precum zic euthiţii, de aceea a spus în fiecare. Cum aceasta Macarie? Tu zici: „Acum domneşte răcoare şi după puţin vine arşiţa, sau poate acum e grindină iar mai târziu e vreme bună. Şi aşa se întâmplă spre întărirea noastră şi în noi: acum este război, acum e ajutorul harului. Un timp, sufletul se găseşte în iarnă, asupra lui ridicându-se valuri aspre şi iarăşi vine o schimbare, căci harul cercetează şi umple inima de bucuria şi de pacea cea de la Dumnezeu, arătând gânduri înţelepte şi paşnice. Aceste gânduri înţelepte le arată aici, dându-ne să înţelegem că cele dinainte au fost dobitoceşti şi necurate. Avva Macarie îndeamnă zicând:

ˇ Dacă după aceste gânduri înţelepte şi blânde urmează vreo ispită, să nu ne întristăm şi să nu ne deznădăjduim, iar în ceasul odihnei în har să nu ne mândrim, ci în vremea bucuriei să aşteptăm necazul. Cunoaşte că toţi sfinţii au fost în această stare. Câtă vreme suntem în lumea aceasta, ni se ascunde belşugul harului când vin aceste ispite, căci în toată ziua şi în tot ceasul se cere de la noi dovedirea iubirii noastre faţă de Dumnezeu în lupta cu ispitele. Aşa se ţine drumul nostru drept, iar cel ce voieşte să se abată de la aceasta, sau să se schimbe, s-a făcut partea lupilor. (Macarie Egipteanul)

Despre pocăinţă, curăţie şi desăvârşire.

Străbaterea întregului drum al mântuirii constă în acestea trei: în pocăinţă, în curăţie şi în desăvârşire. Şi ce este curăţia pe scurt? O inimă miloasă pentru firea zidită.

Definiţia aceasta a curăţiei inimii ne arată că inima necurată este inima nemiloasă, deci egoistă. Ea implică considerarea păcatelor ca forme ale egoismului, ale rigidităţii, osificării, durităţii, împietririi, răcelii, închiderii faţă de toţi şi de toate, deci şi faţă de Dumnezeu, Care le-a făcut pe toate. De aceea păcatul este moartea sufletului.

ˇ Pocăinţa este o moarte îndoită şi de bună voie faţă de toate, iar inima miloasă este arderea inimii pentru toată zidirea, pentru oameni, păsări, animale şi chiar pentru demoni. (Isaac Sirul)

Gândirea adevărată este prin excelenţă existenţială; ea creşte din experienţa vieţii trăite. Închipuirile unei gândiri abstracte, care nu traduce această experienţă ancorată în realitate, nu sunt produsele unei gândiri adevărate.

ˇ Iubirea de înţelepciune, în duhul virtuţii, poate pricinui nepătimirea gândirii, dar nu nepătimirea firii. Prin ea (nepătimirea gândirii), vine în minte harul unei plăceri dumnezeieşti. Cel ce a făcut experienţa întristării şi plăcerii s-ar putea numi om cercat, ca unul ce a cunoscut, prin cercare, stările plăcute şi neplăcute ale trupului; desăvârşit este, însă, numai cel ce a biruit cu puterea raţiunii plăcerea şi durerea trupului; om întreg este cel ce a păstrat, prin năzuinţa statornică spre Dumnezeu, neschimbate deprinderile dobândite prin făptuire şi contemplare. (Maxim Mărturisitorul)

Pentru aceasta s-a socotit că discernământul este mai mare decât toate virtuţile, căci cei în care se iveşte acesta, prin bunăvoinţa lui Dumnezeu, pot să deosebească în chip limpede lucrurile dumnezeieşti şi cele omeneşti, vederile tainice şi ascunse.

Cel ce a dobândit toate virtuţile, şi-a subţiat firea, sau ochiul ei sufletesc în aşa măsură că distinge în chip limpede cele dumnezeieşti şi cele omeneşti, adică tot ce e tainic şi ascuns pentru alţii. El a câştigat o aşa zisă clar-vedere, o putere de identificare a specificului fiecărei persoane, a stării ei dintr-un moment sau altul, a prezenţei realităţilor dumnezeieşti în oameni şi în lucruri.

Despre cele cinci lucrări ale liniştirii dintâi şi oarecum introducătoare a începătorilor; despre rugăciune, cântare, meditaţie şi lucrul mâinilor

Cel ce începe a se linişti trebuie să petreacă ziua şi noaptea în cinci lucrări, prin care slujeşte lui Dumnezeu. Întâi în rugăciunea de pomenire a Domnului Iisus Hristos, introdusă prin respiraţia pe nas, în chip liniştit în inimă, şi iarăşi scoasă afară, cu buzele închise, fără nici un alt gând sau închipuire. Ea se săvârşeşte odată cu înfrânarea cuprinzătoare, adică de la pofta stomacului, de la somn şi de la lucrările celorlalte simţuri, înăuntru chilia, în smerenie sinceră.

Apoi, în cântare şi în citiri din Psaltire, din Apostoli şi din Sfintele Evanghelii, din scrierile de Dumnezeu purtătorilor şi Sfinţilor Părinţi şi din capetele despre rugăciune şi despre trezvie. După acestea să treacă la amintirea păcatelor însoţită de durerea inimii şi în gândirea la judecata lui Dumnezeu, la moarte, la chinuri sau la bucuriile ce ne aşteaptă, însoţite neîncetat de lucrul mâinilor, pentru alungarea trândăviei. Apoi iarăşi să se întoarcă la rugăciune, chiar dacă aceasta cere oarecare silă, până ce mintea se va obişnui să scape uşor de împrăştiere prin ocuparea deplină cu Domnul nostru Iisus Hristos, prin pomenirea neîntreruptă a Lui, prin îndreptarea spre cămara dinăuntru, sau spre locul ascuns al inimii şi prin înrădăcinarea neîncetată în ea.

ˇ Sârguieşte-te să intri în cămara cea din lăuntrul tău şi vei vedea cămara cerească, pentru că aceasta şi aceea una sunt şi prin aceeaşi intrare le vezi pe amândouă. (Isaac Sirul)

ˇ Inima cârmuieşte tot organismul şi când harul ia în stăpânire întinderile inimii, împărăţeşte peste toate gândurile şi mădularele. Acolo fiind mintea şi gândurile sufletului, în acel loc deci trebuie văzut dacă şi-a înscris harul Prea Sfântul Duh legile Sale  în organul conducător, tronul harului, unde se află mintea şi toate gândurile sufletului  în inimă. (Maxim Mărturisitorul)

Sfântul Maxim susţine opinia că mintea se află în inimă sau că inima stăpâneşte asupra ei. Inima reprezintă sensibilitatea înţelegătoare a întregii noastre fiinţe. Ea este deschisă spre infinitatea lui Dumnezeu şi sesizează adâncul specific al fiecărei persoane omeneşti. Numai prin activarea inimii omul ajunge la discernământul prin care se cunoaşte profund pe sine, pe Dumnezeu şi pe alţii. Acest discernământ este şi el o vedere a infinităţii lui Dumnezeu şi a indefinitului propriu şi al altora în Dumnezeu. Întinderea inimii actualizează indefinitul ei în Dumnezeu; el e activat numai prin har, prin străbaterea lui Dumnezeu cu infinitatea Sa în inimă. De aceea omul duhovnicesc se sileşte să-şi readucă mintea în inimă din împrăştierea ei nefirească în cele din afară şi mărginite. Desigur, cele din afară pot fi privite şi de mintea aflătoare în inimă, dar atunci mintea le vede nu numai în suprafaţa lor şi în simpla lor capacitate de satisfacere a trebuinţelor trupeşti, ci ele îi devin simboluri transparente pentru suportul lor ultim şi infinit, care este Dumnezeu.

De unde trebuie să înceapă cei ce voiesc să se liniştească potrivit raţiunii, care este începutul, înaintarea şi desăvârşirea acestei lucrări.

Aceasta e lucrarea primă şi oarecum introducătoare a vechilor monahi care se hotărăsc să se liniştească potrivit raţiunii. Ei trebuie să înceapă de la frica lui Dumnezeu şi de la împlinirea după putere a tuturor poruncilor îndumnezeitoare, de la negrija de toate lucrurile cu rost şi fără rost şi, înainte de toate, de la credinţă şi de la depărtarea deplină de la cele potrivnice, de la năzuinţa curată spre Cel ce este cu adevărat; să crească prin credinţa care nu e ruşinată şi să înainteze „la măsura vârstei plinătăţii lui Hristos‟ (Efeseni 4, 13), prin dragostea întreagă dumnezeiască, fierbinte şi desăvârşită, născută din rugăciunea curată şi neîmprăştiată în inimă, prin rugăciunea duhovnicească nemişcată şi neclintită şi prin ieşirea (extazul), singură şi nemijlocită, izvorâtă din desăvârşita iubire, spre Cel Unul, prin răpirea şi unirea cu Cel dorit la culme. Aceasta este înaintarea şi întinderea nerătăcită prin făptuire spre vedere (contemplare). Pe aceasta pătimind-o dumnezeiescul proroc David şi schimbându-se cu acea fericită schimbare (Psalmi 76, 10), a strigat cu tărie: „Eu am spus întru uimirea mea (extazul meu): tot omul este mincinos‟ (Psalmi 115, 2). Iar un altul dintre cei mari ai Vechiului Testament a spus: „Cele ce ochiul nu le-a văzut şi urechea nu le-a auzit şi la inima omului nu s-au suit, pe acelea le-a gătit Dumnezeu celor ce-L iubesc pe El‟ (Isaia 6, 4; I Corinteni 2, 9). Iar marele Pavel, încheind acestea, adaugă: „Dar nouă ni le-a descoperit prin Duhul Său‟ căci Duhul toate le cercetează, până şi adâncurile lui Dumnezeu‟ (I Corinteni 2, 10).

Despre regula liniştirii celor începători

Datoria începătorilor este să nu iasă mereu din chilia lor şi să se ferească de întâlnirea şi vederea tuturor, afară de cazul unei mari trebuinţe; dar şi atunci, cu luare aminte, cu toate măsurile de asigurare şi foarte rar.

ˇ Cu privire la orice lucru să stăruie în a ţine amintirea gândului la Dumnezeu, că mai mare este ajutorul ce-ţi vine din păzire, decât ajutorul din fapte. (Isaac Sirul)

ˇ Odihna vatămă numai pe cei tineri, dar împrăştierea şi pe tineri şi pe bătrâni. (Isaac Sirul)

ˇ Liniştea face moarte simţurile din afară şi trezeşte mişcările dinăuntru, iar petrecerea în cele dinafară pricinuieşte cele dimpotrivă, adică trezeşte simţurile din afară şi face moarte mişcările dinăuntru. (Isaac Sirul)

ˇ Se linişteşte acela care se străduieşte să-şi închidă partea netrupească în casa trupească, lucru cu adevărat minunat. (Ioan Scărarul)

ˇ S-a liniştit acela care a spus: „Eu dorm dar inima mea veghează‟. (Ioan Scărarul)

ˇ Închide trupului uşa chiliei şi grăirii uşa limbii şi duhurilor poarta dinăuntru. (Ioan Scărarul)

Despre rugăciunea curată prin luare aminte şi trezvie

Rugăciunea ce se săvârşeşte înăuntrul inimii, însoţită de luarea aminte şi trezvie, fără vreun alt gând, deci şi fără nici o nălucire, face mintea prin cuvintele: Doamne Iisuse Hristoase, Fiul lui Dumnezeu, să se întindă în întregime spre însuşi Domnul Iisus Hristos, pomenit în chip nematerial şi negrăit; iar prin cuvântul: miluieşte-mă, o face să se întoarcă şi să se mişte spre ea însăşi, nesuportând să nu se roage pentru sine. Înaintând prin cercare, în chip unitar, spre iubire, se întinde cu totul spre însuşi Domnul Iisus Hristos, după ce a câştigat încredinţarea limpede despre lucrul de-al doilea.

Omul a trebuit să se convingă întâi despre trebuinţa de a fi miluit, ca să se întindă apoi spre Hristos prin pomenirea Lui şi prin cererea milei Lui. Dar apoi şi simţirea iubirii lui Hristos îl face să ceară mila Lui pentru păcatele sale. El se mişcă de la o simţire la alta, adică de la simţirea lui Hristos la simţirea păcătoşeniei sale şi invers, ca într-un cerc.

Dumnezeieştii Părinţi nu ne-au predat toţi, totdeauna, rugăciunea întreagă, ci unul întreagă, altul jumătate, al treilea, o parte, iar unul altfel, poate după puterea şi starea celui ce se roagă.

Dumnezeiescul Gură de Aur ne-o predă întreagă, zicând: Vă îndemn fraţilor, să nu călcaţi sau să nesocotiţi niciodată canonul rugăciunii, căci am auzit cândva pe Părinţi zicând: Ce fel de călugăr este acela care nesocoteşte dau calcă canonul? Ci fie de mănâncă, fie de bea, şade, slujeşte, fie că e în călătorie, fie că face altceva, dator e să zică: Doamne Iisuse Hristoase, Fiul lui Dumnezeu, miluieşte-mă, ca pomenirea aceasta a numelui Domnului nostru Iisus Hristos să întărâte pe vrăjmaşul spre război. Căci toate poate să le afle sufletul care se sileşte, prin amintire, fie rele, fie bune. Mai întâi poate să vadă înăuntru inimii răul şi apoi cele bune, căci amintirea poate să mişte pe balaur şi tot amintirea poate să-l umilească.

Amintirea este astfel nu numai un act subiectiv, ci şi o întâlnire cu un alt subiect nevăzut, aşa cum orice simţ şi gând ne prilejuieşte întâlnirea cu o realitate obiectivă corespunzătoare.

Amintirea poate să dea pe faţă păcatul care locuieşte în noi şi amintirea poate să-l mistuie şi să mişte toată puterea duşmanului din inimă. Amintirea poate să biruiască păcatul şi să-l dezrădăcineze în parte, căci numele Domnului Iisus Hristos, coborând în adâncul inimii, smereşte pe balaurul ce stăpâneşte pe întinderile ei, iar sufletul îl mântuieşte şi îl face viu. Stăruie, deci, neîncetat, întru numele Domnului Iisus, ca inima să înghită pe Domnul şi domnul să înghită inima, cele două făcându-se una. Dar acest lucru nu este pentru o zi sau două, ci pentru un timp îndelungat, căci e nevoie de multă luptă şi de multă vreme ca duşmanul să fie scos şi pentru ca să se sălăşluiască Hristos.

Amintirea sau pomenirea este o forţă care produce o stare nouă în fiinţa noastră, sau în inimă. Ea aduce păcatul când se gândeşte la el cu plăcere şi creează deprinderea patimii sau îl dezrădăcinează când e pomenit des numele lui Hristos, întipărind puterea Lui în inimă. (Ioan Gură de Aur)

Trebuie să te întăreşti şi să-ţi struneşti mintea, să o frânezi, să pedepseşti tot gândul şi toată lucrarea celui viclean prin chemarea Domnului nostru Iisus Hristos.

Dacă amintirea păcatului vine cu uşurinţă de la sine, pomenirea lui Hristos cere efort, cere o înfrânare a minţii de la amintirea păcatului, căci prin această pomenire ea luptă împotriva amintirii păcatului şi alungă orice alt gând. (Ioan Gură de Aur)

Unde stă trupul, acolo să fie şi mintea, ca nimic altceva să nu se afle la mijloc între Dumnezeu şi inimă ca un perete despărţitor, sau ca un zid care să întunece mintea şi să o despartă de Dumnezeu. Iar dacă ceva răpeşte mintea, nu trebuie să zăbovească în gânduri, ca nu cumva consimţirea cu gândurile să i se socotească drept faptă înaintea Domnului înaintea judecăţii, când Dumnezeu va judeca cele ascunse ale oamenilor (Romani 2, 16). Opriţi-vă deci, de la toate şi stăruiţi în Domnul Dumnezeul vostru, până se va îndura de voi (Psalmi 122, 3), şi nu cereţi nimic altceva de la Domnul Slavei decât numai mila. Pe aceasta cerând-o, cereţi-o cu inima smerită şi îndurerată, strigând ziua şi noaptea: Doamne Iisuse Hristoase, miluieşte-mă, şi forţaţi mintea voastră la lucru acesta până la moarte.

Adică mintea să nu umble, în vreme ce trupul stă adeseori într-un loc, câtă vreme mintea vagabondează neîncetat. Să înveţe şi mintea la trup, să stea uneori nemişcată. Dar, desigur, ea trebuie să stea în gândul la Dumnezeu. Dacă umblă prin tot felul de gânduri, acestea se interpun între minte şi Dumnezeu. Dar cuvintele unde stă trupul, acolo să fie şi mintea, mai au şi alt înţeles. Să nu stea trupul vreodată uitat de minte; ci conştiinţa să ia seama la fiecare situaţie în care se află trupul, căci numai prin conştiinţă viaţa omului este legată de Dumnezeu. La rândul ei, conştiinţa este trează numai atunci când ea este legată de Dumnezeu. Când această legătură nu mai funcţionează, între inima însăşi şi Dumnezeu s-a interpus vreun gând care o separă de Dumnezeu, ca un zid despărţitor, care întunecă mintea. Când un astfel de gând răpeşte mintea, aceasta se întâmplă numai pentru o clipă, căci zăbovirea în el este o consimţire care va fi socotită la Judecata din urmă ca faptă. Se ştie că omul înaintează spre păcat prin patru trepte: atacul (apariţia unui gând ispititor în minte), convorbirea cu el, consimţirea şi fapta. Împotriva tuturor acestor trepte trebuie să se lupte cu pomenirea numelui lui Iisus. Ea ţine conştiinţa permanent trează. În sfârşit se fereşte de gânduri şi prin faptul că nu se gândeşte la multe lucruri, ca să le ceară de la Dumnezeu prin rugăciune, ci cere numai mila Lui. Aceasta nu e atâta un gând precis, mărginit, ci o stare existenţială de suflet. Când se cer lucruri precise, mintea se poate îngusta după ele. Cerând mila, cere totul, în mod nehotărnicit, nu în mod precizat, deci se împlineşte şi prin aceasta cerinţa ca mintea să iasă din îngustările ce i le produc gândurile definite, când vrea să facă experienţa lui Dumnezeu cel nesfârşit.

Lucrul acesta are nevoie de multă forţare, pentru că „strâmtă e poarta şi plină de necazuri calea ce duce la viaţă şi cei ce se forţează intră în ea. Căci Împărăţia cerurilor este a celor ce o iau cu sila‟. Vă îndemn, deci, să nu despărţiţi inimile voastre de Dumnezeu, ci stăruiţi şi păziţi-le totdeauna cu pomenirea Domnului Iisus Hristos, până ce se va sădi numele Domnului înăuntrul inimii şi nu va mai cugeta la nimic altceva, ca să se mărească Hristos în voi. (Ioan Gură de Aur)

A zis şi marele Pavel despre Domnul Iisus: „De vei mărturisi cu gura ta pe Domnul Iisus şi vei crede cu inima ta că Dumnezeu L-a ridicat pe El din morţi, te vei mântui. Căci cu inima se crede spre dreptate, iar cu gura se mărturiseşte spre mântuire‟ şi iarăşi: „Nimeni nu zice Domnul Iisus decât numai în Duhul Sfânt‟ (I Corinteni 12, 3). A adăugat în Duhul Sfânt, adică atunci când inima primeşte lucrarea Duhului Sfânt, prin care se roagă. Iar acesta este a celor ce au înaintat şi s-au îmbogăţit cu Hristos, care locuieşte în chip vădit în ei.

Lucruri asemănătoare spune şi Sfântul Diadoh: Când îi închidem minţii toate ieşirile cu pomenirea lui Dumnezeu, ea cere o ocupaţie care să dea de lucru hărniciei ei. trebuie să-i dăm deci, rugăciunea: Doamne Iisuse prin care îşi poate împlini în chip deplin scopul. Căci „nimeni nu spune Domnul Iisus decât numai în Duhul Sfânt‟. Dar acest cuvânt trebuie să-l cugete neîncetat aşa de strâns în cămările sale, încât să nu se abată nicidecum la niscaiva închipuiri. Toţi cei care vor cugeta neîncetat la acest slăvit şi mult iubit nume în adâncul inimii, vor putea să vadă cândva şi lumina minţii, pentru că dacă e ţinut cu toată grija de către cugetare, el arde toată pata de pe faţa sufletului, printr-o simţire puternică, căci „Dumnezeul nostru este foc mistuitor‟ (Evrei 12, 29). Ca urmare, Domnul atrage sufletul lui la iubirea puternică a slavei Sale, căci zăbovind numele acela slăvit şi prea iubit, prin pomenirea lui de către mine, căldura inimii, sădeşte în ea, fără îndoială, deprinderea de a iubi bunătatea Lui, nemaifiind nimic care să o împiedice. Acesta este mărgăritarul cel de mult preţ pe care-l poate agonisi cineva vânzând toată averea sa, ca să aibă o bucurie negrăită de aflarea lui. (Diadoh al Foticeii)

Sfântul Isihie înfăţişează pe Hristos, scriind astfel: Când sufletul va fi zburat prin moarte în văzduh, având în sine şi pentru sine, în porţile cereşti, pe Iisus, nu se va mai teme nici acolo de vrăjmaşii săi, ci va grăi şi atunci din porţi către ei cu îndrăzneală ca şi acum. Numai să nu slăbească până la ieşirea lui, ci să strige către Hristos Iisus ziua şi noaptea şi el va face izbăvirea mai degrabă, după făgăduinţa Lui nemincinoasă şi dumnezeiască, pe care a dat-o, vorbind despre judecătorul nedrept: „Zic vouă că o va face şi în viaţa de acum şi după ieşirea lui din trup‟ (Luca 18, 1-8). (Isihie Sinaitul)

Sfântul Ioan Scărarul vorbeşte tot numai de Iisus când scrie: Biciuieşte pe vrăjmaş cu numele lui Iisus căci nu este armă mai tare în cer şi pe pământ. Răsuflarea ta să se lipească de pomenirea lui Iisus şi atunci vei cunoaşte folosul inimii. (Ioan Scărarul)

Nu numai la amintiţii de Dumnezeu purtători Părinţi şi la urmaşii lor poate afla cineva pomenite tainic aceste cuvinte ale sfinţitei rugăciuni, ci, înainte de ei, şi la înşişi Apostolii dintâi şi corifei, adică la Petru, Pavel şi Ioan:

ˇ Nimeni nu poate spune Domnul Iisus decât numai în Duhul Sfânt. (I Corinteni 12, 3)

ˇ Harul şi adevărul s-au făcut prin Iisus Hristos. (Ioan 1, 17)

ˇ Tot duhul care mărturiseşte pe Iisus Hristos venit în trup, de la Dumnezeu este. (I Ioan 4, 2)

ˇ Fruntaşul ucenicilor lui Hristos, la întrebarea Mântuitorului şi Învăţătorului, adresată apostolilor: „Cine spun oamenii că sunt Eu?‟, a răspuns, dând preafericita mărturisire: „Tu eşti Hristos, Fiul lui Dumnezeu celui viu‟ (Matei 16, 16)

Priveşte rânduiala şi legătura acestor cuvinte cu totul deosebită, având în ea întipărită înţelepciunea cea de sus, căci unul zice Domnul Iisus, altul Iisus Hristos, iar al treilea: Hristos, Fiul lui Dumnezeu. În felul acesta unul urmează celuilalt şi toţi se leagă nemijlocit de altul prin conglăsuirea şi legătura acestor cuvinte îndumnezeitoare. Căci poţi vedea cuvântul fiecăruia legându-se de sfârşitul cuvântului celuilalt, pe care-l are ca început, şi astfel înaintând, sare al treilea

Acelaşi lucru îl vezi privind la adaosul privitor la Duhul, căci fericitul Pavel spune că nimeni nu poate spune Domnul Iisus decât numai în Duhul Sfânt, iar Duhul Sfânt stând la sfârşit, e folosit de Ioan cel cu glas de tunet, ca început, zicând: „Duhul care mărturiseşte pe Iisus Hristos venit în trup, este din Dumnezeu‟. Iar acestea le-au pus în ordine nu de la ei înşişi, ci mişcaţi de mâna Preasfântului Duh, pentru că mărturisirea dumnezeiescului Petru s-a făcut prin descoperire în Duhul Sfânt, şi aceasta deoarece „toate le lucrează unul şi acelaşi Duh, împărţind deosebit fiecăruia precum voieşte‟. (I Corinteni 12, 11)

Astfel, frânghia întreită şi de nedesfăcut (Eccleziast 4, 20) a rugăciunii îndumnezeitoare, urzită, ţesută şi împletită cu mare înţelepciune şi pricepere, trece şi la cei din timpul nostru, fiind păstrată în acelaşi fel. Dumnezeieştii Părinţi de după aceea au legat cuvântul miluieşte-mă de aceste două cuvinte izbăvitoare ale rugăciunii (Doamne Iisuse Hristoase, Fiul lui Dumnezeu), mai ales pentru vei prunci , sau începători şi nedesăvârşiţi în virtute. Căci cei înaintaţi şi desăvârşiţi în Hristos se îndestulează cu rostirea şi gândirea fiecăruia din aceste cuvinte, adică cu Doamne Iisuse Hristoase, Fiul lui Dumnezeu, ba uneori şi numai cu numele Iisus, pe care şi-l întipăresc înăuntru şi-l îmbrăţişează cu lucrarea întreagă a rugăciunii, umplându-se prin el de o plăcere şi de o bucurie negrăită, care covârşeşte toată mintea, toată vederea şi tot auzul. Astfel, de trei ori fericiţii, ajungând în afară de trup şi de lume, îşi închid simţurile prin darul şi harul dumnezeiesc şi cuceriţi de iubire ca de o beţie fericită, se curăţă, se luminează şi se desăvârşesc, ca unii ce oglindesc de acum, ca o arvună, harul mai presus de fire, fără început şi necreat al dumnezeirii mai presus de fiinţă.

Sunt de remarcat aici două lucruri. Întâi că rugăciunea lui Iisus poate avea forme diferite. Pentru cei înaintaţi ajunge şi o repetare neîncetată a numelui lui Iisus, fie chiar numai cu gândul. Al doilea, că acest nume singur, repetat cu simţirea dragostei, poate umple pe ce-l repetă de o plăcere şi de o bucurie negrăită mai presus de minte, care-l face să se simtă afară de trup, de auzire şi de vedere. Simţurile lor sunt copleşite de simţirea lăuntrică produsă de har. Iubirea lui Hristos care-i cucereşte e ca o beţie (Grigorie de Nyssa), care îi curăţă de orice patimă pentru altceva afară de Hristos, îi luminează prin conştiinţa prezenţei lui Hristos şi-i desăvârşeşte, făcându-i să nu simtă altceva decât iubirea curată de Hristos şi de oameni. Repetarea neîncetată a numelui lui Hristos e socotită astfel, prin iubirea de Hristos ce o produce, forţa trecerii prin cele trei etape principale ale urcuşului duhovnicesc, prin care urcă chiar şi cetele îngereşti, după Dionisie Areopagitul (curăţire, iluminare, desăvârşire). Repetarea numelui lui Iisus este unită cu un dinamism ascendent necontenit al sufletului.

Ei se îndestulează cu singură pomenirea şi cugetarea fiecăruia din numirile arătate ale Cuvântului Dumnezeu-Om şi prin ea sunt învredniciţi să fie ridicaţi la răpiri, la cunoştinţe şi descoperiri negrăite în Duh.

Fiecare din numirile lui Iisus deschide orizonturi superioare şi cuprinde conţinuturi din care sufletul se poate înălţa la nesfârşit. În fiecare este o putere de răpire la cunoştinţe şi descoperiri care nu vin de la om şi de la firea creată. Fiecare este o poartă pentru altă şi altă revelaţie ascunsă în Iisus, poartă pe care o deschide Duhul Sfânt prin iubirea ce o trezeşte în suflet.

Asigurarea clară şi încredinţarea neîndoielnică a acestora ne-a dat-o în chip luminos preadulcele şi iubitorul de suflet, Domnul nostru Iisus Hristos, Fiul lui Dumnezeu, ale cărui cuvinte şi fapte şi ale cărui spuse, sunt după El Însuşi, Duh şi viaţă, când a zis:

ˇ Fără de Mine nu puteţi face nimic. (Ioan 6, 63)

ˇ De veţi cere ceva în numele Meu, vă voi face. (Ioan 14, 14)

Cuvintele lui Hristos sunt fapte pentru că produc efecte în suflete şi în fiinţa omului credincios. Dar ele au produs şi lumea. Chiar cuvintele omului, rostite cu putere şi convingere, sunt fapte pentru că produc înstări noi în cei ce le primesc. Cuvintele lui Hristos mai sunt fapte şi pentru că au în ele puteri care produc stări noi în suflete şi, prin suflete, în trupuri şi în cele din afară. Cuvintele Lui sunt fapte, pentru că ele iradiază Duh şi viaţă, Duhul şi viaţa Lui. Fiecare comunică prin cuvinte şi ceva din el însuşi, comunică putere şi duh pe măsura puterii şi duhului lui şi a voinţei de primire din partea auzitorilor. Aceasta ne ajută să înţelegem cum toate au fost făcute la început prin cuvântul lui Dumnezeu şi cum lucrurile sunt chipurile cuvintelor Lui.

Începătorii pot, şi ei, să se roage uneori cu toate cuvintele rugăciunii, alteori cu o parte a ei, dar neîncetat şi înăuntru inimii şi să nu schimbe mereu cuvintele.

Este îngăduit începătorilor să se roage uneori cu toate cuvintele rugăciunii, alteori cu o parte a ei, dar înăuntru inimii neîncetat, căci:

ˇ Cel ce petrece pururi în inima sa, iese fără îndoială din cele frumoase ale vieţii căci umblând în Duh, nu poate şti de poftele trupului (Galateni 5, 16). Unul ca acesta, făcându-şi plimbările în cetatea întărită a virtuţilor, are virtuţile înseşi ca păzitori la porţile vieţuirii sale curate. De aceea, uneltirile dracilor împotriva lui rămân fără efect. (Diadoh al Foticeii).

ˇ Cel ce cercetează sufletul său în tot ceasul, se bucură în inima lui de descoperiri, iar cel ce-şi adună vederea (contemplarea) lui înăuntru, vede în sine strălucirea Duhului. Cel ce dispreţuieşte orice înălţare, vede pe Stăpânul său înăuntru inimii sale. (Isaac Sirul).

Cine se obişnuieşte să se cerceteze mereu ajunge în mod sigur la descoperiri de taine tot mai subţiri în cutele sufletului său şi prin ele la vederea luminii Duhului. Căci sufletul e văzut tot mai mult ca nestând de sine, şi având tot ce se mişcă în el curat de la Dumnezeu. Cine priveşte numai la cele din afară se înalţă pe sine, el nu poate vedea pe Stăpânul tuturor. Se crede pe sine stăpân al lor. Cine priveşte în sine, nu se mai înalţă şi de aceea vede pe Stăpânul tuturor. Nu se mai înalţă pentru că îşi dă seama cât de puţin se poate stăpâni şi cuprinde în sine însuşi în mişcarea complexă a vieţii sale indefinite.

De aceea nu se cuvine a schimba mereu cuvinte rugăciunii, ca nu cumva, prin schimbarea şi mutarea lor continuă, mintea să se obişnuiască cu nestatornicia şi cu abaterile şi să se facă uşor de furat şi fără roade, ca pomii mereu mutaţi şi sădiţi în altă parte.

Rodul rugăciunii înăuntrul inimii are nevoie de timp îndelungat, de luptă şi de silire, tot binele dobândindu-se cu multă osteneală şi după timp îndelungat.

Rugăciunea neîncetată înăuntru inimii şi cele mai presus de ea nu se agonisesc în chip simplu şi la întâmplare şi prin osteneală puţină şi scurtă, chiar dacă se întâmplă unora, cu totul rar, şi aceasta, prin vreo economie negrăită. Ci are nevoie, pentru dobândire, de timp îndelungat, de osteneală şi de nevoinţă trupească şi sufletească şi de multă forţare, căci potrivit părţii ce ni s-a dat din darul şi harul, de care nădăjduim să ne împărtăşim, trebuie să contribuim pe măsura puterii noastre, şi noi cu nevoinţele noastre la dobândirea ei şi să străbatem timpurile trebuitoare pentru acestea. Iar scopul ei este, după Sfinţii Învăţători, să scoatem pe vrăjmaş din întinderile inimii şi să sălăşluim în ea, în chip vădit, pe Hristos.

ˇ Cel ce voieşte să vadă pe Domnul, se sileşte să-şi cureţe inima prin pomenirea neîncetată a lui Dumnezeu, şi aşa, în lumina înţelegerii Lui, va vedea în tot ceasul pe Domnul. (Isaac Sirul)

ˇ Dacă lucrarea dinăuntru nu va ajuta, împreună cu Dumnezeu, omului, în zadar se osteneşte spre cele dinafară, căci lucrarea dinăuntru, făcută cu osteneala inimii aduce curăţie; curăţia, adevărata liniştire a inimii; liniştirea, smerenia; smerenia face pe om locuinţa lui Dumnezeu şi din locuinţa aceasta sunt alungaţi demonii odată cu patimile. Omul se face astfel biserica lui Dumnezeu, plină de sfinţenie, plină de curăţie şi de har. Fericit e, deci, acela care vede pe Domnul în cele dinăuntru ale inimii şi-şi varsă cererea sa, însoţită de plâns înaintea bunătăţii Lui. (Varsanufie cel Mare)

E de remarcat această derivare a liniştii din curăţia inimii. Numai patimile frământă şi sfâşie inima omului. De aceea numai unde e Dumnezeu este linişte. Numai din puterea Lui se eliberează omul de frământările sau lucrurile trecătoare, din trecerea pasionată de la unul la altul, sau din grija pasionată de a avea pe unul sau pe altul.

ˇ E nevoie de multă nevoinţă şi de timp îndelungat în rugăciuni, ca să aflăm, în starea netulburată a înţelegerii, alt cer al inimii, în care locuieşte Hristos, cum zice Apostolul: „Oare nu ştiţi că Iisus Hristos locuieşte îftru voi? Afară, doar, dacă nu cumva sunteţi necercaţi. (II Corinteni 13, 5)‟ (Ioan Carpatiul)

ˇ Rămâi neîncetat cu numele domnului Iisus, ca să înghită inima pe Domnul şi Domnul inima, astfel cele două făcându-se una. Dar lucrul acesta nu este pentru o zi sau două, ci pentru un timp îndelungat, căci avem nevoie de multă luptă şi vreme ca să fie scos vrăjmaşul şi să se sălăşluiască Hristos. (Ioan Gură de Aur)

Despre rugăciunea inimii care nu este curată şi cum se poate ajunge la rugăciunea curată şi neîmprăştiată.

Prin stăruirea în regula amintită a rugăciunii curate şi neîmprăştiate a inimii, chiar dacă, poate, ea nu e încă curată şi neîmprăştiată, din pricina piedicilor ce i le pun stările de mai înainte şi gândurile, cel ce se nevoieşte ajunge la deprinderea de a se ruga în chip nesilit, neîmprăştiat, curat şi adevărat. Adică, ajunge la deprinderea ca mintea lui să stăruie în inimă şi să nu o introducă cu forţare, sau fără luare aminte prin respiraţie şi iarăşi să sară de acolo, ci să stăruie pururea în ea şi să se roage astfel neîncetat.

ˇ Cel ce nu are rugăciunea curată de gânduri, nu are armă în război, iar rugăciune numesc pe aceea care se lucrează neîncetat în adâncurile inimii, ca prin chemarea lui Iisus Hristos, vrăjmaşul ce ne războieşte în chip ascuns să fie biciuit şi ars. (Isihie Sinaitul)

ˇ Fericit este acela care s-a lipit cu cugetarea de rugăciunea lui Iisus şi-L strigă pe El neîncetat în inimă, cum s-a unit aerul cu trupurile noastre, sau flacăra cu ceara. (Isihie Sinaitul)

Cugetarea nu mai are alt conţinut decât rugăciunea lui Iisus, dar aceasta nu înseamnă o îngustare a cugetării, ci o adâncire şi o lărgire a ei în oceanul nesfârşit de înţelesuri şi de lumini ale lui Dumnezeu pătruns de umanitatea lui Hristos şi prin ea în gândirea şi viaţa noastră. Pe calea acestei rugăciuni ajungem să înţelegem „care este lărgimea şi lungimea, adâncimea şi înălţimea‟, „iubirii lui Hristos, cea mai presus de cunoştinţă, ca să ne umplem de toată bunătatea lui Dumnezeu‟ (Efeseni 3, 18-19).

ˇ Străbătând soarele deasupra pământului se face ziuă, iar numele sfânt şi preacinstit al Domnului Iisus strălucind neîncetat în cugetare, va naşte nenumărate înţelesuri ce luminează asemenea soarelui. (Isihie Sinaitul)

Despre rugăciunea neîmprăştiată şi curată a inimii şi despre căldura ce se naşte din ea.

Rugăciunea curată şi neîmprăştiată a inimii este aceea din care se naşte o oarecare căldură în inimă, potrivit cu ceea ce s-a scris: „Înfierbântatu-sa inima mea înăuntru meu şi în cugetarea mea se va aprinde foc‟ (Psalmi 38, 4). Acesta-i focul pe care Iisus Hristos a venit să-l arunce pe pământurile inimilor noastre (Foc am venit să arunc pe pământ şi cât aş fi voit să se fi aprins. Luca 12, 49) care mai înainte erau purtătoare a mărăcinilor patimilor, iar acum sunt prin har, purtătoare de Duh. Aceasta a făcut odinioară şi cu Cleopa şi însoţitorul lui, când i-a încălzit şi i-a înflăcărat să strige, ieşiţi din ei (extaz), unul către altul: „Oare nu era inima noastră arzând în noi pe cale?‟ (Luca 24, 32).

Dar zice şi Ioan cel minunat din Damasc, într-un tropar din cele alcătuite de el, către Preacurata Născătoare de Dumnezeu: Focul din inimă mă împinge spre cântarea dragostei feciorelnice, iar Sfântul Isaac scrie:

ˇ Din lucrarea plină de putere se naşte căldura nemăsurată care se aprinde în inimă din gândurile fierbinţi ce se mişcă în cugetare. Această lucrare şi pază subţiază mintea cu căldura lor şi-i dă vedere.

Lucrarea chemării neîncetate a lui Iisus şi încordarea menţinerii ei are în ea o stare de căldură, căci este întreţinută de dragostea faţă de El. Căldura acestei iubiri subţiază cugetarea, căci o ţine îndreptată către Cel atotsubţire în comparaţie cu lucrurile şi cu mişcările îngroşate ale lumii şi ale trupului. Subţirimea plină de dragoste fierbinte a minţii faţă de Cel atotsubţire o face pătrunzătoare, deci capabilă de vederi, sau de intuiţii subţiri. Aceste vederi la rândul lor nasc căldură curată, sau gânduri fierbinţi.

ˇ Şi din căldura aceasta răsărită în inimă din harul vederii, se naşte curgerea lacrimilor, iar din lacrimile neîncetate, sufletul primeşte pacea gândurilor. Din această pace a gândurilor el se înalţă la curăţia minţii, iar prin curăţia minţii, omul vine la vederea tainelor lui Dumnezeu. După acestea ajunge mintea să vadă descoperiri şi semne, cum a văzut Iezechiel proorocul. Lacrimile şi lovirea capului în vremea rugăciunii şi clătinarea lui din pricina căldurii, trezesc căldura dulceţei lor înăuntru inimii şi după ieşirea din sine (extaz) cea de laudă, inima zboară spre Dumnezeu şi strigă: „Însetat-a sufletul meu după Tine, Dumnezeule, Cel tare, Cel viu. Când voi veni şi mă voi arăta feţei Tale, Doamne?‟ (Psalmi 41, 3), (Isaac Sirul)

ˇ Iar Scărarul zice: Focul, sălăşluind în inimă, a înviat rugăciunea, iar după ce s-a înălţat la cer, s-a făcut coborârea focului în foişorul de sus al sufletului.

Numai focul Duhului a înviat trupul Domnului şi L-a înălţat la cer, ca apoi din acelaşi trup să se pogoare peste Apostoli, dând naştere Bisericii, adunării în Hristos şi în Duhul Lui a celor ce cred în El. Numai focul Duhului învie rugăciunea sau sufletul în stare de rugăciune la cer, sau la Dumnezeu, ca apoi să coboare iarăşi, de şi mai sus în sufletul ridicat în foişorul de sus, făcându-l şi mai aprins la rugăciune şi comunicându-Se din rugăciunea unuia celorlalţi. Rugăciunea nu se produce fără Duhul Sfânt şi Duhul Sfânt nu coboară la suflet şi nu înalţă sufletul decât prin rugăciune. Rugăciunea este forma de înviere şi de înălţare a sufletului prin Duhul. Ea este forma de lucrare a Duhului în suflet, căci prin ea se uneşte sufletul cu Dumnezeu şi aceasta vine din lucrarea Duhului Sfânt, care se face punte vie între suflet şi Dumnezeu, făcând pe om transparent.

ˇ Cine este aşadar, monahul credincios şi înţelept care a păzit căldura sa nestinsă? Şi care nu a încetat, până la ieşirea sa, să adauge în fiecare zi foc la foc, căldură la căldură, dor la dor şi sârguinţă la sârguinţă? (Ioan Scărarul)

ˇ Când sufletul, odihnindu-se de toate cele din afară, se va uni cu rugăciunea, aceasta învăluind sufletul îl face întreg arzător, după cum focul transformă fierul. Sufletul este acelaşi, dar nu mai poate fi atins de cele din afară, după cum nu poate fi nici fierul arzător atins. Fericit este cel ce s-a învrednicit să se arate în viaţa aceasta astfel şi statura sa, de lut fiind prin fire, şi-o vede arzătoare, datorită harului. (Ilie Edicul)

Căldura celui ce se roagă neîncetat nu e numai o simţire subiectivă, ci o stare nouă a fiinţei, devenită arzătoare prin har. Harul arde păcatele din ea şi transmite căldura ei celorlalţi. Mâinile înălţate la rugăciune se văd, în vieţile sfinţilor ca nişte flăcări. Este un foc ce cuprinde toată fiinţa, un foc al entuziasmului curat, nicidecum al patimii ruşinoase. Este un foc al Duhului care face trupul transparent. Despre această căldură au mai scris şi alţi Părinţi, dar(nici unul n-a încadrat-o într-o dezvoltare a vieţii duhovniceşti ca autorii scrierii de faţă. Se vede de aici că aceştia, deşi se bazează în această scriere pe citate străine, le organizează într-o viziune proprie şi unitară. Mai e de remarcat că deşi despre căldură a mai vorbit şi Sfântul Grigorie Sinaitul, autorii scrierii de faţă nu-l menţionează nici în această chestiune, nici în alta. se vede că n-au fost ucenicii direcţi ai lui, ei fiind după Palama.

Cunoaşte că şi o asemenea căldură îşi are pricina şi existenţa în noi în multe şi felurite chipuri. Acest lucru e văzut din cuvintele spuse de sfinţi, căci ne e greu să spunem că şi din cercarea noastră. Cea mai de căpetenie este căldura care se naşte din rugăciunea curată a inimii. Aceasta înaintează şi creşte neîncetat, împreună cu rugăciunea şi se odihneşte (sfârşeşte) într-o lumină ipostas, adică face pe un astfel de om luminat în înţelesul de ipostasiat în ea.

Care este efectul nemijlocit al căldurii inimii?

Această căldură topeşte în chip nemijlocit tot ceea ce împiedică rugăciunea cea dintâi să se facă rugăciune desăvârşit curată. Pentru că „foc est Dumnezeul nostru‟; şi anume - „foc ce mistuieşte‟ (Evrei 12, 29) răutatea dracilor şi a patimilor noastre.

Focul dragostei de Dumnezeu, aprins în noi de Duhul, mistuie orice plăcere şi patimă trupească sau lumească, orice ispită trezită în noi de demoni faţă de lucruri mărginite, care ne înstrăinează de Dumnezeu, făcându-le să pălească în micimea lor, faţă de marea frumuseţe a lui Dumnezeu.

Spune Sfântul Diadoh:

ˇ Când inima primeşte cu o oarecare durere fierbinte săgetăturile dracilor,  aşa încât celui războit îi pare că primeşte săgeţile înseşi  sufletul urăşte cu amar patimile, ca unul ce se află la începutul curăţirii. Căci, dacă nu s-ar îndurera mult de neruşinarea păcatului, n-ar putea să se bucure îmbelşugat de bunătatea dreptăţii. Deci cel ce voieşte să-şi cureţe inima sa, s-o înfierbânte continuu cu pomenirea lui Iisus Hristos, având-o numai pe aceasta ca cugetare şi ca lucrare neîncetată. Căci cei ce voiesc să lepede putreziciunea lor, nu se cade ca uneori să se roage, iar alteori nu, ci pururi să petreacă în rugăciune, cu păzirea minţii, chiar dacă s-ar afla.

Putreziciune este o moleşeală care duce la descompunerea în care subiectul nu mai ţine în frână toate puterile şi tendinţele sale, îndreptându-le spre Hristos. Ea poate fi biruită numai prin păzirea minţii ca să nu fie furată de orice fel de gânduri. Acesta este un mare eroism interior, o mare şi vie tensiune.

ˇ Precum cel ce voieşte să cureţe aurul, dacă lasă să înceteze focul din cuptor chiar şi numai pentru o scurtă vreme, face iarăşi să se aşeze zgura pe aurul curăţit, tot aşa şi cel ce uneori pomeneşte pe Dumnezeu alteori nu, ceea ce pare să fi câştigat prin rugăciune, pierde prin întreruperea ei. Este propriu bărbatului iubitor de virtute să topească, prin pomenirea lui Dumnezeu, coaja pământească de pe inimă, ca astfel topindu-se pe încet răul prin focul pomenirii Celui Bun, sufletul să se întoarcă cu desăvârşire la fericirea lui firească cu şi mai multă slavă. Astfel, mintea, stăruind neîmpiedicată în inimă, se roagă în chip curat şi fără rătăcire căci rugăciunea este adevărată şi nerătăcitoare atunci când mintea păzeşte inima în vreme ce se roagă. (Diadoh al Foticeii)

ˇ Monah adevărat este acela care păzeşte trezvia; şi cel ce veghează cu adevărat, este monah în inimă. (Isihie Sinaitul)

Dintr-o astfel de căldură şi rugăciune făcută cu luare aminte, sau din rugăciunea curată, se naşte în inimă dorul şi dragostea dumnezeiască şi iubirea faţă de numele pomenit al Domnului nostru Iisus Hristos. Căci s-a scris: „Fecioarele m-au iubit pe Mine‟ (Cântarea Cântărilor 1, 3-4) şi: „Rănită de dragoste sunt eu‟ (Cântarea Cântărilor 2, 5)

ˇ Toate virtuţile ajută minţii să câştige dragoste dumnezeiască, dar, mai mult decât toate, rugăciunea curată. Căci prin ea, zburând spre Dumnezeu, iese toate. (Maxim Mărturisitorul)

Despre lacrimile din inimă, despre dumnezeiescul dor, despre dragoste

Dintr-o astfel de inimă curg foarte multe lacrimi, care curăţă şi îngraşă pe cel ce s-a îmbogăţit cu ele, dar nu-l seacă şi nu-l usucă. Lucrul din urmă vine din frica lui Dumnezeu, iar cel dintâi din dragostea dumnezeiască, din dorul şi dragostea puternică şi nestăpânită faţă de Iisus Hristos cel pomenit. Căci, fiind cuprinsă de entuziasm, inima strigă: „Fermecatu-m-ai cu dorul Tău, Hristoase, şi m-ai schimbat cu dragostea Ta dumnezeiască‟ şi: „Întreg eşti, Mântuitorule, dulceaţă şi întreg, dorirea mea; întreg, Cel de care nu mă satur, întreg eşti frumuseţe negrăită‟. Dar strigă şi Pavel, vestitorul lui Hristos:

ˇ Dragostea lui Dumnezeu ne strânge pe noi. (II Corinteni 5, 14)

ˇ Cine ne va despărţi pe noi de dragostea lui Hristos? Oare necazul, sau strâmtorarea, prigoana sau golătatea, primejdia sau sabia? (Romani 8, 35)

ˇ Sunt încredinţat că nici moartea, nici viaţa, nici îngerii, nici începătoriile, nici stăpâniile, nici puterile, nici cele de acum, nici cele viitoare, nici înălţimea , nici adâncimea, nici vreo altă zidire nu ne va putea despărţi pe noi de dragostea lui Dumnezeu cea întru Hristos Iisus, Domnul nostru. (Romani 8, 38-39)

Să nu căutăm cele peste măsură

Bine este să se învrednicească cineva de acestea şi de toate cele de după ele. Dar despre acestea nu e timpul potrivit să vorbim acum, căci se spune: nu căuta înainte de timp cele ce sunt ale unui anumit timp şi binele nu e bine, când nu se face bine. Iar după Sfântul Marcu: Nu este de folos să cunoaştem înainte de lucrarea celor dintâi, cele de pe urmă, căci „cunoştinţa îngâmfă‟, pentru lipsa faptelor; „iar iubirea zideşte, pentru că toate le rabdă‟ (I Corinteni 8,1). Dar ca să se învrednicească de ele, omul trebuie să se sârguiască şi să se nevoiască mereu, să ţină tot timpul pomenirea Domnului Iisus Hristos în adâncul inimii lui şi să nu o lase afară la suprafaţă. Despre acest lucru spune fericitul Marcu: De nu se va deschide prin nădejdea deobşte şi înţelegătoare, încăperea cea mai dinăuntru, mai ascunsă şi mai sinceră a inimii noastre, nu vom putea cunoaşte sigur pe Cel ce locuieşte în ea şi nu putem şti de s-au primit jertfele noastre de gânduri sau nu.

Despre râvna cea fierbinte, despre arătarea dumnezeiască şi luminarea cea din ipostas a harului

Făcând cineva aşa, va scăpa uşor nu numai de faptele rele, ci şi de gândurile pătimaşe şi de nălucirile necuvenite, precum s-a scris: „Umblaţi în Duh şi pofta trupului nu o veţi împlini‟ (Galateni 5, 16). Mai mult, acesta va ieşi din tot gândul şi din toată nălucirea (închipuirea), arzând şi alungând, prin râvna lui fierbinte pentru virtute, toată reaua făptuire ce se lucra mai înainte în sine prin simţurile şi prin mintea sa, împreună cu dracii care o susţineau şi întipăreau în el răutatea.

ˇ Spune Sfântul Isaac: înfricoşat este dracilor şi iubit de Dumnezeu şi de îngerii Lui cel ce dezrădăcinează cu râvnă fierbinte mărăcinii ce odrăslesc din lucrarea vrăjmaşului în el.

El va ajunge la treapta înaintată de a avea în sine încredinţarea (simţirea sigură şi deplină) iubirii lui Dumnezeu faţă de el şi a arătării şi sălăşluirii luminării ipostasiate şi preadumnezeieşti a harului. Iar dacă voieşti, poţi să spui că prin aceasta el revine în chip strălucitor la nobleţea şi la învierea duhovnicească lucrată în noi de sus, prin harul Botezului.

ˇ Acesta este Ierusalimul şi Împărăţia lui Dumnezeu, ascunsă în noi, după cuvântul Domnului, acest loc este norul slavei lui Dumnezeu, în care nu vor intra decât singuri cei curaţi cu inima, ca să vadă faţa Stăpânului lor (Matei 5, 8). Numai să nu caute acela însăşi arătarea lui Dumnezeu, ca să nu primească pe cel ce este de fapt întuneric dar se preface în lumină. (Isaac Sirul)

Dar când mintea lui, fără să caute, vede o lumină, să nu o primească, dar nici să o înlăture. Căci: Este o lucrare a harului necunoscută pruncului, şi este alta, a răutăţii, care se aseamănă adevărului. Dar bine este să nu primească acestea, de teama înşelăciunii, dar nici să le anatemizeze, gândindu-se cu teamă că ar putea fi adevărate; ci totdeauna să alerge la Dumnezeu cu nădejde, căci El recunoaşte folosul amândurora. Dar să fie întrebat cel ce are har şi puterea de la Dumnezeu să înveţe şi să deosebească. (Marcu Ascetul)

Despre luminarea adevărată şi despre cea mincinoasă  lumina dumnezeiască şi cea diavolească.

Părinţii ne arată în unele din scrierile lor semnele luminării neamăgitoare şi a celei mincinoase. Aşa a făcut şi de trei ori fericitul Pavel din Latro, spunând ucenicului său acestea:

ˇ Lumina puterii vrăjmaşe este în chipul focului şi scoate fum, şi-i asemenea focului supus simţurilor; când însă o vede sufletul cumpătat şi curăţit, e dezgustat şi scârbit de ea. Iar lumina bună a Celui bun este foarte plăcută şi curată şi când se arată sfinţeşte şi umple sufletul de bucurie şi de seninătate făcându-l blând şi de oameni iubitor. (Pavel din Latro)

Despre închipuiri  cuviincioase şi necuviincioase

Închipuirile necuviincioase se opun foarte mult rugăciunii curate a inimii şi lucrării unitare şi neînşelătoare a minţii. De aceea dumnezeieştii Părinţi vorbesc de multe ori de ea socotind-o asemenea miticului Dedal cu mai multe chipuri şi capete asemănătoare hidrei şi ca pe un pod al demonilor. Căci blestemaţii ucigaşi, străbătând şi trecând prin ea, intră în comunicare cu sufletul amestecându-se cu el şi făcându-l astfel un stup de viespi şi o peşteră de gânduri sterpe şi pătimaşe. O astfel de închipuire trebuie respinsă cu totul.

În manuscrisele vechi româneşti cuvântul grec fantazie se traducea întotdeauna cu nălucire. Noi azi deosebim între nălucire şi închipuire, prima având mai mult sens de halucinaţie bolnavă.. dar deosebirea dintre aceste două înţelesuri nu e totdeauna deplină. În orice caz, prin închipuirea pe care o resping autorii noştri nu se înţelege o simplă idee sau o intuiţie nouă, ci imaginea unei situaţii concrete. Ele pot fi rele când au în ele ceva ispititor, dar nu totdeauna sunt rele căci nu totdeauna au ceva negativ în ele. În general, cel ce vrea să se concentreze în rugăciune, trebuie să se ferească cu totul de orice închipuiri căci ele atrag sufletul la suprafaţă şi-l fac să treacă de la o închipuire la alta. ele sunt socotite de autorii noştri ca punţi ale diavolului, prin care el însuşi intră în suflet şi-l face pe acesta să iasă din concentrarea în gândirea simplă a lui Dumnezeu cel neîmpărţit şi nehotărnicit. Dacă gândirea presupune totdeauna un subiect care gândeşte, aşa şi gândirea al cărei subiect nu părem să fim noi înşine, are ca subiect mai adânc în noi, sau în legătură cu noi, un duh rău, sau un demon. El vrea chiar prin închipuirile părute bune să ne rupă de la rugăciune, de aceea trebuie respinse şi ele în vremea rugăciunii. Dar autorii noştri fac cele ce urmează o excepţie cu închipuiri bune, pentru motivele pe care le înşiră.

Când voieşti ca din pricina plânsului împreunat cu zdrobirea inimii şi de dragul pătrunderii făpturilor să compari închipuirea necuviincioasă cu cea după Dumnezeu, opune-le pe acestea ca prin cea din urmă să o alungi pe cea dintâi. Lovind-o astfel, vei dobândi biruinţă alungând-o cu putere pe cea neruşinată şi laşă, şi nu numai că nu-ţi va fi pricină de pagubă, ci îţi va fi mai degrabă de câştig, ca unul care ţi-ai condus cele ce te privesc cu judecată, fără greşeală, ca unul care ai nimicit închipuirea necuviincioasă prin cea cuviincioasă şi ai rănit de moarte pe vrăjmaşi cu propriile lor arme, ca odinioară dumnezeiescul David pe Goliat.

Este o remarcabilă demonstrare a valorii închipuirii bune pentru nimicirea celor rele, pentru cei ce nu au ajuns la treapta rugăciunii neîncetate (de un singur gând). De acestea se folosesc însă şi cei desăvârşiţi pentru a comunica experienţele lor fără chip celor nedesăvârşiţi, ba chiar Proorocii se folosesc de ele pentru a împărtăşi revelaţiile lor altora. De aceea revelaţia se foloseşte şi de imagini şi Sfânta Scriptură şi cultul sunt pline de imagini.

Nu numai închipuirea necuviincioasă, ci şi cea cuviincioasă e respinsă de sfinţi în rugăciunea curată şi în lucrarea simplă şi unitară a minţii.

Dar aceasta este o luptă a celor ce sunt încă prunci, sau începători, căci cei ce au înaintat cu timpul, resping şi alungă în întregime închipuirea necuviincioasă împreună cu cea cuviincioasă, prefăcând-o şi topind-o în cenuşă, ca ceara ce se topeşte de faţa focului (Psalmi 67, 2), prin rugăciunea curată şi prin golirea şi dezbrăcarea minţii de toate chipurile, datorită predării ei în stare simplă lui Dumnezeu, sau, dacă voieşti, datorită primirii Lui şi unirii simple şi fără chip cu El.

ˇ Tot gândul este închipuirea în minte a unui lucru oarecare supus simţurilor pentru că asirianul (diavolul), fiind el însuşi minte, nu ne poate înşela altfel decât folosindu-se de lucrurile sensibile şi obişnuite nouă. (Isihie Sinaitul)

Este cu neputinţă ca mintea să gândească la un lucru supus simţurilor, fără să aibă un oarecare chip al lui. Dar Dumnezeu este mai presus de orice chip, deci de facultatea care adună în sine chipurile lucrurilor, sau produce altele după asemănarea lor (facultatea imaginativă).

Asirianul care asediază sufletul nostru, deşi este minte, nu poate pătrunde în sufletul nostru decât prin chipurile lucrurilor sensibile, aţâţând simţurile noastre spre plăcerea alipirii de ele. Simbolul este luat de la împresurarea Ierusalimului de către asirieni în vremea regelui Ezechia.

ˇ Deoarece tot gândul intră în inimă prin închipuirea (imaginaţie) vreunor lucruri supuse simţurilor, lumina fericită a dumnezeirii îi va străluci atunci când se va odihni de toate şi va părăsi orice formă ce-i vine din acestea. Căci strălucirea aceleia se arată minţii curate când se va goli de toate gândurile. (Diadoh al Foticeii)

ˇ Precum Domnul nu locuieşte în temple făcute de mână (Fapte 7, 48), tot aşa nici în forme şi plăsmuiri gândite. Acestea au fost aşezate ca nişte ziduri în jurul sufletului întinat, care nu poate să privească în chip curat spre adevăr, ci este încă sub stăpânirea oglinzii şi ghiciturii (I Corinteni 13, 12). (Vasile cel Mare)

Sufletul întinat, ca suflet ţintuit cu o oarecare plăcere de chipurile lucrurilor, n-a ajuns încă la transparenţa lui firească pentru Dumnezeu, Spiritul total nematerial. între el şi Dumnezeu stau încă lucrurile ca oglinzi şi ghicituri, sau asemănări aproximative; nu s-a descoperit încă pe sine însuşi ca o oglindă deplin străvezie şi deci deplin adecvată pentru Dumnezeu, adică nu şi-a descoperit încă deplin spiritualitatea lui curată. Nu şi-a descoperit încă indefinitul lui, în care se simte infinitul dumnezeirii.

ˇ Iar dumnezeiescul Evagrie spune: Dumnezeu se zice că locuieşte acolo unde este cunoscut, de aceea mintea curată se numeşte şi „tron al lui Dumnezeu‟. Drept aceea, Dumnezeu nu-şi va arăta înţelesul în înţelesurile care se întipăresc în minte ca nişte chipuri, ci în înţelesurile care nu se întipăresc în ea ca nişte chipuri, ci în înţelesurile care nu se întipăresc în ea ca nişte chipuri. De aceea, cel ce se roagă trebuie să se despartă cu totul de înţelesurile care se întipăresc în minte ca nişte chipuri. Şi astfel se va întipări mintea văzând (contemplând) o minte şi astfel văzând raţiunea ei. De aici aflăm că cunoştinţa duhovnicească desface mintea de înţelesurile care se întipăresc în ea ca nişte chipuri. Iar ea, deprinzându-se să fie liberă de chipuri (de formă), se întipăresc în ea ca nişte chipuri. Iar ea, deprinzându-se să fie liberă de chipuri, se înfăţişează astfel lui Dumnezeu. (Evagrie Ponticul)

Mintea primeşte de la orice gând o formă mărginită, conform gândului respectiv. Este o idee din filosofia greacă veche. Deci ca să aibă simţirea lui Dumnezeu Cel nemărginit, mintea trebuie să se elibereze ea însăşi de mărginirea ce i-o dau chipurile lucrurilor mărginite. Numai aşa se poate înfăţişa lui Dumnezeu disponibilă pentru ca El să se întipărească în ea. Sfântul Grigorie de Nisa a numit orice înţeles idol, întrucât prin caracterul lui mărginit nu dă lui Dumnezeu putinţa să se întipărească în minte cu nemărginirea Lui. A vedea însă o minte înseamnă a vedea un subiect nehotărnicit, deosebit de orice înţeles, care e întotdeauna mărginit. Altceva este minte, subiectul, şi altceva este o idee definită a minţii ca subiect. Cunoaşterea duhovnicească este cunoaşterea care intră în legătură cu Dumnezeu ca Persoană în mod direct prin Duhul Lui. Dumnezeu se întipăreşte şi El în minte, dar nu prin înţelesuri mărginite, nu prin idei, sau raţiuni, ci ca prezenţă infinită. El imprimă minţii simţirea adâncimii şi iubirii Lui nemărginite.

ˇ Sfântul Maxim spune în scoliile la Marele Dionisie: Altceva este închipuirea şi altceva înţelegerea, sau înţelesul. Căci din alte puteri se ivesc acestea şi se deosebesc prin calitatea mişcării. Înţelegerea este lucrare şi facere; închipuirea este pătimire şi imaginare ce vesteşte vreun lucru supus simţurilor.

În lucrare mintea este liberă; în închipuire suportă ceva în mod neliber, prin simţuri.

Simţurile primesc lucrurile într-o formă amestecată, iar mintea percepe lucrurile într-alt mod şi nu ca simţurile. De latura trupească sau duhovnicească ţine, precum am spus înainte, mişcarea pătimitoare şi formatoare.

Este o mişcare în care nimic nu este activ, căci simţurile percep lumea de afară fără efort. Lumea aceasta, dând un conţinut simţurilor, le dă şi o formă. Dar şi simţurile dau lumii o formă, deocamdată nu prea definită.

De suflet şi de minte ţine lucrarea deosebitoare şi cea de percepere, sau de înţelegere. Acestei lucrări de percepere îi este supusă şi imaginaţia (lucrarea închipuirii).

Imaginaţia sau lucrarea formatoare de chipuri, a înţelegerii este altfel decât lucrarea simţurilor, pentru că prin ea fiecare lucru îşi întipăreşte în mod distinct chipul lui în minte, pe când în simţuri lucrurile se întipăresc încă în mod oarecum amestecat.

La rândul ei, lucrarea imaginaţiei are trei subîmpărţiri:

1. Cea care dă percepţiilor icoane corespunzătoare lucrurilor percepute prin simţuri;

2. Cea care dă celor ce rămân de pe urma percepţiilor chipuri ce nu se reazemă pe icoanele ce se bazează pe ceva real. Aceasta este numită imaginaţie în înţeles propriu;

3. Cea prin care ia formă toată plăcerea faţă de ceea ce pare bun, sau tristeţea faţă de ceea ce pare rău;

Întâi are loc formarea în minte a chipurilor lucrurilor percepute în momentul respectiv, apoi imaginarea lor aproximativă sau asemănătoare ulterioară. Dar orice chip al lucrurilor prezente, sau trecute, sau imaginate produce o plăcere, sau o întristare, deci nu are un caracter pur teoretic, ci unul afectiv, pentru că trezeşte o atracţie sau o repulsie faţă de lucrurile sesizate sau imaginate. Deci nu numai chipurile ca atare scot mintea din concentrarea ei în rugăciune, ci şi afecţiunile de plăcere sau de întristare provocate de ele. Prin aceste afecţiuni sufletul se alipeşte, sau se preocupă în orice caz într-un grad şi un mare, şi mai total de lucrurile create, angajându-şi puterile în ele şi nemaidându-le putinţa să se odihnească în Dumnezeu.

Deci nici o închipuire nu se îndreaptă, precum s-a zis, spre Dumnezeu, căci El este în mod simplu mai presus de orice înţeles.

ˇ Spune Marele Vasile: Mintea care nu se împrăştie spre cele din afară, nici nu se revarsă prin simţuri spre lume, se urcă iarăşi spre ea, iar prin ea însăşi urcă la înţelegerea lui Dumnezeu. Iar înconjurată de lumina frumuseţii aceleia, uită şi de firea însăşi. (Vasile cel Mare)

Acestea ştiindu-le, deci, şi tu, sârguieşte-te tot timpul să te rogi, cu ajutorul lui Dumnezeu, în întregime, liber de închipuiri, liber de întipăriri, cu mintea întreagă curată şi cu suflet curat, căci spune şi Sfântul Maxim:

ˇ Mintea curată este aceea care s-a despărţit de neştiinţă şi e luminată de lumina dumnezeiască.

Ideea că neştiinţa este şi ea o necurăţie, de care mintea trebuie să scape, o întâlnim înainte de Maxim Mărturisitorul la Dionisie Areopagitul, după care îngerii se curăţă în tot urcuşul lor de alte şi alte grade de neştiinţă, adică ajung la altă sesizare a nemărginirii lui Dumnezeu şi a dragostei de El, care e mai mică până ce intuiesc mai puţin deplin nehotărnicia lui Dumnezeu. La fel, la Dionisie, după fiecare treaptă de purificare de neştiinţă, urmează, în urcuşul îngerilor, o altă treaptă de iluminare. sensul de necurăţie a neştiinţei arată că ea este o nedeplină pătrundere a lor de către Dumnezeu, o nedeplină transparenţă pentru El; o nedeplină ridicare peste planurile mărginite ale creaţiunii.

ˇ Sufletul curat este acela care s-a eliberat de patimi şi se bucură neîncetat de iubirea dumnezeiască.

Dacă mintea trebuie să se elibereze de neştiinţă şi se umple de lumină, sufletul trebuie să se elibereze de patimi şi să se umple de pasiunea (pătimire, dar şi îndrăgire) iubirii dumnezeieşti. Mintea e organ al vederii, al cunoaşterii, sufletul este un organ al ataşării vii, necurate (patimi), sau curate (iubire) de altceva.

ˇ Inima curată este aceea care şi-a înfăţişat amintirea sa lui Dumnezeu cu totul fără chip şi formă şi gata să se lase înscrisă numai de întipăririle Lui, prin care obişnuieşte să se facă El arătat.

Dacă mintea cunoaşte pe Dumnezeu prin transparenţa ei străbătură de lumina dumnezeiască, iar sufletul este aprins de focul dragostei de Dumnezeu, inima se ataşează lui Dumnezeu, umplându-şi amintirea numai de El, prin pomenirea neîncetată. Prin aceasta se înscriu în ea trăsăturile lui Dumnezeu: infinitatea, veşnicia, bunătatea. Prin ea se arată numai Dumnezeu faţă de toţi.

Urmând acestora trebuie să se mai adauge următoarele:

ˇ Despre mintea desăvârşită: Minte desăvârşită este aceea, care prin credinţă adevărată a cunoscut pe cel mai presus de cunoaştere şi a privit cele generale ale făpturilor şi a primit de la Dumnezeu cunoştinţa cuprinzătoare a Proniei şi a Judecăţii; se înţelege atâta cât poate un om.

Nu e vorba de o cunoaştere teoretică a universaliilor în sensul raţional, scolastic, ci de o intuire a Providenţei lui Dumnezeu care le susţine şi le conduce pe toate şi a Judecăţii Lui, care le conduce pe toate, adeseori supunându-le unor pedepse, greutăţi, ca să biruiască în ele păcatele prin pocăinţă şi eforturi deosebite şi astfel să le întărească în dragostea de Dumnezeu şi de bunătatea Lui. Un astfel de suflet cunoaşte căile lui Dumnezeu care multora par neînţelese. Pentru aceasta trebuie ca mintea să fi dobândit o înţelegere prin experienţă.

ˇ Despre sufletul desăvârşit: Suflet desăvârşit este acela, a cărui putere pasională înclină în întregime spre Dumnezeu.

Sufletul văzut iarăşi ca latura dinamică şi afectuoasă a fiinţei umane. Nu poate fi desăvârşit sufletul care nu simte întreg dragostea lui Dumnezeu şi nu simte întreg dragostea lui Dumnezeu şi nu se simte pătruns întreg de ea. Îndreptarea pasiunii lui în chip absolut spre obiecte neabsolute, îi aduce dezamăgiri continui.

ˇ Despre inima desăvârşită: Inimă desăvârşită se numeşte, poate, aceea care nu mai are nici o mişcare naturală de nici un fel spre nimic şi în care, venind Dumnezeu, îşi înscrie, pentru simplitatea ei desăvârşită, ca într-o tăbliţă bine netezită, legile Lui.

ˇ Iarăşi despre mintea curată: Numai Sfântul Duh poate curăţa mintea, după Sfântul Diadoh. De asemenea numai Duhul Sfânt poate face mintea statornică, după Sfântul Ioan Scărarul. Iar Sfântul Nil zice: Dacă ar voi cineva să vadă starea minţii, să se golească pe sine de toate înţelesurile şi atunci o va vedea asemănătoare safirului sau culorii cereşti. Şi iarăşi. Starea minţii este înălţime inteligibilă (gândită), asemănătoare culorii cereşti, peste care, în vremea rugăciunii, se arată lumina Sfintei Treimi. Iar Sfântul Isaac zice: Când mintea se dezbracă de omul cel vechi şi se îmbracă în cel nou al harului (Coloseni 3, 9), va vedea curăţia sa asemănătoare culorii cereşti; ea a fost numită de bătrânii fiilor lui Israel loc al lui Dumnezeu, când El s-a arătat lor în munte (Ieşirea 24, 10).

Despre întipăriri şi despre diferite vederi

Maxim Mărturisitorul: Fântâna lui Iacov este Scriptura, apa este cunoştinţa din Scriptură, adâncul este înţelegerea greu de pătruns a tainelor Scripturii. Scoaterea apei cu găleata este aflarea cuvântului lui Dumnezeu prin învăţarea literelor. Această găleată, nu o avea Domnul (Ioan 4, 6, 11), căci fiind însuşi Cuvântul, nu dădea credincioşilor cunoştinţa cea din învăţătură şi studiu, ci dăruia celor vrednici înţelepciunea cea veşnică şi neîncetată din harul cel veşnic. Pentru că, găleata ridică învăţătura, luând o foarte mică parte şi lăsând întregul necuprins de nici un cuvânt. Iar cunoştinţa prin har are întreaga înţelepciune câtă e cu putinţă oamenilor, fără studiu, odrăslind, în chip felurit după trebuinţele lor.

Pe când cunoştinţa prin studiu ia dintr-un întreg când o parte, când alta şi niciodată nu intuieşte taina specifică a întregului şi nici chiar părţile nu le cunoaşte în legătura lor vie, intuiţia care e un dar al harului, surprinde întregul în taina lui specifică, pe care nu o pot reda niciodată cuvintele, oricât de multe s-ar folosi.

Diadoh al Foticeii: Mintea noastră e de multe ori greu de ţinut în rugăciune din cauza marii îngustimi şi strâmtorări a lucrării rugăciunii. Dar cuvântării de Dumnezeu (teologiei) ea se predă cu bucurie, din pricina lărgimii şi libertăţii contemplărilor dumnezeieşti desprinse de experienţă.

De aceea, teologia raţionalist-scolastică preferă speculaţia rugăciunii. Teologia aceasta este varietate şi nestatornicie în gândire; mişcare aleatorie şi arbitrară. Rugăciunea este stăruirea către faţa lui Dumnezeu, şi numai cel ce are putere să se adâncească în experienţa infinităţii Lui se simte mereu proaspăt şi neplictisit.

Deci, ca să nu-i dăm drumul să spună multe şi să nu-i îngăduim să zboare cu bucurie peste măsură, să o ocupăm cât se poate de mult cu rugăciunea, cu cântarea şi cu citirea Sfintelor Scripturi, netrecând cu vederea nici tâlcuirea bărbaţilor învăţaţi în ale cuvintelor. Făcând aceasta, nu o vom lăsa să amestece cuvintele ei cu cuvintele harului, nici nu-i vom îngădui să fie furată de slava deşartă, ca una ce s-ar umple de bucurie de multă vorbărie, ci o vom păzi în vremea vederii (contemplării) în afară de orice închipuire şi-i vom face prin aceasta aproape toate cugetările însoţite de lacrimi.

Teologia raţionalist-scolastică e teoria omului care se consideră autonom, rugăciunea este trăirea micimii şi păcătoşeniei sale în faţa lui Dumnezeu. De aceea ea nu este teoretică, ci existenţială. Aşa e teologia de tip patristic, care se bazează pe experienţa lui Dumnezeu în rugăciune.

Căci odihnindu-se în timpurile de liniştire şi îndulcindu-se mai ales de dulceaţa rugăciunii, nu numai că se va elibera de neajunsurile mai sus pomenite, ci se va înnoi tot mai mult ca să se predea cu agerime şi fără osteneală vederilor (contemplaţiilor) dumnezeieşti, înaintând totodată în cunoştinţa deosebirii (discernământului) cu multă smerenie. Dar trebuie să ştim că este şi o rugăciune mai presus de toată lărgimea. Aceasta e, însă, proprie numai acelora care s-au umplut întru toată simţirea şi încredinţarea de sfântul har. (Diadoh al Foticeii)

Ai auzit? Există, zice, o rugăciune mai presus de orice lărgime, care e proprie numai acelora care s-au umplut întru toată simţirea şi încredinţarea, adică înăuntru inimii, în chip mai presus de fire, de iluminarea atotdumnezeiască ce iradiază din ipostas. Pe aceasta o numeşte şi Sfântul Isaac amintire nepecetluită, sau fără de formă, fără chip şi simplă, iar alţii dintre Sfinţii Părinţi o numesc altfel.

Dar, precum s-a arătat, închipuirile vin numai de la demoni, ci şi sufletul însuşi are de la sine în chip natural pornirea spre închipuire, prin cele cinci puteri cu care e înzestrat. Acestea sunt: mintea, înţelegerea, imaginaţia şi simţirea, aşa precum şi trupul are cinci simţuri: vederea, mirosul, auzul şi pipăitul.

Mintea este puterea cunoaşterii intuitive a întregului, corespunzând cu vasul trupului, pe când înţelegerea este cunoaşterea legăturilor dintre aspectele lucrurilor privite pe rând, aşa cum mirosul distinge calităţile după miresmele lor. E de remarcat că simţirea sufletului e socotită o paralelă la simţul pipăitului trupului, căci aşa cum prin pipăit trupul ia contact cu cele sensibile, tot aşa mintea vine în atingere cu Dumnezeu printr-o simţire a ei. E aşa zisa simţire înţelegătoare, sau simţirea minţii.

Deci, una dintre puterile sufletului este, imaginaţia (închipuirea), prin care sufletul îşi plăsmuieşte gânduri. De aceea, cei ce voiesc să-şi cârmuiască şi să-şi lărgească bine cele ale sufletului, trebuie să se sârguiască să înaripeze şi să înalţe în întregime spre Dumnezeu mai ales puterile care îl unesc pe el cu Dumnezeu în veacul de faţă; iar pe celelalte să le îngrijească, să le folosească şi să le lucreze.

Imaginaţia leagă în general sufletul de lumea sensibilă, construind chipurile după asemănarea lor. De aceea de ea nu trebuie să facă uz sufletul când se gândeşte la Dumnezeu, căci ea împiedică sufletul să se înalţe la Dumnezeu, sau construieşte despre Dumnezeu năluciri necorespunzătoare. Simbolurile aplicate lui Dumnezeu trebuie eliberate de ceea ce au material, totuşi, anumită întipărire a lui Dumnezeu se produce în suflet. În acest sens e folosită şi capacitatea imaginativă a sufletului (natura lui imprimabilă).

Maxim Mărturisitorul: Deoarece sufletul este prin sine, adică prin fiinţa sa, raţional şi înţelegător, el este, desigur, şi de sine stătător (adică nu e o putere sau o calitate a unei substanţe, de aceea el este baza ipostasului uman; el e baza tuturor puterilor şi calităţilor omului şi chiar baza trupului). iar dacă e de sine stătător, va lucra prin fire pentru sine şi de sine şi împreună cu trupul, înţelegând şi raţionând prin sine şi neîncetând niciodată să lucreze cu puterile sale înţelegătoare, care îi aparţin în chip natural. Căci cele ce-i aparţin prin fire unei unităţi existente în oarecare fel, nu-i pot fi luate atâta timp cât ea există şi subzistă. Deci sufletul, existând şi subzistând pururi de când a fost făcut pentru Dumnezeu care l-a creat pe el astfel, înţelege, raţionează şi cunoaşte pururea, atât de sine cât şi împreună cu trupul pentru sine şi pentru firea sa. Deci, nu se va afla vreo cauză care să poată despărţi sufletul de cele ce-i aparţin lui în chip natural, după desfacerea acestuia. (Maxim Mărturisitorul)

Precum s-a arătat, închipuirile vin nu numai de la demoni, ci şi sufletul însuşi are de la sine în chip natural pornirea spre închipuire, prin cele cinci puteri cu care e înzestrat. Acestea sunt: mintea, înţelegerea, părerea, imaginaţia şi simţirea, aşa precum şi trupul are cinci simţuri: vederea, mirosul, auzul, gustul şi pipăitul.

Mintea este puterea cunoaşterii intuitive a întregului, corespunzând cu vasul trupului, pe când înţelegerea e cunoaşterea legăturilor dintre aspectele lucrurilor privite pe rând, aşa cum mirosul distinge calităţile după miresmele lor. E de remarcat că simţirea sufletului e socotită o paralelă la simţul pipăitului trupului, căci aşa cum prin pipăit trupul ia contact cu cele sensibile, tot aşa mintea vine în atingere cu Dumnezeu printr-o simţire a ei. Este aşa zisa simţire înţelegătoare, sau simţirea minţii.

Deci, una dintre puterile sufletului este imaginaţia (închipuirea), prin care sufletul îşi face închipuiri. De aceea, cei ce voiesc să-şi cârmuiască şi să-şi lămurească bine cele ale sufletului, trebuie să se sârguiască să înaripeze şi să înalţe în întregime spre Dumnezeu mai ales puterile care îl unesc pe el cu Dumnezeu în veacul de faţă, iar pe celelalte să le îngrijească, să le folosească şi să le lucreze.

Imaginaţia leagă în general sufletul de lumea sensibilă, construind chipurile după asemănarea lor. De aceea de ea nu trebuie să facă uz sufletul când se gândeşte la Dumnezeu, căci ea împiedică sufletul să se înalţe la Dumnezeu, sau construieşte despre Dumnezeu năluciri necorespunzătoare. Simbolurile aplicate lui Dumnezeu trebuie eliberate de ceea ce au material, totuşi, o anumită întipărire a lui Dumnezeu se produce în suflet. În acest sens e folosită şi capacitatea imaginativă a sufletului (natura lui imprimabilă).

Trebuie să cercetăm, deci , ce ne spun Părinţii despre acestea şi să reţinem ceea ce se cuvine.

Maxim Mărturisitorul: Deoarece sufletul este, prin sine, adică prin fiinţa sa, raţional şi înţelegător, el este, desigur, şi de sine stătător. Iar dacă e de sine stătător, va lucra prin fire pentru sine şi de sine şi împreună cu trupul, înţelegând şi raţionând prin sine şi neîncetând niciodată să lucreze cu puterile sale înţelegătoare, care îi aparţin în mod natural. Căci cele ce-i aparţin prin fire unei unităţi existente în oarecare fel, nu-i pot fi luate atâta timp cât ea există şi subzistă. Deci, sufletul existând şi subzistând pururi de când a fost făcut pentru Dumnezeu care l-a creat pe el astfel, înţelege, raţionează şi cunoaşte pururi, atât pe sine cât şi împreună cu trupul pentru sine şi pentru firea sa. Deci, nu se va afla vreo cauză care să-i poată despărţi sufletul de cele ce-i aparţin lui în chip natural şi nu pentru trup, după desfacerea acestuia. (Maxim Mărturisitorul)

Sufletul este de sine stătător, adică nu este o putere sau o calitate a unei substanţe. De aceea este baza „ipostasului‟ uman; el este baza tuturor puterilor şi calităţilor omului şi chiar baza trupului.

Deci, deoarece cunoaştem şi simţim, după cum am fost învăţaţi de sfinţi, că mintea şi înţelegerea se mişcă şi lucrează şi în veacul de acum şi în cel viitor în jurul lui Dumnezeu, iar pe celelalte puteri le cunoaştem ca proprii sufletului numai în veacul de faţă, trebuie ca sufletul, ca un cârmaci iscusit şi ca unul ce are în chip natural stăpânirea peste acestea, să vrea să le ţină pe acestea în lucrare nu numai în timpul de faţă, ci să se sârguiască să întindă şi în viitor mai ales mintea şi înţelegerea în întregime spre Dumnezeu şi, de aceea, cu El să le unească şi în vremea rugăciunii curate şi a lucrării înţelegătoare, unitare şi simple. Iar de închipuire şi de celelalte puteri să desfacă mintea cu totul.

Din faptul că sufletul va avea mintea şi înţelegerea active şi în viaţa viitoare, deoarece ele sunt îndreptate în esenţă spre Dumnezeu, ca spre ultima realitate pe care vrea s-o înţeleagă în scopul înţelegerii tuturor, autorii scrierii deduc că şi în rugăciunea din veacul de acum care e îndreptată spre Dumnezeu, sufletul trebuie să ţină active mai ales mintea şi înţelegerea, iar de imaginaţie, care lucrează cu chipurile lumii văzute şi ţin sufletul legat de acesta, mintea trebuie să se despartă.

Nil Ascetul: Starea de rugăciune este o deprindere nepătimaşă, care răpeşte, prin dragostea cea mai înfocată, spre înălţimea gândită mintea iubitoare de înţelepciune şi duhovnicească. (Nil Ascetul)

Lucrând astfel, sufletul îşi va păzi vrednicia cuvenită lui şi cinstită. La fel trebuie şi mintea însăşi să se păstreze şi să se păzească pe sine nepărtaşă şi despărţită de închipuire, ca una ce e fiinţă neîmpărţită, simplă, de sine stătătoare, curată şi luminoasă.

Închipuirile, sau produsele imaginaţiei şi în general orice fel de chipuri, împart mintea, sau atenţia ei şi o fac să treacă dintr-o stare în alta, mai mult, aceste chipuri nu numai o împart şi o mărginesc, ci o şi coboară de la starea luminoasă nehotărnicită în care se află prin fire, umbrind-o sau întunecând-o după sentimentele ce i le inspiră chipurile.

Căci ea are de la sine o putere naturală spre aceasta şi ca să se întoarcă, să se adune şi să se mişte spre sine, nereţinută de nimic altceva. Aceasta este starea minţii, care vine din harul dumnezeiesc.

Mintea nu e reţinută în întoarcerea ei spre sine, când în sine caută şi întâlneşte pe Dumnezeu, care e deasupra tuturor, şi care le cuprinde virtual pe toate. Dacă n-ar întâlni în sine nimic altceva decât pe sine, fie spre cele din lume, fie spre Dumnezeu, Cel transcendent. Spre Dumnezeu o atrage ca un magnet harul Lui, sau e fluviul Lui de iubire. Deci mintea e ajutată de har chiar în întoarcerea ei spre sine.

Zice despre asta Scărarul: „A fixa mintea e propriu numai Sfântului Duh‟.

Numai Duhul poate opri mintea din rătăcirile ei, căci El este Dumnezeu Cel ce vine în suflet cu o putere covârşitoare şi deschide minţii orizontul lui Dumnezeu Cel nesfârşit.

Deşi, ca putere a sufletului, mintea e mişcată şi stăpânită oarecum de acesta, dar ea este şi se numeşte şi ochiul sufletului şi are o anumită putere naturală proprie, simplă şi neatârnată.

Mintea este o putere a sufletului, dar fiind ochiul sufletului, ea e pe de o parte mişcată de suflet, pe de alta nu se poate să nu se mişte, adică să nu se afle în exerciţiu actului de vedere.

De aceea, şi când se simte stând după fire în atârnare de suflet şi de puterile lui, este mintea în potenţă. De aici vine şi numirea de om sufletesc (I Corinteni 2, 14).

Chiar când mintea este ataşată numai de simţurile legate de lume şi nu le umple pe acestea de dragostea de Dumnezeu, ea rămâne totuşi minte, dar ca una ce e copleşită de simţurile psihice legate de trup, nu e actualizată ca minte. De aceea un astfel de om se numeşte „om sufletesc‟.

Dar când îşi reia vrednicia sa naturală, simplă şi esenţială, strălucirea neîmpărţită şi neatârnată şi stăpânirea de sine, sau se eliberează de alipirile şi mişcările trupeşti şi sufleteşti naturale, învrednicindu-se ca din minte în potenţă să devină minte în lucrare, sau înaintează la starea de om mai presus de fire şi duhovnicesc, atunci se întoarce statornic la sine în chip neabătut şi prin sine urcă nereţinută de nici o legătură, în întregime şi desăvârşit la înţelegerea lui Dumnezeu cea fără formă şi fără chip şi simplă.

Vasile cel Mare: Mintea neîmprăştiată spre cele din afară şi nerevărsată prin simţuri spre lume se întoarce la sine, iar prin sine urcă la înţelegerea lui Dumnezeu, şi înconjurată şi inundată de frumuseţea luminii Acestuia, uită şi de sine însăşi.

Pe de o parte această stare de minte în lucrare este starea naturală a ei, pe de alta ea este mai presus de fire. Este o balansare pe care o aflăm mereu la Sfinţii Părinţi. Ea e o stare mai presus de fire, întrucât înfăptuirea ei se împlineşte numai prin intrarea în ambianţa simplităţii nesfârşite a lui Dumnezeu, care redă şi minţii simplitatea ei, deschisă nesfârşirii dumnezeieşti, fiind umplută de aceasta. Întrucât fiinţa ei simplă se actualizează funcţional în întâlnirea cu Dumnezeu cel mai presus de fire, starea aceasta a minţii este pe de o parte naturală, pe de alta mai presus de fire. La fel, mişcările trupeşti şi sufleteşti, când covârşesc mintea sunt funcţional naturale, dar pe de altă parte ele îşi regăsesc fiinţa lor adevărată, sau naturală, când sunt covârşite de minte şi prin minte de energiile dumnezeieşti. Căci de-abia atunci îşi descoperă rostul pentru care au fost făcute, de medii de iradiere a Duhului dumnezeiesc. Toată gândirea aceasta despre minte este tributară filosofiei greceşti, dar ea devine creştină când mintea unificată, simplă, e înţeleasă ca subiect indefinit şi unitar, deschis Subiectului dumnezeiesc unitar şi infinit.

Astfel, mintea îşi redobândeşte şi-şi păstrează starea sa cea „după chipul‟ şi „după asemănarea‟, ca una ce e minte şi prin sine se uneşte şi intră în convieţuire, în chip înţelegător cu Dumnezeu. Iar aceasta e lucrarea, sau mişcarea în cerc, adică suirea din nou a minţii la ea şi prin ea cu Dumnezeu, cu mişcare care singură este cu adevărat nerătăcitoare şi fără greşeală, ca una ce e liberă de orice relaţie. Este o unire nemijlocită şi mai presus de înţelegere şi o vedere mai presus de vedere.

Mişcarea centrifugă ascendentă a minţii spre ea însăşi şi spre Dumnezeu, în acelaşi timp, realizează unirea ei tot mai strânsă cu ea şi cu Dumnezeu, având ca model acelaşi tip de mişcare a treptelor îngereşti în jurul lui Dumnezeu, descris de Dionisie Areopagitul. Cel ce se întoarce spre sine, se întoarce spre Dumnezeu şi viceversa. În nesfârşirea acestei mişcări circular-ascendente a minţii în jurul ei şi a lui Dumnezeu şi în unirea tot mai strânsă cu ea însăşi şi cu Dumnezeu, se arată din nou că mintea este făcută după „chipul lui Dumnezeu‟, având în unirea ei cu Dumnezeu o lucrare nesfârşită pe care niciodată nu isprăveşte să o înţeleagă, întrucât niciodată nu termină să se unească şi mai mult cu sine însăşi şi cu Dumnezeu. Omul îşi rămâne etern un abis apofatic, pentru că se afundă şi se îmbogăţeşte fără sfârşit în abisul apofatic al lui Dumnezeu. Dar acesta este un abis magnetic, care atrage mintea la o neînţelegere mereu mai sporită. Dar înţelegând şi văzând caracterul nesfârşit al acestui mister, înţelegerea ei este totodată mai presus de înţelegere şi vederea ei mai presus de vedere. Apoi nu trebuie uitat că mintea, adunându-se tot mai adânc în sine, se adună în mintea lui Hristos, care deşi e omenească, e a ipostasului dumnezeiesc, Cel ce gândeşte tot mai mult infinitul Său dumnezeiesc prin ea.

Dionisie Areopagitul: Mişcarea sufletului este în cerc, ea e intrarea în sine însăşi de la cele din afară şi înfăşurarea unitară a puterilor lui înţelegătoare, ca într-un cerc oarecare, dăruind sufletului nerătăcirea şi întorcându-l de la cele multe din afară şi adunându-l întâi în el însuşi, apoi devenind unitar, unindu-l cu puterile lui unite în chip unitar. Şi, aşa ea conduce sufletul spre Cel frumos şi Acelaşi fără început şi fără sfârşit. Sufletul se mişcă în chip de spirală, întrucât e luminat de cunoştinţele dumnezeieşti potrivit cu el însuşi, nu înţelegător şi unitar, ci raţional şi în chip desfăşurat şi ca prin nişte lucrări amestecate şi care trec de la unele la altele.

Mişcarea sufletului este în spirală, căci suie mereu în jurul său şi a lui Dumnezeu, neintuind dintr-o dată toată esenţa sa şi a lui Dumnezeu, ci înaintând în chip raţional şi desfăşurat, dar şi prin experienţă tot mai sporită, în cunoştinţa de sine şi de Dumnezeu, prin îndreptarea spre realităţile create şi prin întoarcerea de la aceasta spre sine şi spre Dumnezeu, apropiindu-se tot mai mult de sine ca cel ce le cunoaşte şi spre Dumnezeu ca Cel ce e Creatorul şi susţinătorul lor.

Dar, are şi o mişcare în linie dreaptă, când nu intră în sine şi nu se mişcă într-o înţelegere unitară  căci aceasta e, cum am zis, mişcarea în cerc  ci, îndreptându-se spre cele din jurul lui şi de cele din afară, ca de nişte simple simboluri felurite şi înmulţite, urcă spre vederi simple şi unificate. (Dionisie Areopagitul)

Mişcarea sufletului în linie dreaptă se combină cu cea în cerc, făcând din ea. Căci întâi cunoaşte pe cele din afară, ca de la ele sufletul să se întoarcă spre sine , cel ce le cunoaşte şi spre Dumnezeu, Creatorul lor, descoperit prin sine însuşi, îmbogăţit prin cunoaşterea lucrurilor. Toată această cunoaştere şi unire poate fi discursivă şi intuitivă, sau prin experienţă.

Maxim Mărturisitorul: Mintea dobândind unirea nemijlocită cu Dumnezeu, îşi odihneşte cu totul puterea naturală de a înţelege şi de a fi înţeleasă. Iar când desface această unire prin înţelegerea distinge cele de după Dumnezeu, taie unirea cea mai presus de unire, prin care, până ce este unită cu Dumnezeu, aflându-se mai presus de fire şi ajunsă la Dumnezeu prin împărtăşire, mută legea firii sale ca pe un munte nemişcat.

Atunci mintea intră într-o lucrare discursivă, în luarea în considerare a unor idei parţiale în mod succesiv; ea iese din unirea cu subiectul dumnezeiesc ca Unul şi nesfârşit. Atunci mintea se mută din mişcarea de la un lucru la altul, care e mişcarea ei oarecum exclusivă, spre o mişcare întipărită ei de Dumnezeu mai presus de fire.

E o foarte interesantă explicare a cuvântului Mântuitorului: „De veţi avea credinţă cât un grăunte de muştar, veţi spune muntelui acestuia, ridică-te şi te aruncă în mare, şi va fi vouă‟.

Mintea curată prin unirea în jurul cauzei, a dobândit o relaţie mai presus de fire, prin care, dând odihnă mişcării, şi relaţiei ei naturale mult felurite faţă de cele de după cauză, odată ajunsă la sfârşitul negrăit, stăruie în chip necunoscut numai în tăcerea preafericită mai presus de înţelegere, pe care nu o poate arăta nicidecum cuvântul sau înţelegerea, ci numai experienţa prin împărtăşire a celor ce s-au învrednicit de trăirea lor mai presus de înţelegere. Iar semnul bine cunoscut şi pentru toţi vădit al acesteia, este nesimţirea şi dezlipirea totală a dispoziţiei sufletului faţă de veacul acesta.

Această adunare a minţii în sine şi în Dumnezeu cel nesfârşit nu e o stare teoretică, ci o stare plină de afecţiune faţă de Dumnezeu şi o lipsă totală de interes şi de afecţiune faţă de cele ale lumii acesteia. Dumnezeu, ca izvorul iubirii nesfârşite faţă de om, provoacă în acesta o iubire faţă de El, care copleşeşte toate. E o stare de negrăit şi de aceea cel ce o experiază, preferă să trăiască în tăcere. Iar când începe să o descrie, exultă în cuvinte ale poeziei liturgice care ridică bunătăţile trăite peste orice mărginire. E o stare mai presus de cuvântul care exprimă trecerea de la un înţeles la altul, de la un lucru distinct la altul. E contemplarea întregului nesfârşit al subiectului, în special al Subiectului dumnezeiesc.

Dar, dacă mintea nu are conlucrarea sufletului spre aceasta, adică spre mişcarea ei neîncetată spre Dumnezeu, nu împlineşte şi nu lucrează de la sine lucrul său propriu, sau revenirea la sine însăşi şi urcuşul nereţinut de nimic spre înţelegerea lui Dumnezeu.

„Înţelegerea lui Dumnezeu‟ - înţelegere prin experienţă, prin cercare. De altfel, mintea fiind prin sine înţelegere, iar Dumnezeu, de asemenea, realitatea în care totul e dat spre a fi tot mai mult înţeles, sau ca o rezervă nesfârşită de inteligibilitate, şi în care deci nimic nu e prin fiinţă ininteligibil, sau întuneric opus luminii (cum e de exemplu patima), între experienţa şi înţelegerea Lui de către minte există o anumită coincidenţă. Pe lângă aceea Dumnezeu nu este numai o realitate care se lasă înţeleasă, ci şi una care înţelege ea nesfârşit mai mult decât înţelege omul şi ca atare susţine înţelegerea acestuia. Dar subiectul înţelegător, fiind la baza a ceea ce înţelege el şi a ceea ce lasă să fie înţeles, nu poate fi înţeles niciodată deplin. În mod special, în cazul raportului între minte şi Dumnezeu, înţelegerea Lui de către minte nu e o înţelegere ca aceea pe care o are mintea de la distanţă şi în care este multă închipuire subiectivă, întrucât e scăpată de sub presiunea realităţii imediate a ceea ce se cugetă. Dar dacă sufletul nu ajută mintea în această mişcare spre înţelegerea lui Dumnezeu, ci o trage în jos, spre a sluji mişcărilor lui spre lume şi poftelor trupului, mintea nu poate pune în lucrare tendinţa ei proprie de a cunoaşte prin înţelegere, sau prin experienţă curată pe Dumnezeu.

În acest caz, mintea, neputându-şi da rodul prin împreună lucrarea amândurora (minte şi suflet), ci unindu-se cu închipuirea (imaginaţia), cade într-o lucrare multifelurită şi se depărtează de Dumnezeu.

În filosofia modernă, care constă într-o analiză a cuvintelor, imaginile sunt socotite ca reprezentând o neputinţă de a surprinde şi exprima realitatea, ca nişte generalizări simpliste, aflătoare mult sub realitate. Părinţii ştiau de mult aceasta, când socoteau imaginile năluciri, sau când declarau că îngerii n-au imaginaţie, pentru că cunosc nemijlocit pe Dumnezeu, care e cu mult mai bogat decât orice putere a imaginaţiei de a-L închipui.

Nil Ascetul: Luptă-te să ţii mintea în vremea rugăciunii surdă şi mută şi aşa vei putea să te rogi. Fericită este mintea care în vremea rugăciunii a dobândit o desăvârşită lipsă de formă.

E bine să fie ţinută surdă la sunetele creaturilor şi mută pentru exprimarea lui Dumnezeu prin chipurile luate de la creaturilor mărginite, pentru a se simţi intens în faţa lui Dumnezeu şi a se ruga cu adevărat. Forma dă o mărginire minţii după ceea ce cunoaşte. Mintea care ia o formă dă şi lui Dumnezeu o formă, dar aceasta nu mai e Dumnezeu.

Sfântul Filotei: Rar se pot afla cei ce se liniştesc cu cugetarea. Aceasta e propriu numai acelora care reuşesc să aibă, prin aceasta, pururi, în ei bucuria şi mângâierea dumnezeiască.

Bucuria şi mângâierea dumnezeiască îi face pe aceia să nu umble cu mintea de la un lucru la altul, care toate sunt inferioare.

Sfântul Vasile cel Mare: Rugăciunea curată este aceea care face limpede înţelegerea lui Dumnezeu în suflet. Iar aceasta este sălăşluirea lui Dumnezeu, ceea ce înseamnă a avea, prin pomenire, pe Dumnezeu înrădăcinat în tine. Lucrul acesta se întâmplă când pomenirea neîncetată a Lui nu e întreruptă prin grijile pământeşti şi mintea nu e tulburată. De patimi neaşteptate, ci iubitorul de Dumnezeu, ferindu-se de toate, se refugiază în Dumnezeu şi rămâne adăpostit în El.

Trebuie să ştim că, după Sfântul Maxim, mintea nu poate să se facă nepătimaşă numai prin fapte, dacă nu se face părtaşă de multe şi felurite vederi (contemplaţii). Dar, după dumnezeiescul Nil, se întâmplă şi aceea că, chiar ajunsă nepătimaşă, mintea poate să nu se roage cu adevărat, ci să petreacă în felurime de gânduri şi să se afle departe de Dumnezeu. Căci zice cuviosul despre această stare:

ˇ Chiar dacă mintea se află deasupra vederii trupeşti, încă n-a văzut desăvârşit locul lui Dumnezeu căci se poate afla în cunoştinţa înţelesurilor şi să se potrivească cu felurimea ei.

Putem petrece chiar în cugetări despre Dumnezeu şi să nu fim în rugăciune. În acest caz Îl facem pe Dumnezeu obiect al gândirii şi nu trăim intensitatea prezenţei Lui ca un Tu direct, căruia ne adresăm, cerându-i mila, sau adresându-I mulţumire şi laudă. Prin aceasta nu vedem locul lui Dumnezeu, nu vedem locul ocupat de El, sau relaţia Lui nemijlocită cu noi. Oarecum Dumnezeu nu-i atunci pentru noi nicăieri. Nu localizăm în mod spiritual prezenţa Lui în faţa noastră.

ˇ Nu tot cel ce a dobândit nepătimirea, se şi roagă cu adevărat, căci se poate afla în înţelesuri simple şi poate fi împrăştiat în istoriile lor şi să fie departe de Dumnezeu.

ˇ Chiar când mintea zăboveşte în înţelesurile simple ale lucrurilor, încă n-a atins şi locul rugăciunii, căci poate să se afle în vederea lucrurilor şi să se ocupe cu raţiunile lor. Iar acestea, deşi sunt raţiuni simple, întrucât exprimă vederi ale lucrurilor, se întipăresc în minte şi o duc departe de Dumnezeu. (Nil Ascetul)

Mintea poate fi ocupată şi cu diferite înţelesuri curate ale lucrurilor. Ea este ocupată atunci şi de numele lucrurilor. Dar şi această preocupare o duce departe de Dumnezeu, chiar dacă ajunge să se despartă de raţiunile sau de cuvintele lucrurilor, înţelesurile lor pătimaşe, adică a le vedea în chip simplu, sau nepătimaş. Devenită astfel nepătimaşă, tot nu se află încă numaidecât în stare de rugăciune şi n-a ajuns la locul lui Dumnezeu. Dar cine n-a observat că oamenii pătimaşi, perverşi, au legat în mod statornic în cele mai multe dintre cuvintele lor înţelesuri pătimaşe? Cuvintele au devenit pentru ei cu două înţelesuri în sensul rău al cuvântului. Prin aceasta au şi limitat posibilităţile de descoperire a nesfârşitelor înţelesuri cuprinse în cuvinte.

ˇ Zice şi Scărarul: Cei a căror minte a învăţat să se roage cu adevărat, aceştia se află în chip propriu înaintea Domnului şi grăiesc înaintea Lui, ca cei ce grăiesc la urechea Împăratului. (Ioan Scărarul)

Rugăciunea e relaţia directă între cel ce se roagă şi Dumnezeu, ca între eu şi Tu. În ea e dată apropierea maximă între om şi Dumnezeu, ca între două persoane care se află în convorbire. Cel ce se roagă Îl simte pe Dumnezeu ascultându-i cererea ca să-i dea ceea ce Îi cere. Dar Îl simte pe Dumnezeu şi cerându-i la rândul Lui anumite fapte, anumite atitudini, sau judecându-l pentru anumite fapte şi atitudini necuvenite.

Din acestea şi din cele asemenea, poţi cunoaşte în chip exact deosebirea celor două stări şi neasemănarea ce rezultă din compararea lor, adică deosebirea dintre starea pe care o avem prin primire şi cea pe care o avem prin lucrarea noastră. Rodul celei dintâi sunt cercetările şi multele şi feluritele înţelegeri (explicări); lucrarea celei de a doua rugăciunea adevărată. Pe lângă aceasta, vedem că altceva este nepătimirea minţii şi altceva rugăciunea adevărată. Cel ce are rugăciunea adevărată, a dobândit, după Sfinţi, numaidecât şi mintea pătimaşă. Dar cel ce are mintea nepătimaşă, nu a putut dobândi numaidecât şi rugăciunea adevărată.

Despre închipuirile şi întipăririle minţii, despre semnele amăgirii şi ale adevărului.

Când te linişteşti şi voieşti să fii singur cu Dumnezeu singur, să nu primeşti niciodată orice ai vedea, fie că e sensibil, fie că e inteligibil (cunoscut cu mintea), fie dinăuntru, fie din afară, fie că s-ar da drept chip al lui Hristos, fie al unui înger, fie figură de sfânt, fie chip de lumină ce se năluceşte în minte, ci rămâi neîncrezător şa greoi în primirea acestei arătări, chiar dacă este bună, înainte de întrebarea celor cercaţi. Căci aceasta e de cel mai mare folos şi lucrul cel mai iubit şi mai primit de Dumnezeu.

Ţine-ţi mintea pururi necolorată, fără cantitate.

Lucrurile colorate proiectează culori în minte, cele cu o formă, îşi proiectează forma, cele cu calităţi (dulci, moi) îşi proiectează calitatea, cele grele sau uşoare, greutatea sau uşurătatea lor. Toate definesc mintea în funcţie de ele, sau o mărginesc, ne mai lăsându-i putinţa să sesizeze cu indefinitul ei infinitatea lui Dumnezeu.

Fii cu luare aminte numai la cuvintele rugăciunii şi le cercetează şi le cugetă înăuntru mişcării inimii, după Scărarul care zice:

ˇ Începutul rugăciunii constă în alungarea gândurilor de momeală încă de la începuturile lor printr-un singur gând; mijlocul ei în a fi cugetarea numai în cele spuse; iar la sfârşitul ei, răpirea minţii la Domnul. (Ioan Scărarul)

ˇ Rugăciunea cea mai înaltă a celor desăvârşiţi este o oarecare răpire a minţii şi un oarecare extaz deplin din simţire. În vremea aceasta „Duhul se roagă cu suspine negrăite‟ (Romani 8, 26) lui Dumnezeu, care vedea starea inimii desfăşurată ca o carte scrisă ce-şi arată voia ei prin cuvinte fără sunet. Aşa a fost răpit Pavel până la al treilea cer, neştiind „de era în trup sau în afară de trup‟ (II Corinteni 12, 2). Aşa urcând Petru la darul rugăciunii, a primit vederea pânzăturii (Fapte 10, 11-16). A doua rugăciune, după cea dintâi, constă în a spune cuvintele, mintea urmărindu-le cu străpungerea inimii şi ştiind cui îi înalţă cererea. Iar dacă rugăciunea e întreruptă şi amestecată cu griji trupeşti, ea s-a depărtat de la starea celui ce se roagă. (Nil Ascetul)

Extazul din simţire este ieşirea din planul sensibil cunoscut cu simţurile. Dar e şi o ieşire din orice fel de înţelesuri. Aceasta este rugăciunea cea mai înaltă. Cea de mai jos de ea e însoţită de o gândire la înţelesul cuvintelor rugăciunii, desigur o gândire plină de emoţie, existenţială. Dar e de un grad mai înalt rugăciunea în care sufletul nu se mai gândeşte la faptele şi la însuşirile lui Dumnezeu exprimate prin rugăciune, ci la El însuşi.

Rămâi deci în acestea şi nu primi celelalte, până ce ajungi la pacea din partea patimilor şi până ce poţi să întrebi, precum s-a spus, pe cei cercaţi. Acestea şi cele asemenea acestora, pe care le-am spus până acum, sunt semnele amăgirii. Dar ia seama care sunt şi semnele adevărului. Semnele adevărului şi ale bunului şi de viaţă făcătorului Duh sunt iubirea, bucuria, pacea, îndelungă răbdare, blândeţea, bunătatea, credinţa, înfrânarea şi celelalte, după cum zice dumnezeiescul Apostol. Mai spune apoi acesta: „Ca fiii luminii să umblaţi, căci roada Duhului este întru toată bunătatea, dreptatea şi adevărul‟ (Efeseni 5, 8, 9). Dimpotrivă, a înşelăciunii, e tot ce e contrar.

În ce priveşte cărarea neînşelătoare a mântuirii, multe sunt căile ce duc la viaţă şi multe la moarte. Ai o cale ce duce la viaţă în păzirea poruncilor lui Hristos, în aceste porunci vei afla toată felurimea virtuţilor, îndeosebi acestea trei: smerenia, iubirea şi mila. Fără de acestea nimeni nu va vedea pe Domnul (Evrei 12, 24). Armele de nebiruit împotriva diavolului, pe care Sfânta Treime ni le-a dăruit nouă sunt acestea trei: smerenia, iubirea şi mila, la care nici nu poate măcar privi toată tabăra dracilor căci nu există la ei nici urmă de smerenie. Aceştia din pricina mândriei au fost închişi în întuneric şi li s-a gătit lor focul veşnic. Unde este la aceştia umbra de dragoste sau de milă, odată ce au jurat neamului omenesc duşmănie neîmpăcată şi nu încetează să-l războiască pururi? Să ne îmbrăcăm, deci, în aceste haine, căci cel ce le poartă pe acestea nu poate fi rănit de vrăjmaşi.

Toate cele trei virtuţi: smerenia, iubirea, mila sunt în fond virtuţi de zidire ale comuniunii între oameni şi de unire cu Dumnezeu, sau virtuţi unificatoare. Smerenia implică respect pentru alţii şi lasă loc lor şi Celui ce vrea să-i ţină pe toţi în unitatea iubirii cu Sine şi între ei. Iubirea e pornire pozitivă de îmbrăţişare a Lui şi a celorlalţi. Iar mila ridică exterior şi interior pe cel căzut la nivelul celui milos. Demonii, prin mândria, ura şi neîndurarea lor, nu voiesc să ştie decât de ei. Aceştia nu recunosc măreaţa realitate de taină a lui Dumnezeu şi a celorlalţi. Iar prin aceasta sunt închişi în întuneric. Trăiesc în fantasmagoria că ei sunt în sărăcia şi realitatea redusă la ei înşişi, singurii existenţi. Iar posedaţi de ei, ajung să considere toată realitatea ca iremediabil destrămată, absurdă, fantasmagorică. Căci cel ce nu vede taina altora, nu o vede nici pe a sa; totul se goleşte în adâncime, totul devine fără sens, absurd.

Această frânghie întreită, pe care a ţesut-o şi a împletit-o Sfânta Treime, vedem că e şi una şi întreită: e întreită prin uniri, iar de voieşti şi prin ipostasuri; dar e una prin putere şi lucrare şi prin apropierea de Dumnezeu, prin consimţirea cu El şi prin familiaritatea cu El. dar despre ele a spus Stăpânul: „Jugul Meu este blând şi sarcina Mea uşoară‟ (Matei 11, 30); iar ucenicul iubit a spus că „poruncile Lui nu sunt grele‟, şi iarăşi zice: „De aceea, sufletul unit cu Dumnezeu prin curăţia vieţii, prin paza poruncilor şi a acestor trei arme, care sunt însuşi Dumnezeu prin lucrare sau prin smerenie, milă şi dragoste.

Cele trei virtuţi îşi au izvorul în Sfânta Treime, mai bine zis în smerenia, iubirea şi mila faţă de oameni, care din Sfânta Treime s-au vărsat în Hristos-Omul şi prin El în toţi cei ce se deschid Lui. În Dumnezeu însuşi, ca iubire, e implicată virtualitatea coborârii, arătată în coborârea (chenoza) lui Hristos. Cine nu se poate coborî, nu iubeşte, acela de fapt nu se înalţă (progresează). Un Dumnezeu care nu s-ar putea coborî, n-ar mai fi un Dumnezeu personal. Cele trei însuşiri sunt atât de minunate că fac pe omul care le primeşte dumnezeu după lucrare. Generozitatea lor îşi are izvorul în puterea nesfârşită de viaţă şi de iubire a lui Dumnezeu şi sunt semnul unirii celui ce le are cu Dumnezeu, ca izvor al lor.

Trecând peste doimea materială şi ridicându-se peste culmea legii (Romani 13, 10), adică peste iubire, s-a unit cu Treimea de viaţă începătoare, întâlnind-o în chip nemijlocit şi primind prin lumină lumina şi bucurându-se de o bucurie neurmată de altceva şi veşnică.

Despre mângâierea dumnezeiască şi cea prefăcută

Când mintea noastră începe să simtă mângâierea Sfântului Duh, atunci şi satana mângâie sufletul printr-o simţire părută dulce, în timpul liniştirilor de noapte, când cineva e prins de picoteala unui somn cât de subţire. Dacă, însă, mintea se va afla ţinând în amintire cu mare căldură numele sfânt al Domnului Iisus şi se va folosi de acest sfânt şi slăvit nume ca de o armă împotriva înşelăciunii, vicleanul amăgitor se retrage, dar se pregăteşte de un război întemeiat împotriva sufletului. Prin aceasta mintea, cunoscând întocmai înşelăciunea vicleanului, înaintează şi mai mult în experienţa deosebirii (discernământului). Mângâierea cea bună se iveşte în starea de veghe a trupului sau şi când e pe cale să fie prins de somn, dacă cineva, prin pomenirea fierbinte a lui Dumnezeu, s-a lipit de El cu iubirea sa. Dar cea amăgitoare vine când nevoitorul cade într-o picoteală subţire, aflându-se numai pe jumătate în pomenirea lui Dumnezeu.

Este mai bine să doarmă adânc cineva cu pomenirea fierbinte a lui Dumnezeu, decât să picotească în pomenirea întreruptă a Lui. Starea aceasta de coşmar e o stare mai expusă falselor mângâieri ale satanei căci în ea simţurile ies de sub controlul minţii şi nu şi-au oprit cu totul activitatea, ca în somnul adânc.

Cea dintâi, ca una ce e de la Dumnezeu, voieşte să atragă în chip vădit sufletele nevoitorilor pentru evlavia lor prin multa revărsare a sufletului spre iubire.

A doua, care obişnuieşte să lovească sufletul cu vântul înşelăciunii, încearcă să fure, prin somnul trupului, experienţa simţirii minţii sănătoase, mai ales când se leneveşte în pomenirea lui Dumnezeu. Dacă, deci, mintea se va afla, cum am spus, în pomenirea statornică a Domnului Iisus Hristos, alungă adierea aceea de dulceaţă părută a vrăjmaşului şi porneşte cu bucurie la răzbgi împotriva lui, având ca a doua armă destoinică, pe lângă har, cele de laudă ale experienţei.

Dacă sufletul se aprinde, printr-o mişcare neîndoielnică şi lipsită de năluciri, de dragostea lui Dumnezeu, atrăgând, oarecum, şi trupul în adâncul acelei iubiri negrăite, fie că acesta veghează, fie că cuprins de somn, în vreme ce se află sub lucrarea sfântului har, sufletul necugetând atunci la nimic altceva decât numai la aceea spre care e mişcat, trebuie să ştie că lucrarea e a Sfântului Duh.

Dacă trupul veghează deplin în timp ce sufletul pomeneşte neîncetat numele lui Iisus, sau cade în somn adânc, în vreme ce sufletul pomeneşte acest nume, să se ştie că se află şi el sub lucrarea Duhului şi e atras şi el în adâncul iubirii lui Dumnezeu, nefiind tulburat de nici o ispită.

Bucurându-se sufletul întreg de această dulceaţă negrăită, nu mai poate cugeta la nimic, deoarece atunci se veseleşte de o bucurie neobosită. Dar dacă mintea e atinsă de o îndoială oarecare sau de vreun gând întinat, în vremea cât se află sub această lucrare, chiar dacă se foloseşte de sfântul nume spre apărarea de rău şi nu, mai curând, spre iubirea de Dumnezeu singur, trebuie să înţeleagă că acea mângâiere cu chip de bucurie este de la amăgitorul. Această bucurie este cu totul lipsită de linişte şi de rânduială, deoarece vrăjmaşul voieşte să facă sufletul să desfrâneze. Căci când vede mintea că se mândreşte cu experienţa simţirii ei, atrage sufletul cu unele mângâieri părute bune, pentru ca învăluindu-l cu moleşeala aceea şi într-o dulceaţă mustoasă, să-a rămână necunoscută amestecarea vicleană. Din aceasta vom cunoaşte Duhul adevărului şi duhul înşelăciunii (I Ioan 4, 6). Desigur, e cu neputinţă să guste cineva cu simţirea bunătatea dumnezeiască, sau să cunoască în chip simţit ispita şi amărăciunea dracilor, dacă nu e încredinţat că harul s-a sălăşluit în adâncul minţii, iar duhurile viclene se ţin în jurul mădularelor inimii. Dar, acest lucru, dracii nu voiesc niciodată să fie crezut de oameni, ca nu cumva mintea ştiind aceasta în chip sigur, să folosească împotriva lor arma pomenirii lui Dumnezeu. Acum ai despre acestea destule şi îţi sunt de ajuns „căci dincolo de Cadix nu se poate trece‟, şi „dacă ai aflat miere, mănâncă puţin, pentru ca nu cumva, săturându-te, să o verşi‟ (Pilde 25, 16)

Prima condiţie pentru experienţa harului şi a ispitelor demonice este credinţa. Cine nu crede, are simţirea cu totul tocită faţă de aceste realităţi, căci bucuria harului vine din chemarea numelui lui Iisus, bazată pe credinţă, şi tot din credinţă îşi dă seama că stările de dezordine sunt în parte în fiinţa sa şi în parte din lucrările unor agenţi conştienţi de dincolo de om.

Cel ce voieşte să se liniştească cum se cuvine trebuie să fie neapărat blând cu inima.

E vremea acum, fiule, să afli şi aceasta înaintea altora şi după altele că, precum cel ce voieşte să înveţe să tragă bine cu arcul, nu întinde arcul fără semn, aşa cel ce voieşte să înveţe să se liniştească, trebuie să aibă ca semn, să fie pururi blând cu inima. Căci zice sfântul Isidor: Nu ajunge să te nevoieşti pentru virtute, ci trebuie să fii cu măsură în nevoinţă. Dacă străduindu-ne în lupta pentru virtute, o purtăm cu o inimă tulburată, aceasta nu e nimic altceva decât a voi să dobândim mântuirea, dar a nu voi să facem cele ce ajută la mântuire.

ˇ Dar încă înainte Proorocul David a spus: „Călăuzi-va pe cei blânzi la judecată; învăţa-va pe cei blânzi căile Sale‟ (Psalmi 24, 9);

ˇ Iar Sirah zice: „Celor blânzi li se descoperă tainele‟ (22, 7);

ˇ În sfârşit Preadulcele Iisus zice: „Învăţaţi de la Mine că sunt blând şi smerit cu inima şi veţi afla odihnă sufletelor voastre‟ (Matei 11, 29);

ˇ Spre cine voi căuta, dacă nu spre cel blând şi smerit cu inima şi veţi găsi odihnă sufletelor voastre. (Matei 11, 29);

ˇ Fericiţi cei blânzi, că aceia vor moşteni pământul. (Matei 5, 5), adică inima, care face ca o sămânţă să rodească har în treizeci, şaizeci şi o sută (Marcu 4, 20), după cum este în ceata începătorilor, a celor de mijloc sau a celor desăvârşiţi.

Unul ca acesta nu tulbură şi nu se tulbură pentru nimic, decât pentru cuvântul evlaviei!

Dobândirea blândeţii şi despre cele trei puteri ale sufletului (mânia, pofta şi cugetarea).

Blândeţea o poţi dobândi uşor, dacă îţi întorci sufletul de la toate şi îl mişti spre iubire şi taci cât mai mult, hrănindu-te cu măsură şi rugându-te pururi, aşa cum s-a spus de către Sfinţii Părinţi:

ˇ Frânează iuţimea sufletului cu iubirea, veştejeşte pofta lui cu înfrânarea şi înaripează cugetarea lui cu rugăciunea; astfel lumina minţii nu se va întuneca niciodată. (Maxim Mărturisitorul)

ˇ Frânarea iuţimii se face prin tăcerea la vremea cuvenită; frânarea poftei neraţionale, prin hrana cu măsură; frânarea gândurilor fără rânduială, prin rugăciunea într-un singur gând. (neaflat)

ˇ Trei sunt virtuţile care aduc minţii lumină totdeauna: a nu vedea răutatea vreunui om, a răbda netulburat cele ce vin asupra noastră, şi a face bine celor ce ne fac rău. Aceste trei virtuţi nasc alte trei mai mari decât ele; astfel a nu vedea răutatea vreunui om, naşte iubirea; a răbda fără tulburare cele ce vin asupra noastră, naşte blândeţea; iar a face bine celor ce ne fac rău, ne agoniseşte pacea. (Maxim Mărturisitorul)

ˇ Trei sunt stările morale mai generale ale monahilor: cea dintâi constă în a nu păcătui cu lucrarea, a doua, în a nu lăsa să zăbovească în suflet gândurile pătimaşe, şi a treia, în a privi cu mintea fără patimă chipurile femeilor şi a celor ce ne supără. (Maxim Mărturisitorul)

Dacă ţi s-a întâmplat să te tulburi, sau să aluneci într-o cădere şi să te abaţi de la ce se cuvine, trebuie să te împaci repede cu cel ce te-a supărat sau şi cu cel supărat pe tine şi să te pocăieşti din suflet şi să plângi şi să verşi lacrimi şi să te mustri pe tine însuţi. Şi aşa, să agoniseşti luarea aminte pentru viitor şi să te întăreşti cu înţelepciune precum învaţă Domnul Iisus:

ˇ De aduci darul tău la altar şi acolo îţi aduci aminte că fratele tău are ceva împotriva ta, lasă acolo darul tău înaintea altarului şi mergi de te împacă cu fratele tău şi apoi venind adu darul tău. (Matei 5, 23-24)

ˇ Toată amărăciunea, iuţimea, mâfia şi strigarea împreună cu toată răutatea, să înceteze între voi. Faceţi-vă unii altora buni, îndurători, dăruindu-vă unii altora precum şi Dumnezeu în Hristos s-a dăruit nouă. (Efeseni 4, 31-32)

ˇ Mâniaţi-vă şi nu păcătuiţi; soarele să nu apună peste mânia voastră. (Efeseni 4, 25)

ˇ Nu vă faceţi voi înşivă dreptate, iubiţilor, ci lăsaţi loc mâniei lui Dumnezeu. (Romani 12, 29)

ˇ Nu te lăsa biruit de rău, ci biruieşte răul cu binele. (Romani 12, 21)

Despre alunecare şi pocăinţă

ˇ Să nu ne întristăm când alunecăm în greşeală, ci când stăruim în ea. Căci alunecarea se întâmplă uneori chiar şi celor desăvârşiţi, dar stăruirea în ea este moarte deplină. Întristarea cu care ne întristăm pentru alunecările noastre ni se socoteşte în locul unei lucrări curate din har. Dar cel ce alunecă a doua oară în nădejdea că se va pocăi, se poartă cu Dumnezeu cu viclenie. Acestuia îi vine moartea pe neştiute şi nu apucă timpul în care-şi pune nădejdea să împlinească faptele virtuţii. (Isaac Sirul)

ˇ Trebuie să cunoaştem în tot ceasul că în cele douăzeci şi patru de ore ale nopţii şi ale zilei, avem nevoie de pocăinţă, iar înţelesul numelui de pocăinţă acesta este: cerere întinsă în tot ceasul, rugăciune plină de zdrobire pentru iertarea celor trecute, care să ne apropie de Dumnezeu; şi întristare care să ne păzească în cele viitoare.

ˇ Pocăinţa s-a dat oamenilor ca har după har, căci pocăinţa este o doua naştere, naştere din Dumnezeu şi după arvuna primită din credinţă primind darul Lui prin pocăinţă. pocăinţa este uşa milei, ce se deschide celor ce o caută cu dinadinsul. Prin această uşă intrăm la mila dumnezeiască şi fără această intrare nu vom afla milă.

De-abia prin pocăinţă ne însuşim activ şi adânc lucrarea harului, devenim conştienţi, printr-o simţire dureroasă, de păcătoşenia noastră pe care Dumnezeu ne-a iertat-o şi ne-o iartă continuu; simţim trebuinţa milei Lui faţă de noi şi venirea ei la noi.

„Pentru că toţi au păcătuit, după dumnezeiasca Scriptură, îndreptându-se în dar prin harul Lui‟ (Romani 3, 24). Pocăinţa este harul al doilea şi el se naşte în inimă din credanţă şi din frică, iar frica este toiagul părintesc, care ne călăuzeşte pe noi până ce vom ajunge la raiul duhovnicesc. Şi când vom ajunge acolo, ne lasă şi se depărtează, căci raiul este iubirea lui Dumnezeu, în care se află dulceaţa tuturor fericirilor. (Isaac Sirul)

ˇ Precum nu e cu putinţă a trece marea fără o corabie sau o luntre, aşa nu poate străbate cineva spre iubire fără frică. Marea acoperită de aburi săraţi, aşezată între noi şi raiul gândit cu mintea, o putem trece cu corabia pocăinţei, care are ca vâslaşi frica. Dacă vâslaşii aceştia ai fricii nu cârmuiesc corabia pocăinţei, prin care străbate marea lumii acesteia spre Dumnezeu, ne scufundăm în marea acoperită cu aburi săraţi. (Isaac Sirul)

ˇ Pocăinţa este corabia, frica e cârmaciul ei, iubirea e limanul dumnezeiesc. Frica ne aşează deci în corabia pocăinţei şi ne trece peste marea vieţii acoperită cu aburi săraţi spre limanul dumnezeiesc, care este iubirea, călăuzindu-ne spre Cel spre care străbat toţi cei ce se ostenesc şi sunt împovăraţi (Matei 11, 28), prin pocăinţă. Căci când ajungem la iubire, am ajuns la Dumnezeu şi drumul nostru s-a sfârşit şi am străbătut la ostrovul care e dincolo de lume, unde e Tatăl, Fiul şi Sfântul Duh. (Isaac Sirul)

Despre plânsul cel după Dumnezeu, zice Mântuitorul: „Fericiţi cei ce plâng, că aceia se vor mângâia‟ (Matei 5, 4), şi despre lacrimi, acelaşi cuvios Isaac scrie:

ˇ Lacrimile ce însoţesc rugăciunea sunt semnul milei lui Dumnezeu, de care s-a învrednicit sufletul în pocăinţă şi ale faptului că a fost primit şi a început să intre prin lacrimi în câmpul curăţiei. Căci de nu se vor depărta gândurile de la cele trecătoare şi nu se vor arunca de la ele nădejdea în lume şi nu se va mişca în ele dispreţuirea de sine şi nu vor începe să pregătească merindea cea bună pentru ieşirea sufletului şi nu vor începe să se mişte în suflet gândurile la cele ce sunt acolo, ochii nu vor putea să lăcrimeze. Căci lacrimile izvorăsc din cugetarea curată şi neîmprăştiată, din meditarea îndelungată, neîfcetată şi neabătută, din amintirea oricărui păcat subţire ce s-a ivit în minte şi întristează inima cu amintirea lui. Din acestea se înmulţesc lacrimile şi sporesc tot mai mult. (Isaac Sirul)

Lacrimile sunt semnul pocăinţei adânci a omului, dar şi al mângâierii ce o simte că Dumnezeu se milostiveşte de pocăinţa lui şi-l iartă. În general omul nu poate plânge de la sine, decât de ciuda nesocotirilor, a jignirilor, nenorocirilor, sau a unor împrejurări favorabile, deci din motive de egoism. Dar plânsul mângâietor se naşte în el din mila sinceră a altuia pentru el; cu atât mai mult din mila lui Dumnezeu.

În starea de pocăinţă prelungită a sufletului se iveşte în minte amintirea celor mai subţiri păcate şi a gândurilor de păcate, la care altădată nu ne-am gândit. Pânza ce se aşează peste conştiinţa noastră sumară de fiecare zi şi peste trecutul nostru adunat în noi şi ţinut într-o stare de inconştienţă, devine tot mai transparentă şi vedem tot mai clar în această cămară toate firele de murdărie ce s-au adunat. Pe lângă aceasta, chiar în vremea pocăinţei pot apărea în noi gânduri subţiri de păcat: de mândrie, de mulţumire că ne pocăim, de ţinere la ceva din lume, de slăbire a gândului la Dumnezeu. Pocăinţa este astfel o luptă prin care ne surprindem cele mai mici amănunte impure din noi, puterea cea mai mare de introspecţie, pentru că este susţinută de emoţia fricii de judecata lui Dumnezeu şi a iubirii de Dumnezeu.

Iar Scărarul zice:

ˇ Precum focul topeşte trestia, aşa lacrima curăţă toată pata văzută şi gândită.

ˇ Să ne străduim pentru lacrimile curate şi neviclene, gândind la moartea noastră, căci nu este în acestea înşelare sau părere de sine, ci mai degrabă curăţire şi înaintare în iubirea de Dumnezeu şi spălare de păcate şi nepătimire.

ˇ Nu crede izvoarelor tale (de lacrimi) înainte de curăţirea desăvârşită; căci nu are credinţă vinul trecut de curând din teascuri în butoaie.

ˇ Lacrimile din frica de Dumnezeu, au în ele înseşi paza lor de păcat, dar cele ale iubirii înainte de iubirea desăvârşită, poate sunt uşor de furat din fii, dacă focul pomenirii neîncetate a lui Dumnezeu nu arde puternic în inimă în vremea lucrării lor. Şi e lucru de mirare, cum lacrima cea mai smerită e cea mai sigură la vremea ei.

Lacrimile din frica de Dumnezeu nu sunt atât de vrednice de laudă, ca cele din iubirea faţă de El. dar cele din urmă pot fi furate mai uşor decât cele dintâi, până când iubirea nu e desăvârşită. În acest sens, lacrimile mai puţin vrednice de laudă, din frică, sunt mai sigure decât cele vrednice de laudă iubirii. Iubirea e un lucru înalt şi de aceea nu poate fi dobândită atât de repede în deplinătatea ei. Să nu ne socotim de aceea ajunşi la starea de iubire prea repede, ci să ne socotim mai degrabă cât mai mult în starea celor ce au motive de frică din pricina necurăţirii depline de păcate.

ˇ Lacrima pentru moarte naşte frica; iar când frica naşte lipsa de frică, se arată bucuria. Când bucuria ajunge necuprinsă, răsare floarea cuvioasei iubiri.

Despre ocărârea de sine, zice marele Antonie: Aceasta este marea lucrare a omului, să ţină greşeala lui asupra sa înaintea lui Dumnezeu şi să aştepte ispita până la răsuflarea din urmă, iar alt sfânt părinte, fiind întrebat ce a aflat mai de preţ din toate virtuţile, a răspuns: Să te ocărăşti pe tine însuţi în toate. Acest lucru lăudându-l şi cel ce întrebase, a zis: Cu adevărat, altă cale afară de asta nu este!

A ţine greşeala pe umerii săi în faţa lui Dumnezeu, este a o mărturisi continuu şi a nu înceta niciodată a se pocăi pentru ea. E contrar la ceea ce a făcut Adam, căutând să se ascundă şi să pună vina pentru greşeala sa pe Eva. De greşeală nu scapă omul prin sine, ascunzând-o, ci atrăgând mila lui Dumnezeu asupra sa, prin mărturisirea păcatului. Ascunderea e un vicleşug, deci un adaos de păcat. Şi ea de fapt nu reuşeşte să ascundă păcatul, ci îl face şi mai transparent prin viclenie.

Dar a zis şi avva Pimen: Toate virtuţile au intrat în lumea aceasta cu suspin; scoate o virtute şi fără ea cu greu va sta omul. Care este aceasta?, l-au întrebat unii, iar el a răspuns: Ca omul să se ocărască pururi pe sine însuşi, căci cel ce se ocărăşte pe sine, orice i s-ar întâmpla, fie pagubă, fie necinstire, fie orice necaz, se socoteşte de mai înainte vrednic de ea şi niciodată nu se tulbură.

Despre luarea aminte şi paza cea înţeleaptă.

Despre aceasta spune Apostolul: „Vedeţi cum umblaţi cu grijă, nu ca nişte neînţelepţi, ci ca nişte înţelepţi, răscumpărând vremea, că zilele sunt rele‟. (Efeseni 5, 16).

Sfântul Isaac scrie: O, înţelepciune, cât de minunată eşti şi cum vezi de mai înainte toate, de departe! Fericit cel ce te-a aflat pe tine. Acela s-a eliberat de nepăsarea tinereţii. Dacă cineva cumpără cu un preţ, sau cu o grijă mică doctoria de patimi mari, bine face, căci aceasta este adevărata filozofie, ca cineva, şi în cele mai mici ce se fac de către el, să vegheze pururi. Acela şi-adună sieşi odihnă mare, şi nu adoarme, ca să nu i se întâmple prea potrivnic, ci taie pricinile dinainte de vreme. El suferă pentru lucrurile mici o durere mică, înlăturând prin ea pe cea mare şi luându-i înainte. De aceea, zice înţeleptul: „Fă-te veghetor şi treaz pentru viaţa ta, căci somnul cugetării este o rudenie şi un chip al morţii adevărate‟.

Acest text scoate în relief însuşirea înţelepciunii de a fi o asigurare a unui bun viitor şi de a avea în felul acesta un caracter profetic. Omul înţelept ştie viitorul semenului bun şi rău, cum nu ştie cel neînţelept, care se mişcă spre viitor ca un orb.

Celui ce e greoi în cele mici ale lui, nu-l crede că va fi cum se cuvine în cele mari. (Vasile cel Mare)

Despre ispită şi retragerea lui Dumnezeu pentru îndreptare.

Ispita e, fie din îngăduinţa sau din retragerea lui Dumnezeu pentru îndreptarea noastră, fie din părăsirea din partea lui Dumnezeu care se întoarce de la cineva. Pentru ce? Ca mintea să nu se mândrească pentru binele ce l-a aflat, ci, războită şi certată, să sporească pururi în smerenie. Aceasta este singura prin care nu numai că-i biruie pe cei ce o războiesc cu mândrie, ci se şi învredniceşte de daruri necontenit mai mari, înaintând pe cât e cu putinţă firii omeneşti, măcar că e legată cu lanţuri de nedesfăcut şi apăsată de povara trupului, spre desăvârşirea şi nepătimirea cea după Hristos.

Sfântul Diadoh spune despre aceasta:

ˇ Domnul însuşi zice că satana a căzut ca un fulger din ceruri, ca să nu privească cel cu chip desfigurat la locaşurile sfinţilor îngeri.

Cel fără chip, cel desfigurat, cel cu chip urât. Nici satana ca creatură nu poate lepăda chipul ce i s-a dat de Dumnezeu, dar acest chip e strâmbat, desfigurat, purtând în el trăsăturile vicleniei, sau al multor feluri de păcate. Acest chip desfigurat arată în acelaşi timp cum trebuia să fie cel desfigurat şi ce a ajuns prin răutate. E ceva înspăimântător şi totodată demn de milă în el. satana a rămas spirit înţelegător şi înzestrat cu raţiune, dar ce perversă e inteligenţa lui şi ce sucită-i este raţiunea!

Cum deci, cel ce nu se învredniceşte de părtăşie cu slujitorii cei buni, poate avea ca locaş comun cu Dumnezeu mintea omenească? Ei vor zice că aceasta se întâmplă prin îngăduirea (retragerea) dumnezeiască, şi mai mult nimic nu vor zice. Dar retragerea pentru îndreptare nu lipseşte nicidecum sufletul de lumina dumnezeiască, ci, de multe ori harul numai îşi ascunde minţii prezenţa lui, ca să împingă sufletul, prin amărăciunea pricinuită de demoni, să ceară cu toată frica şi cu multă smerenie ajutor de la Dumnezeu, cunoscând treptat-treptat, răutatea duşmanului său. E la fel cu o mamă care-şi depărtează puţin de la piept pruncul care nu respectă rânduielile alăptatului, pentru ca speriat de feţele străine sau ameninţătoare ale unor oameni sau animale din jur, să se întoarcă cu multă frică şi cu lacrimi la sânul mamei. Iar retragerea lui Dumnezeu din motiv de întoarcere la om, predă, oarecum legat demonilor sufletul care nu voieşte să-L aibă pe Dumnezeu. Dar noi nu suntem fiii respingerii (pierzării, Evrei 10, 39), să ne ferească Dumnezeu, ci credem că suntem prunci adevăraţi ai harului lui Dumnezeu, alăptaţi prin mici retrageri şi dese mângâieri de la El, pentru ca, prin bunătatea lui Dumnezeu, să ajungem la bărbatul desăvârşit, la măsura vârstei lui Hristos. (Diadoh al Foticeii)

ˇ Retragerea spre îndreptare aduce întristare multă, smerenie şi o deznădejde măsurată sufletului, ca partea lui iubitoare de slavă şi de dorinţa de a se impune altora să vină, după cuviinţă, la smerenie. Ea aduce, deci, îndată, inimii frica lui Dumnezeu, lacrimi de mărturisire şi dorinţă de multă tăcere.

Acestea sunt roadele pozitive ale retragerii pedagogice, sau ale ascunderii prezenţei lui Dumnezeu, fără plecarea din suflet. Unde nu sunt aceste roade, Dumnezeu a părăsit sufletul pentru că acesta s-a întors de la El. mântuirea nu e adusă de un Dumnezeu prezent, dar nelucrător; nu e adusă în chip magic, fără ca El să-şi arate puterea transformatoare asupra omului în faptele şi simţirile lui de om nou. Astfel retragerea pedagogică a lui Dumnezeu e numai într-un anumit sens retragere; în alt sens, Dumnezeu rămâne prezent şi chiar lucrător, dar lucrarea Lui se arată în altfel de roade: în frica de osândă, în întristarea pentru păcate, în pocăinţă. Dumnezeu se vede prin ele ca un factor ascuns, dar eficient. Sufletul îl simte pe de o parte prezent, pe de alta retras, din nemulţumire pentru păcatele lui şi conducându-l prin aceste alte stări şi simţiri spre mântuire.

Retragerea pricinuită de întoarcerea lui Dumnezeu de la suflet, îngăduie ca sufletul să se umple de deznădejde, de necredinţă, de mânie şi de îngâmfare. Trebuie să avem deci experienţa ambelor retrageri ale lui Dumnezeu şi să ne apropiem de El potrivit cu felul fiecăreia. În cazul celei dintâi suntem datori să aducem mulţumire lui Dumnezeu ca Celui ce a pedepsit mândria cunoştinţei noastre cu retragerea spre mângâiere, pentru ca să ne înveţe, ca un Părinte bun, deosebirea între virtute şi păcat. În cazul celei de a doua, trebuie să-I aducem mărturisirea neîncetată a păcatelor, lacrimi nelipsite şi o retragere şi mai mare de la cele rele pentru ca, astfel, prin sporirea ostenelilor, să putem îndupleca pe Dumnezeu să caute, ca mai înainte, la inimile noastre.

Trebuie ştiut însă, că atunci când începe lupta între suflet şi satana printr-o ciocnire esenţială, din îngăduinţa lui Dumnezeu, spre îndreptare, harul se ascunde, cum am spus mai înainte, dar ajută în chip neştiut sufletul, ca să arate vrăjmaşilor lui că biruinţa este numai a sufletului. (Diadoh al Foticeii)

ˇ Sfântul Isaac Sirul zice: Nu e cu putinţă omului să se înţelepţească fără ispitele din îngăduinţă (prin îngăduirea lor de către Dumnezeu) în războaiele duhovniceşti şi să cunoască pe Purtătorul lui de grijă, să simtă pe Dumnezeu şi să se întărească în credinţa în El în chip ascuns, decât prin puterea experienţei pe care a primit-o. Căci, când harul vede că a început în cugetarea lui puţin părerea de sine şi a început să gândească lucru mare despre el, îndată îngăduie să se întărească ispitele împotriva lui, până ce va cunoaşte omul slăbiciunea sa şi va alerga la Dumnezeu, prinzându-se de El întru smerenie. Prin acestea ajunge omul la măsura bărbatului desăvârşit prin credinţă şi nădejde în Fiul lui Dumnezeu, şi se înalţă la iubire. Căci iubirea lui Dumnezeu faţă de om se face cunoscută ca minunată când se arată în mijlocul împrejurărilor care-i întrerup nădejdea. Atunci îi arată Dumnezeu puterea Lui, în izbăvirea ce i-o dă omului de la El. Căci niciodată nu cunoaşte omul puterea lui Dumnezeu când se află în odihnă şi este în largul său! Şi niciodată nu şi-a arătat Dumnezeu lucrarea Lui în chip simţit decât în ţara liniştii, în pustiu şi în locuri lipsite de tulburarea pricinuită de împreuna vieţuire cu oamenii. (Isaac Sirul)

Înaintarea la măsura vârstei duhovniceşti a lui Hristos, nu se face pe un drum neted, într-o continuă seninătate şi bucurie, ci prin grele şi dramatice lupte.

Numai în situaţii în care omul nu mai are nădejde la nimic, în aşa zisele „situaţii limită‟ cum le spune Karl Jaspers, dar totuşi nu renunţă cu totul la nădejdea într-o minune a lui Dumnezeu, dacă această minune se produce, Dumnezeu îşi arată omului limpede puterea Lui. Astfel o poate confunda cu vreo putere a naturii, destoiniciei omeneşti. Când eşti sănătos nu simţi atât de uşor darul lui Dumnezeu, ca atunci când, bolnav fiind, recapeţi sănătatea după ce aproape că nu mai nădăjduiai aceasta.

Marile minuni sau arătări ale puterii mai presus de fire a lui Dumnezeu se arată în locurile unde se liniştesc si`aştrii. Dar există şi o „ţară‟ interioară a liniştii, pe care o găsesc unii credincioşi mai ales în clipele „situaţiilor limită‟, când îşi pun ultima nădejde în Dumnezeu. Atunci ei s-au despărţit spiritual de toţi şi de toate, căci i-a văzut şi le-a văzut fără putere. Atunci nu se mai ştiu decât faţă în faţă cu Dumnezeu, într-o stare, care, deşi e de mare tensiune, e în acelaşi timp de mare „linişte‟, căci nimic nu-i mai interesează, nimic nu-i mai tulbură. Atunci omul este întreg numai nădejde îndreptată spre Dumnezeu şi se lasă cu totul în voia Lui. Şi chiar dacă nu s-ar produce minunea pe care o cere, el se lasă totuşi în seama lui Dumnezeu: Facă Dumnezeu ce va vrea! Orice va fi, simt că aceea va fi voia Lui.

ˇ Despre acestea zice Marele Vasile: Cel ce s-a făcut iubitor al lui Dumnezeu îşi doreşte să aibă, fie cât de puţin, nepătimirea Lui şi pofteşte să guste din sfinţenia Lui duhovnicească, din liniştea, din netulburarea şi blândeţea Lui, din bucuria şi veselia ce se nasc din acestea, să se străduiască să-şi depărteze gândurile de la toată patima materială care-i tulbură sufletul; să privească cu ochii curat, neumbrit, la cele dumnezeieşti şi să se facă locaş nesăturat al luminii de acolo. Deprinzându-şi sufletul cu o astfel de stare, se face, pe măsura asemănării dobândite, familiar lui Dumnezeu, iubitor şi atotdoritor al Lui şi, ca unul ce a purtat o luptă grea şi a ieşit din amestecarea cu materia, poate vorbi cu Dumnezeu cu o cugetare curată şi despărţită de orice amestec cu patimile trupeşti. (Vasile cel Mare)

ˇ Despre nepătimirea omenească, Sfântul Isaac scrie aşa: Nepătimirea nu înseamnă a nu mai simţi patimile, ci a nu le mai primi, căci din multe şi felurite virtuţi pe cate le-au dobândit unii, arătate şi ascunse, au slăbit patimile în ei şi ele nu mai pot să se răscoale uşor împotriva sufletului.

Voinţa e factorul de acceptare a patimilor, factorul care le face personale. Până nu sunt acceptate de voinţă, ele se pot mişca în persoană, sau în jurul interior care înconjoară nucleul persoanei, dar nu au devenit ale persoanei. Nu este însă bine ca acestea să zăbovească prea mult în persoană, la uşa voinţei căci uşa poate ceda când este forţată prea mult. Împotriva lor trebuie întărite virtuţile, ca nişte soldaţi care ies la respingerea patimilor.

Şi cugetarea nu mai are nevoie să ia aminte la ele, pentru că tot timpul este plină de înţelesurile dumnezeieşti din cercetarea şi ocuparea cu cele mai bune moduri de purtare, care se mişcă în minte prin atenţia faţă de ele. Dar când patimile încep să se mişte şi să se tulbure, cugetarea e răpită deodată din vecinătatea lor, băgând de seamă ceva ce a apărut în minte; deci patimile rămân în ea nelucrătoare. (Isaac Sirul)

ˇ Aşa a spus Fericitul Marcu: Mintea împlinind, prin harul lui Dumnezeu, faptele virtuţilor şi apropiindu-se de cunoştinţă, puţin mai simte din partea răului şi a pornirii neraţionale din suflet. Căci cunoştinţa ei o răpeşte la înălţime şi o înstrăinează de toate cele din lume.

Se descrie un proces foarte fin din minte. Cugetarea ca funcţie a minţii nu cugetă la patimi până ce acestea nu se mişcă cu tulburare în suflet. Când acestea se tulbură în suflet atenţia cugetării este atrasă de ele sau de chipul ispititor, pe care ele l-au proiectat în minte. Atunci mintea, care se ocupă de mai înainte cu cugetări curate, se scufundă şi mai mult în acestea şi patimile rămân fără putere de înrâurire asupra ei, căci cugetările acelea sunt atât de înalte şi de sublime, că o fac insensibilă faţă de toate ispitele ce i le oferă patimile.

Astfel, pentru limpezimea, subţirimea, sprinteneala înălţării şi ascuţimea minţii şi pentru nevoinţa lor, mintea se curăţă şi mai mult şi se dovedeşte străvezie pentru lumină, pentru faptul că trupul lor s-a uscat prin ocuparea cu liniştea şi cu îndelunga petrecere în ea.

Există o strânsă legătură între transparenţa minţii pentru lumina de sus şi între transparenţa trupului, dobândită prin înfrânare, prin lepădarea grosimii şi grăsimii. Trupul uşurează transparenţa duhului nu numai spre cei din afară, ci şi spre cele dumnezeieşti. Printr-un trup subţire, sufletul iradiază uşor şi spre cei din afară, dar se face deschis şi înţelesurilor înalte, dumnezeieşti; sau prin transparenţa lui se simte mai uşor Dumnezeu. Căci grosimea stă grea şi opacă peste minte şi în relaţia ei cu cei din afară şi cu Dumnezeu. Îngreunează înţelegerea şi comunicarea în amândouă direcţiile. De altfel o minte care nu e străvezie pentru cele dumnezeieşti, nu are de comunicat un conţinut duhovnicesc experiat nici celor de afară.

Pentru aceasta, vederea aflătoare în ei pune stăpânire uşor şi repede pe fiecare şi-i călăuzeşte spre lucruri minunate legate de ea şi prin aceasta, mult se vor îmbogăţi în vederile lor şi cugetarea lor niciodată nu va fi lipsită de conţinutul cunoaşterii; şi nu vor fi niciodată în afară de acelea pe care roada Duhului le sădeşte în ei. Iar prin obişnuinţa de mulţi ani se vor şterge din inima lor amintirile care mişcă patimile în sufletul lor şi tăria stăpânirii diavolului. Căci atunci când sufletul nu se târguieşte cu patimile şi nu se însoţeşte cu gândurile ce pornesc din ele, pentru că este stăpânit neîncetat de altă preocupare, tăria unghiilor patimilor nu se poate prinde de simţirea lui în cei duhovniceşti. (Marcu Ascetul)

ˇ Iar Sfântul Diadoh zice: Nepătimirea este a nu fi războiţi de demoni, căci pentru aceasta ar trebui, după Apostol, să ieşim din lume, ci, fiind războiţi de ei, să rămânem nebiruiţi. Căci războinicii purtători de platoşe, deşi sunt ţinta săgeţilor vrăjmaşilor şi aud zgomotul săgeţilor primite, ba şi văd aproape toate săgeţile trimise împotriva lor, nu sunt răniţi, datorită tăriei veşmintelor ostăşeşti; căci, fiind apăraţi de platoşe, cu toate că sunt loviţi, rămân teferi. Iar noi, prin toată armătura luminii şi prin coiful mântuirii, înarmaţi cu toate virtuţile, înfrângem cetele întunecate ale demonilor (Efeseni 6, 11, 17). Căci curăţia vine nu numai din nesăvârşirea celor rele, ci şi din biruirea deplină a celor rele prin împlinirea celor bune. (Diadoh al Foticeii)

ˇ Iar Sfântul Maxim cunoaşte o împătrită nepătimire, zicând:

1. Prima nepătimire numesc mişcarea spre un păcat al trupului, neîmplinită cu lucrarea;

2. Respingerea desăvârşită a gândurilor pătimaşe din suflet prin care se veştejeşte mişcarea patimilor din prima nepătimire;

3. desăvârşita nemişcare a poftei spre patimi, datorită căreia se produce şi a doua nepătimire ce constă în curăţia gândurilor;

4. desăvârşita lepădare a tuturor închipuirilor sensibile din cugetare, din care ia naştere a treia, prin faptul că nu are închipuirile celor sensibile ca principii care să producă în ea chipurile patimilor.

ˇ Nepătimirea este starea paşnică a sufletului datorită căreia e greu de mişcat spre păcat. (Maxim Mărturisitorul)

Nepătimirea desăvârşită, sau a patra, este lipsa chipurilor sensibile din cugetare. Lipsind acestea, pofta de care se eliberează nepătimirea a treia, nu are putinţa să dea chipuri, lipsesc şi gândurile pătimaşe din a doua nepătimire. Lipsind aceste gânduri nu se înfăptuieşte nici păcatul cu fapta, ceea ce constituie prima nepătimire. În definitiv şi nepătimirea se reduce, în cea mai ultimă esenţă a ei, la golirea minţii de chipurile sensibile, ca şi cunoaşterea cea mai înaltă, directă a lui Dumnezeu Cel lipsit de margini. astfel nepătimirea şi cunoaşterea cea mai înaltă, directă a lui Dumnezeu coincid. Dar există şi o nepătimire care priveşte la lucruri, la oameni şi la chipurile lor fără poftă, fără patimă. Dar ea e mai fragilă, mai nesigură, ea e nepătimirea a treia, deci a doua după cea mai înaltă. De aici urmează şi contrariul: patimile încep de la simţuri, ca să urce prin chipuri până la minte, de unde coboară la fapte prin trup ca patimi formate.

Înclinarea spre patimă, plăcerea patimii, primirea ei şi nepătimirea.

ˇ Spune Sfântul Ilie Edicul: Înclinarea spre patimă e materia rea a trupului; plăcerea de patimă e materia rea a sufletului; primirea patimii este materia rea a minţii. Organul celei dintâi e pipăitul; organul celeilalte sunt celelalte simţuri; iar a celei din urmă, dispoziţia contrară. (Ilie Edicul)

Trupul înclină spre patimă; aceasta e un conţinut al mişcării lui. Înclinarea aceasta îl mână spre pipăitul celor dorite. Sufletul are plăcere de patimă; aceasta e conţinutul mişcărilor lui până ce nu e liber de patimi. Pornirea spre patimă a luat prin suflet un caracter mai conştient . sufletul tinde spre împlinirea plăcerii pătimaşe prin alte simţuri mai conştiente (văz, auz etc.). Mintea e cea care se hotărăşte să accepte patima, şi o face aceasta cu o anumită libertate. Organul prin care lucrează ea este o dispoziţie contrară binelui sau lui Dumnezeu. Sunt descrise aici trei faze în dezvoltarea patimilor.

ˇ Cel ce are plăcerea de patimă este aproape de cel ce înclină spre patimă; iar cel ce primeşte patima e aproape de cel ce are plăcere de patimă. Dar e departe de amândoi cel nepătimitor (despătimit, nepătimaş). (Ilie Edicul)

ˇ Împătimit este cel ce are pornirea spre păcat mai tare ca raţiunea, chiar dacă nu păcătuieşte deocamdată. Plăcerea de patimă o are cel ce are lucrarea păcatului mai slabă decât raţiunea, chiar dacă o suferă în afară. Primitor de patimă este cel care e mai mult liber decât rob al mijloacelor (păcatului), iar nepătimaş e cel ce nu primeşte nimic din felurimea acestora. (Ilie Edicul)

ˇ Înclinarea spre patimă se înlătură din suflet prin post şi rugăciune; plăcerea de patimă, prin priveghere şi tăcere; primirea patimii se înlătură prin liniştire şi luare aminte. Iar nepătimirea se naşte din pomenirea lui Dumnezeu. (Ilie Edicul)

Împătimirea trupului se vindecă prin virtuţile principale ale trupului; înfrânarea şi rugăciunea, ca act de voinţă exercitat asupra trupului se vindecă prin virtuţile principale ale trupului şi ca act de chemare a lui Dumnezeu, care opreşte şi trupul de la fapte pătimaşe; plăcerea de patimi, prin priveghere şi tăcere, ca acte de voinţă exercitate asupra sufletului; primirea patimii, prin liniştire şi luare aminte, ca acte de voinţă exercitate asupra cugetării. Nepătimirea se naşte din pomenirea lui Dumnezeu, care dă minţii un conţinut fără chip şi o ţine atârnată de frumuseţea Lui şi de înţelesul Lui nesfârşit.

Despre credinţă, nădejde şi dragoste

Începutul, mijlocul şi sfârşitul, iar, de voieşti să spui, şi dăruitoarele şi călăuzitoarele tuturor bunătăţilor (virtuţilor) sunt credinţa, nădejdea şi dragostea, această întreită frânghie ţesută de Dumnezeu; şi mai mult decât toată dragostea, pentru că „Dumnezeu este iubire‟ (I Ioan 4, 8). De aceea, nu e drept să nu împlinim lipsa lucrării de faţă şi prin aceasta. Mai bine zis, după Sfântul Isaac Sirul, desăvârşirea multor roade ale Duhului o primeşte cineva atunci când se învredniceşte de iubirea desăvârşită.

Desăvârşirea constă în iubire: ea e cea mai înaltă dintre virtuţi, şi întrucât la a se ajunge de obicei trecând prin toate virtuţile, ea e şi o culminare a fiecărei virtuţi, dar în armonie cu toate celelalte. Nu poate avea cineva iubire desăvârşită, dacă e lacom, îngâmfat, leneş, fără răbdare şi fără smerenie. Toate virtuţile duse la culme în sinteză, înseamnă iubire, sau sunt însufleţite de iubire.

ˇ Scrie Sfântul Ioan Scărarul: După cele spuse înainte, rămân acestea trei: legătura care strânge şi ţine toate  credinţa, nădejdea şi dragostea (I Corinteni 13, 13), căci „Dumnezeu e iubire‟ (I Ioan 4, 8). De aceea, eu văd pe prima ca rază, pe a doua ca lumină, iar pe a treia ca cerc. Dar toate sunt o unică lumină şi strălucire. Căci cea dintâi toate le poate face şi zidi; a doua îmbrăţişează mila lui Dumnezeu şi nu ne face de ruşine, iar cea de-a treia niciodată nu cade, nici nu încetează de a vedea (contempla), nici nu lasă pe cel hrănit de ea să se liniştească de nebunia ei. (Ioan Scărarul)

Prin credinţă putem toate; ea este tărie în lucrare. Prin nădejde îmbrăţişăm cu vederea mila nesfârşită a lui Dumnezeu, cu toate puterile ei; nădejdea niciodată nu ne face de ruşine în faţa altora, pentru că am avut-o; căci chiar dacă nu ni se împlineşte ceva din ce am nădăjduit, se împlineşte altceva; dacă nu ni s-a împlinit azi, nădăjduim că ni se va împlini mâine şi până la urmă ni se împlinesc toate în viaţa veşnică; atunci vom vedea cu siguranţă că n-am rămas de ruşine.

Iubirea nu se isprăveşte niciodată de a se adânci privind în taina indefinită a semenului pe care-l iubeşte, sau în taina infinită a lui Dumnezeu. Cel ce iubeşte pe cineva, uitând de toate şi trecând peste toate, pare nebun celorlalţi. Dar el a găsit în acela comoara de preţ nesfârşit, pe care ceilalţi nu o văd. Au fost şi sunt atâţia nebuni pentru Hristos în stare să jertfească toate pentru El, până şi viaţa pământească, din siguranţă că o vor dobândi pe planul veşniciei. Cel iubit e mai de preţ decât însăşi sinea proprie.

ˇ Cuvântul despre iubire este cunoscut îngerilor; şi lor, pe temeiul lucrării iluminării, Dumnezeu le este iubire. Dar cel ce voieşte să definească acest cuvânt, e ca un orb care numără nisipul mării. Iubirea, după calitate, este asemănarea cu Dumnezeu, pe cât e cu putinţă muritorilor; după lucrare, este o beţie a sufletului, iar după însuşire este izvorul credinţei, adâncul fără fund al îndelungii răbdări, marea smereniei.

Precum iubirea poate fi socotită nebunie, aşa poate fi socotită şi beţie. Prin beţie se pune în relief mai mult entuziasmul ei. Ea vede pe cel iubit atât de frumos, că toate celelalte sunt nimic faţă de acela. E aşa cum vede cel beat realitatea, altfel decât ceilalţi. Dar ea e beţie trează (Grigorie de Nisa), pentru că cel ce iubeşte e singurul care vede pe cel iubit aşa cum este de fapt şi îl poate face să fie aşa.

Iubirea este, în chip principal, lepădarea a toată gândirea potrivnică, dacă „iubirea nu socoteşte răul‟. Iubirea, nepătimirea şi înfierea se deosebesc numai după numiri: precum lumina, focul şi flacăra sunt adunate într-o singură lucrare, aşa gândeşte şi despre acestea. (Ioan Scărarul)

ˇ Iar Sfântul Diadoh spune: Socoteşte frate că fiecărei vederi duhovniceşti îi premerge credinţa, nădejdea şi dragostea, dar mai mult dragostea. Cele dintâi învaţă să se dispreţuiască toate bunurile văzute, dar iubirea uneşte sufletul însuşi cu virtuţile lui Dumnezeu, adulmecând printr-o simţire a minţii pe nevăzutul Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)

ˇ Alta este dragostea naturală a sufletului şi alta cea care se adaugă ei de la Sfântul Duh. Cea dintâi se mişcă din voinţa noastră, cea de-a doua aprinde atât de mult sufletul spre dragostea lui Dumnezeu, încât toate părţile sufletului nostru se lipesc de negrăita bunătate a dorului de Dumnezeu, într-o nesfârşită simplitate a simţirii.

Numai simplitatea este nesfârşită, pentru că cuprinde în ea totul, în mod concentrat. Simplitatea simţirii e cea mai intensă simţire, pentru că nu se împarte în simţiri diferenţiate şi micşorate. Toate părţile sufletului sunt străbătute de o singură simţire, dar de tărie nesfârşită, a dorului după frumuseţea lui Dumnezeu. Simplitatea e concentrarea într-o unitate a tuturor puterilor şi simţurilor sufletului, care au, prin Dumnezeu, o adâncime şi o bogăţie nesfârşită.

Mintea ajunsă atunci ca una care a zămislit din lumina duhovnicească a harului, s-a făcut izvor de iubire şi de bucurie. (Diadoh al Foticeii)

ˇ Sfântul Isaac spune la rândul lui: Iubirea ce se iveşte din niscai lucruri e ca o candelă mică, hrănită de untdelemn şi astfel e şi lumina ei; sau ca un pârâu care se hrăneşte din ploaie şi a cărui curgere se opreşte când conţinutul care-l susţine lipseşte. Dar iubirea care are drept pricină pe Dumnezeu, este ca un izvor a cărui curgere niciodată nu se întrerupe, căci Dumnezeu singur este izvorul ei şi conţinutul ei nesecat. (Isaac Sirul)

ˇ Întrebare: Când se ajunge la desăvârşirea multelor roade ale Duhului? Răspuns: Când se învredniceşte cineva de desăvârşita iubire a lui Dumnezeu. Întrebare: De unde cunoaşte cineva că a ajuns la aceasta? Răspuns: Când se mişcă pomenirea lui Dumnezeu în cugetarea lui, îndată inima lui se mişcă în iubirea Lui şi din ochii lui pornesc lacrimi de îmbelşugare. Căci iubirea are obiceiul să izvorască lacrimi când îşi aminteşte de cei iubiţi. Astfel fiind, niciodată nu încetează din lacrimi, pentru că nu-i lipseşte niciodată conţinutul care să-l aducă pe el la pomenirea lui Dumnezeu. Aşa încât şi în somnul lui se află în convorbire cu Dumnezeu, acesta fiind un obicei al iubirii şi aceasta este desăvârşirea oamenilor în această viaţă a lor. (Isaac Sirul)

Desăvârşirea omului constă astfel în iubirea faţă de Dumnezeu. Iubirea este a inimii şi ea se arată în lacrimi, când este o simţire puternică, nu o convingere teoretică. Dar inima se aprinde de iubire şi se topeşte în lacrimi, când în cugetare se mişcă pomenirea lui Dumnezeu. Deci inima nu lucrează fără cugetare. Se înţelege că numele lui Dumnezeu pomenit mereu în cugetare înduioşează inima la iubire până la lacrimi, deci nici cugetarea la Dumnezeu nu-i o cugetare pur teoretică. Din toate rezultă că Dumnezeu cel pomenit neîncetat, e pomenit astfel pentru că e iubit ca Persoană iubitoare, căci o persoană trezeşte în alta iubirea prin iubirea sa.

ˇ Iubirea lui Dumnezeu este călăuză prin fire şi când vine în cineva fără măsură, face acel suflet să iasă din sine (extatic). De aceea, inima celui ce o simte pe ea nu poate să o încapă şi să rămână cum este, ci, după măsura calităţii şi a iubirii venite în el, vede în el o schimbare neobişnuită. Şi semnele ei simţite sunt acestea: faţa celui ce o are se face ca focul şi-i plină de bucurie, trupul i se încălzeşte, frica şi sfiala se depărtează de la el şi se face ca un ieşit din sine (extatic). Puterea care adună mintea lui pleacă de la el, făcându-se ca un ieşit din minte, moartea ce mai înfricoşătoare o socoteşte bucurie şi niciodată vederea minţii lui nu pătimeşte vreo întrerupere din înţelegerea celor cereşti; celui absent îi vorbeşte ca fiind de faţă, nefiind văzut de cineva.

Tainica legătură dintre suflet şi trup se arată şi în căldura ce cuprinde trupul celui cucerit de o mare iubire. El este ca un ieşit din sine, ca unul ce a uitat de sine; toată atenţia lui e plecată la cel iubit. E ca un ieşit din minţi, dar nu în sens rău, ca să calce bunele rânduieli ale societăţii, ci în sensul bun, fiind în stare să renunţe la tot ce caută omul cuminte în sensul egoist al cuvântului. E în stare să-şi dea viaţa pentru Cel iubit. „Acum nu mai trăiesc eu, ci Hristos trăieşte în mine‟ (Galateni 3, 20). El trăieşte pentru un alt eu, nu pentru eul său. Dacă în omul natural eul ca subiect este identic cu obiectul grijii sale, în omul umplut de iubirea de sus eul ca subiect rămâne, dar eul ca obiect al iubirii sale este altul, este cel iubit de eul lui Hristos. În acelaşi timp se menţine ca eu iubitor; în el nu e o reduplicare egoistă, ci o doime reală: eu ca subiect şi tu ca cel pentru care sunt eu. Aceasta e ieşirea din sine, ieşirea din mintea pentru sine, ridicarea la mintea pentru altul. Cel ce iubeşte nu mai are frică să renunţe la sine şi nici ruşine să se comporte în felul acesta, socotit de alţii nebunie. Dar în faptul că eul ca subiect rămâne, se arată totuşi că iubirea cea mai totală nu înseamnă confundare cu altul în impersonal, ci unitate bipersonală. Tu ai devenit dominant însă în mine prin voia propriului eu, instalându-te în interiorul propriului eu cu un rol major, dar mărind uriaş puterile eului meu care te-a primit.

Cunoaşterea şi vederea lui naturală a dispărut şi nu simte în chip sensibil mişcarea sa, care se mişcă între lucruri; chiar dacă face ceva, nu simte ceea ce face, ca unul ce are mintea ocupată cu vederea unor lucruri care nu sunt de faţă. Şi cugetarea lui se ocupă pururi cu Celălalt.

Cunoaşterea şi vederea celor din jur, mişcarea lui între ele se săvârşeşte fără să fie conştient de ele, atenţia Lui fiind aţintită cu totul la cel iubit, dar nevăzut pentru vederea naturală.

De această beţie duhovnicească au fost plini odinioară Apostolii şi mucenicii: cei dintâi au străbătut stăpâniţi de ea toată lumea, ostenind şi fiind batjocoriţi (I Timotei 4, 10); cei din urmă, suportând tăierea mădularelor, şi-au vărsat sângele lor ca apa; şi suferind chinurile cele mai cumplite, nu s-au descurajat, ci le-au răbdat cu bărbăţie. Şi, fiind înţelepţi, au fost socotiţi ca nişte lipsiţi de minte (II Corinteni 11, 38). Alţii au rătăcit prin pustie, prin munţi, peşteri şi prin văgăunile pământului (Evrei 11, 38), fără aşezare, ei care erau cei mai aşezaţi. La această nebunie învredniceşte-ne şi pe noi Doamne, să ajungem!

Despre Sfânta Împărtăşanie

Nimic nu ajută şi nu contribuie aşa de mult la curăţirea sufletului, la luminarea minţii, la sfinţirea trupului şi la prefacerea amândurora spre o stare mai dumnezeiască şi la nemurire, ba şi la biruirea patimilor şi a demonilor, sau, mai presus de fire, ca împărtăşirea şi cuminecarea continuă, cu inimă şi simţire curată, pe cât este cu putinţă omului, cu preacuratele, nemuritoarele şi de viaţă făcătoarele Taine, cu însuşi cinstitul Trup şi Sânge al Domnului Dumnezeului şi Mântuitorului nostru Iisus. Adeverim aceasta din cuvintele Vieţii înseşi şi ale însuşi Adevărului care zice: „Eu sunt pâinea vieţii‟; „Aceasta este pâinea care se pogoară din cer, ca cel ce mănâncă din ea să nu moară. Eu sunt pâinea cea vie, care s-a pogorât din cer. De va mânca cineva din pâinea aceasta, viu va fi în veac. Şi pâinea care Eu o voi da, trupul Meu este, pe care Eu îl voi da pentru viaţa lumii‟. Şi: „De nu veţi mânca trupul Fiului Omului şi nu veţi bea sângele Lui, nu veţi avea viaţă întru voi. Cel ce mănâncă trupul Meu şi bea sângele Meu, are viaţă veşnică‟, „căci trupul Meu este mâncare adevărată şi sângele Meu este băutură adevărată. Cel ce mănâncă trupul Meu şi bea sângele Meu, rămâne întru Mine şi Eu întru el. precum M-a trimis pe Mine Tatăl Cel viu şi Eu sunt viu prin Tatăl; şi cel ce Mă mănâncă pe Mine, acela va fi viu prin Mine. Aceasta este pâinea care s-a coborât din cer şi cel ce mănâncă pâinea aceasta a Mea, viu va fi în veac‟ (Ioan 6, 53-58).

Purtătorul de Hristos, Pavel, zice acestea: „Fraţilor, eu am primit de la Domnul, ceea ce v-am predat şi vouă, că Domnul Iisus în noaptea în care a fost vândut, a luat pâinea şi binecuvântând-o, a frânt-o spunând: Luaţi, mâncaţi, acesta este trupul Meu care pentru voi se frânge; aceasta s-o faceţi întru pomenirea Mea. Căci de câte ori veţi mânca pâinea aceasta şi veţi bea paharul Domnului cu nevrednicie, vinovat va fi trupului şi sângelui Domnului. Pentru aceea, între voi mulţi sunt neputincioşi şi bolnavi, dintre care mulţi mor. Căci dacă ne-am cerceta pe noi, nu am fi judecaţi, iar fiind judecaţi de Domnul, suntem îndreptaţi, ca să nu fim osândiţi laolaltă cu lumea‟ (I Corinteni 11, 23-33)

ˇ Sfântul Ioan Gură de Aur: De trebuinţă este să învăţăm care este minunea Tainelor, pentru ce s-au dat şi care este folosul lor. Suntem un trup şi mădulare ale trupului Domnului nostru Iisus Hristos şi din oasele Lui (Romani 12, 5; Efeseni 5, 30). Iar cei care au aflat aceasta, să urmeze celor spuse. Deci pentru ca aceasta să nu se înfăptuiască numai prin iubire, ci şi cu lucrul însuşi, să ne unim prin mâncare cu acel trup pe care ni l-a dăruit, voind să ne arate dorul ce-l are către noi.

Nu numai prin iubire ca simţire se susţine comuniunea în biserică, oricât ar accentua unii aceasta, ci şi printr-o putere obiectivă, ontologică, dumnezeiască, ce ne vine prin trupul lui Hristos. Prin aceasta ne prinde chiar şi trupurile în această unire.

Pentru aceasta s-a unit pe Sine cu noi şi ne-a dat trupul Său nouă, ca să ne facem un trup unit cu Capul. Acest lucru este propriu celor ce se iubesc cu tărie, fiind dat de înţeles şi de Iov, vorbind despre casnicii lui, care-l iubeau în chip covârşitor, încât ziceau: „Cine ne va da putinţa să ne săturăm de carnea lui?‟ (Iov 31, 31). De aceea, şi Hristos a făcut acest lucru, ridicându-ne la o prietenie şi mai mare şi arătându-ne dorul Lui către noi, căci nu se dă pe Sine celor ce-L doresc, numai ca să-L vadă, ci şi ca să-L atingă, să-L mănânce, să se sădească în trupul Lui şi să se unească cu El şi să-şi sature întregul dor. (Ioan Gură de Aur)

Cei ce se împărtăşesc de preasfântul Trup şi de cinstitul Sânge, stau între Îngeri, Arhangheli, între Puterile de sus şi sunt îmbrăcaţi în însuşi veşmântul împărătesc al lui Hristos, având arme duhovniceşti. Ba cu acestea încă nu am spus nimic, căci L-au îmbrăcat cu Împăratul însuşi. Pe cât este însă de mare, de înfricoşătoare şi de minunată Taina, tot pe atâta trebuie să te apropii cu curăţie, dacă vrei să te apropii de mântuire. Căci dacă te apropii cu conştiinţă apăsată, te apropii de osândă şi pedeapsă, fiindcă „cel ce mănâncă şi bea cu nevrednicie Trupul şi Sângele Domnului, judecată sieşi mănâncă şi bea‟ (I Corinteni 11, 27). Dacă cei ce-şi pătează porfira împărătească sunt pedepsiţi la fel cu cei ce o rup, nu e deloc necuvenit ca cei ce primesc Trupul cu cuget necurat să sufere aceeaşi pedeapsă cu cei ce L-au rupt prin piroane. Ia aminte ce înfricoşătoare pedeapsă a arătat Pavel zicând: „Cel ce călca legea lui Moise murea pe temeiul a doi sau trei martori, socotiţi cu cât se va învrednici de o pedeapsă mai mare cel ce a nesocotit pe Fiul lui Dumnezeu şi a socotit un lucru de rând Sângele Noului Legământ, prin care acesta a fost sfinţit?‟ (Evrei 10, 29). (Ioan Gură de Aur)

ˇ Câţi deci, ne împărtăşim de trupul acesta, câţi gustăm din sânge, se înţelege că gustăm din Acela ce şade sus, care e închinat de Îngeri, de Cel apropiat de puterea fără margini. O, câte drumuri duc spre mântuirea noastră! Ne-a făcut pe noi trupul Său, ne-a dat nouă trupul Său, şi nimic din toate acestea nu ne depărtează de rele! O, ce nepăsare, o, ce nesimţire! (Ioan Gură de Aur)

ˇ Un preot minunat mi-a istorisit că a fost învrednicit să vadă şi să audă acestea: că pe cei ce vor pleca de aici împărtăşiţi cu Taine cu conştiinţa curată fiind, când vor muri, Îngerii îi vor duce de aici în suită, pentru Cel cu care s-au împărtăşit. (Ioan Gură de Aur)

ˇ Dumnezeiescul Damaschin zice: Deoarece suntem îndoiţi şi compuşi, trebuie ca şi naşterea noastră să fie îndoită; la fel şi haina îndoită. Naşterea ni s-a dat prin apă şi prin Duh, iar mâncarea este însăşi pâinea vieţii, Domnul nostru Iisus Hristos, Cel ce s-a pogorât din cer. Precum la Botez, deoarece oamenii obişnuiesc să se spele cu apă şi să se ungă cu untdelemn, a unit cu untdelemnul şi cu apa harului Duhului şi l-a făcut pe el baia naşterii din nou, la fel, deoarece avem obiceiul să mâncăm pâine şi să bem apă şi vin, a unit cu ele dumnezeirea Sa şi le-a făcut pe ele Trupul şi Sângele Său, ca prin cele obişnuite şi după fire, să ajungem în cele mai presus de fire. Trupul Lui este cu adevărat unit cu dumnezeirea, prin trup înţelegând pe cel din Sfânta Fecioară, nu un trup coborât din ceruri, iar pâinea şi vinul se prefac în însuşi Trupul şi însuşi sângele lui Dumnezeu. Dar, de cauţi să afli modul cum se face aceasta, îţi ajunge să auzi că aceasta se face prin Duhul Sfânt, tot aşa cum Cuvântul a dat fiinţă trupului Său în Sine din Sfânta Născătoare de Dumnezeu prin Duhul Sfânt; mai mult nimic nu cunoaştem, decât că Cuvântul lui Dumnezeu este adevărat, lucrător şi atotputernic, iar modul de nepătruns. (Ioan Damaschin)

ˇ Celor ce se împărtăşesc cu vrednicie, aceasta se face spre iertarea păcatelor, spre viaţă veşnică şi spre păzirea sufletului şi a trupului; iar celor ce se împărtăşesc cu obrăznicie, spre osândă şi pedeapsă, ca şi moartea Domnului. (Ioan Damaschin)

ˇ Pâinea şi vinul nu sunt chip al Trupului şi al Sângelui lui Hristos, în nici un caz, ci însuşi Trupul lui Hristos Cel îndumnezeit şi însuşi Sângele Lui. Căci „Trupul Meu este adevărata mâncare şi Sângele Meu este adevărata băutură‟ (Ioan 6, 55). Acesta este Trupul şi Sângele lui Hristos, care intră în alcătuirea (constituţia) sufletului şi trupului nostru, netopindu-se, nestricându-se, netrecând în ceea ce dăm afară, ci rămânând în fiinţa noastră, ca pricină a păstrării noastre, ca mijloc de curăţire a toată întinăciunea.

Trupul lui Hristos, pe care-L primim în Sfânta Împărtăşanie nu e alt trup decât cel primit de Fiul lui Dumnezeu din Sfânta Fecioară, dar îndumnezeit prin Înviere şi Înălţare, ca să fie în noi aluat spre îndumnezeire, înviere şi înălţare. De aceea e şi trup pneumatizat, nevăzut, copleşit de Duhul Sfânt, deşi trup real, ca să fie şi în noi izvorul Duhului deplin şi să ne pneumatizeze şi pe noi tot mai mult, pentru a birui treptat legile firii, atârnarea spre cele de jos, procesul de stricăciune şi de moarte definitivă. Căci trupul lui Hristos nu mai e supus procesului de descompunere, datorită Duhul Sfânt care se află în el. de aceea în Sfinţi osemintele rămân nedescompuse şi de aceea vom învia şi noi, căci Hristos cel înviat rămâne cu Duhul Său în sufletul nostru, cu puterea Lui de nestricăciune care-i va da acestuia puterea să-şi învie trupul. ortodoxia a păstrat înţelesul mântuirii ca efect întins asupra trupului şi a cosmosului, afirmând că mântuirea deplină este eliberarea trupului de stricăciune şi de moarte prin înviere, datorită umplerii lui de Duhul Sfânt. Toată imnografia Bisericii vorbeşte despre aceasta, căci aşa cum sufletul este în trupul nostru, aşa e, în oarecare fel, şi trupul nostru, prin rădăcinile raţionalităţii şi sensibilităţii lui, în sufletul nostru. Dar atunci cu atât mai mult şi Hristos cel înviat, adică cu trupul nesfârşit subţiat şi înduhovnicit, e în oarecare fel în sufletul nostru chiar după moartea noastră, dacă l-am primit des în noi în cursul vieţii pământeşti şi am trăit în El prin voinţa, prin gândirea şi prin faptele noastre, care au lucrat la înduhovnicirea trupului nostru. Prin mâncarea trupului lui Hristos, pneumatizat şi subţiat, am hrănit chiar sufletul nostru, întărind prin înduhovnicire rădăcinile raţionale şi sensibile ale trupului nostru în El. prin mâncare am asimilat în oarecare fel trupul lui Hristos Însuşi sufletului nostru, sau viceversa. Despărţirea între suflet şi trup nu e atât de totală, cum ne închipuim; cu atât mai mult e valabil aceasta când sufletul şi trupul nostru sunt în Hristos, în care osmoza între suflet şi trup şi deci şi între dumnezeire şi compusul uman a atins treapta culminantă.

Chiar dacă aurul s-a pătat, îl curăţă prin arderea judecăţii, ca să nu fim osândiţi în veacul viitor împreună cu lumea (I Corinteni 11, 52).

Trupul pneumatizat, înviat, şi deci curat al Domnului, asimilat în sufletul şi în trupul nostru, le duce pe acestea spre curăţie, de multe ori prin pătimirea crucii, pe care ne-o întipăreşte şi nouă din Sine, actualizând-o în noi. De aceea trupul lui Hristos lucrează în noi şi printr-o judecată, adică prin încercări, pentru ca suportându-le cu puterea cu care a suportat Hristos crucea Sa, să ne curăţim şi să nu fim osândiţi la sfârşit împreună cu lumea, adică cu cei ce nu vor fi găsiţi la judecata din urmă curăţiţi. Numai în măsura în care ne curăţăm astfel, ne unim intim cu Hristos într-un trup, deveniţi curaţi ca şi El.

Curăţindu-ne prin aceasta, ne unim cu Trupul lui Hristos şi cu Duhul Lui şi ne facem Trupul lui Hristos. Aceasta este pâinea, care e pârga pâinii cereşti, a pâinii spre fiinţă, căci pâinea spre fiinţă arată fie pe cea viitoare (a veacului viitor), fie pe cea primită spre păstrarea fiinţei noastre.

Trupul înviat al lui Hristos este pâinea care va hrăni cu puterea sa netrecătoare sufletul nostru şi în el rădăcinile raţionale şi sensibile ale trupului nostru, ducându-l spre înviere. Hristos este ipostasul, sau temelia ultimă şi vie a ipostasurilor noastre, care cred în El.

Trupul Domnului este Duh de viaţă făcător, pentru că s-a zămislit din Duhul de viaţă făcător, „căci ceea ce se naşte din Duh, Duh este‟ (Ioan 3, 6). Aceasta o spun, nu ca să desfiinţez firea trupului, ci voind să arăt că e de viaţă făcător şi dumnezeiesc.

Trupul lui Hristos este atât de pneumatizat, atât de copleşit şi de subţiat prin Duhul, de iradiant al Duhului prin toţi porii Lui, că se poate numi de viaţă făcător. El este aceasta încă prin faptul cu totul deosebit că e zămislit prin Duhul Sfânt, a cărui putere s-a unit cu cea a Fecioarei Maria. Duhul Sfânt a întărit puterea de zămislire şi de alcătuire a unui nou om, a Fecioarei Maică atât de mult, că el n-a mai avut nevoie de sămânţă bărbătească. Trupul lui Hristos poartă astfel în el de la început puterea constitutivă a Duhul Sfânt. De aceea e de viaţă făcător.

Acestea se numesc chipuri (antitipuri) ale celor viitoare, nu ca unele ce nu sunt cu adevărat Trupul şi Sângele lui Hristos, ci că acum ne împărtăşim prin ele de dumnezeirea lui Hristos, iar atunci numai înţelegător prin vedere. (Ioan Damaschin)

ˇ Dumnezeiescul Macarie zice: Precum vinul se amestecă în toate mădularele celui ce bea şi se preface în el şi el în vin, aşa cel ce bea Sângele lui Hristos, se adapă cu Duhul dumnezeiesc şi acesta se amestecă în suflet în chip desăvârşit, şi sufletul în el. Astfel sfinţit, sufletul se face vrednic de Domnul, căci „toţi ne-am adăpat din acelaşi Duh‟ (I Corinteni 12, 13). Iar prin Euharistia pâinii, cei ce se împărtăşesc cu vrednicie, se învrednicesc să se facă părtaşi de Duhul Sfânt şi aşa sufletele vrednice pot să vieţuiască în veci.

Ceea ce primim prin Sfânta Împărtăşanie în mod deosebit este Duhul dumnezeiesc, ca Dumnezeu Cel ce întăreşte sufletul omului în biruirea proceselor nelibere ale naturii şi unifică făptura cu Dumnezeu. Îl primim în primul rând în suflet şi din suflet trece în trup, căci în suflet sunt rădăcinile raţionale şi sensibile ale trupului. sufletul nostru devine pneumatic, se întăreşte în ceea ce are superior naturii şi poate pneumatiza şi trupul, sau rădăcinile lui aflate în suflet.. sufletul dobândeşte astfel o putere neasemănat mai mare de înduhovnicire, de subţiere a trupului. unirea între suflet şi trup devine tot mai mare, mai adâncă, în trupul lui Hristos, pe care Duhul dumnezeiesc L-a pneumatizat, L-a subţiat, L-a îndumnezeit, L-a transfigurat deplin. Dacă, după Maxim Mărturisitorul, în Sfinţi dualitatea este depăşită (dualitatea funcţională, nu cea de substanţă), cu atât mai mult în Hristos. Şi prin împărtăşirea de El se începe depăşirea ei şi în cei ce se împărtăşesc des şi cu conştiinţa curată. Prin aceasta sufletul, adus în unirea cu Dumnezeu, va putea trăi în veci, şi va da în altă parte şi trupului tărie să copleşească procesele naturale încă în lumea asta fiind, iar prin întărirea rădăcinilor lui raţionale şi sensibile în suflet, va putea ca sufletul să învie trupul la o viaţă nesupusă descompunerii, la sfârşitul lumii.

Precum viaţa trupului nu este de la trup, ci din afară de el, adică din pământ, aşa şi sufletul a fost învrednicit de Dumnezeu să aibă mâncare, băutură, veşmânt, care sunt viaţa adevărată a sufletului, nu din firea sa, ci din dumnezeirea Lui, adică prin Duhul Său.

Aceasta înseamnă că sufletul celui ce se împărtăşeşte cu trupul Domnului, se împărtăşeşte prin trup propriu-zis cu dumnezeirea Lui. Dar pe de altă parte, trupul lui Hristos e atât de intim străbătut de Duhul Sfânt, sau de dumnezeirea lui Hristos, că nu se poate spune că numai el hrăneşte trupul omenesc. De altfel Duhul Sfânt ca foc personal al iubirii treimice face din trupul Domnului un complex organic de energii prin care se manifestă această căldură a iubirii, încât prin aceasta el însuşi a devenit numai foc al iubirii. Apoi în cazul că trupul Domnului ar rămâne numai în trupul omului, trupul nestricăcios al Domnului ar trebui să susţină în mod direct trupul omului în nestricăciune, ceea ce nu se întâmplă. Pe de altă parte, viaţa trupului nu se susţine numai din pământ, ci şi din suflet. Deci şi viaţa îndumnezeită a lui, într-un grad limitat pe pământ şi deplin în cer, se susţine şi prin sufletul îndumnezeit. Dar ca sufletul să poată susţină trupul cu viaţa lui, trebuie să aibă într-un anumit fel rădăcinile trupului în sine, deci el primeşte într-un fel şi trupul Domnului, sau rădăcinile ui îndumnezeite în sine.

Sufletul are firea dumnezeiască spre pâinea vieţii, adică pe Cel ce a zi: „Eu sunt pâinea vieţii‟ şi apa vie spre vinul care veseleşte şi ca untdelemn al bucuriei. (Macarie cel Mare)

ˇ Împărtăşirea de Dumnezeu şi de Taine s-a numit cuminecare (communicatio = cuminecătură), pentru că ne dăruieşte unirea cu Hristos şi ne face să avem comună cu El împărăţia Lui. (Isidor Pelusiotul)

ˇ Este cu neputinţă să se mântuiască credinciosul, să primească iertarea păcatelor şi să dobândească Împărăţia cerurilor, dacă nu se împărtăşeşte cu frică, credinţă şi cu dragoste de tainicul şi neprihănitul Trup şi Sânge al lui Hristos. (Nil Ascetul)

ˇ Este bine şi de mare folos să se cuminece şi să se împărtăşească cineva în fiecare zi cu Sfântul Trup şi Sfântul Sânge al lui Hristos. Aceasta deoarece El însuşi a zis: „Cel ce mănâncă trupul Meu şi bea sângele Meu, rămâne întru Mine şi Eu întru el şi are viaţă veşnică‟ (Ioan 6, 56). Şi cine se îndoieşte că a se împărtăşi cineva continuu de viaţă, nu e nimic altceva decât a vieţui în chip mulţumit? Noi ne cuminecăm de patru ori în fiecare săptămână: duminica, miercurea, vinerea şi sâmbăta, şi în celelalte zile, dacă are loc pomenirea vreunui Sfânt.(Vasile cel Mare)

Ideea că prin împărtăşirea deasă, omul poate înmulţi viaţa sa în Dumnezeu, e preţioasă. De fiecare dată omul trăieşte cu sufletul într-un efort de a sfinţi prin aceasta o altă latură a legăturii sale cu semenii, într-un efort de a înfăptui prin fapte deosebite, cerute de alte şi alte împrejurări, o altă şi altă virtute. Dacă aceasta este preocuparea generală a vieţii lui, „comunicarea‟ cu trupul Domnului şi cu puterea Lui îl va susţine de fiecare dată în acest alt efort.

În aceste zile socotesc că Sfântul şi liturghisea, căci nu putea în fiecare zi, stingherit fiind de atâtea griji. De aceea, zice şi Sfântul Apolo:

ˇ Monahul trebuie să se cuminece, de e cu putinţă, în fiecare zi cu Tainele lui Hristos, căci cel ce se depărtează pe sine de acestea, se depărtează de Dumnezeu. Iar cel ce se împărtăşeşte continuu, se îmbracă cu trupul Domnului, căci însuşi glasul mântuitor zice: „Cel ce mănâncă trupul Meu şi bea sângele Meu, rămâne întru Mine şi Eu întru el‟ (Ioan 6, 56). Deci aceasta le este de folos monahilor, care fac neîncetat pomenirea patimii mântuitoare. Drept aceea, se cade ca el să fie gata în fiecare zi şi să se pregătească pe sine în aşa fel, ca să fie vrednic în fiecare zi, totdeauna, pentru primirea Sfintelor Taine, căci aşa ne împărtăşim şi de iertarea păcatelor. (Avva Apolo)

A se îmbrăca cu Hristos înseamnă a se îmbrăca cu putere. Imaginea este luată de la îmbrăcarea cu un echipament de luptă, căci Hristos este ca o armătură şi ca o armă. Dar se înţelege că pe Hristos Îl îmbrăcăm când îl primim în noi, căci nu ţi se comunică puterea cuiva, dacă nu ţi se face oarecum interioară& Dar acelaşi lucru înseamnă a te împărtăşi cu trupul lui Hristos: înseamnă a te îmbrăca cu puterea Lui. Ideea e că trupul lui Hristos cu care ne împărtăşim, sau cu care ne îmbrăcăm, nu e ceva care rămâne în noi, sau lipit de noi, ca un lucru pasiv, ci ca un izvor de putere, de care ne folosim întrucât noi înşine ne însuşim activ această putere. Dar ca să fim mereu ţinuţi în stare de putere, trebuie să fim în comunicare continuă cu Hristos; să stăm mereu în comunicare cu Soarele puterii duhovniceşti.

Se remarcă legătura firească între pomenirea neîncetată a lui Hristos, deci şi a patimii Lui, prin rugăciune şi prin împărtăşirea continuă cu trupul Lui răstignit şi biruitor al morţii prin cruce. Comunicarea continuă cu trupul Domnului întreţine pomenirea continua a Lui, căci ea e o pomenire cu lucrul, cu fapta, nu numai cu cuvântul. La rândul ei, pomenirea neîncetată a Domnului cu cuvântul, ca comunicare a Lui cu mintea, cu duhul, cu inima noastră, se cere după o comunicare deplină cu Hristos prin împărtăşirea de trupul Lui.

Împărtăşirea deasă cu trupul Domnului, ca comunicare a puterii Lui către noi, ca comunicare a Duhului Lui, ca lucrând prin El însuşi fără noi. Factorul uman comunică cu factorul activ care e Hristos, pentru a deveni şi mai activ. De aceea trebuie o pregătire în acest sens din partea omului. „Cine se împărtăşeşte cu nevrednicie, judecată sieşi mănâncă, nedeosebind trupul Domnului‟, şi de aceea neconlucrând cu el. De aceea mai bună este o împărtăşire mai rară, dar bine pregătită, primită cu mare concentrare de putere, hotărâre de a conlucra cu puterea din trupul Domnului, decât o împărtăşire într-o stare laxă, nepăsătoare a puterilor proprii.

ˇ Zice şi Sfântul Ioan Scărarul: Dacă un trup atingându-se de alt trup, se schimbă în puterea lui de lucrare, cum nu se va schimba cel ce se atinge de trupul Domnului cu mâini nevinovate? Căci e scris în Pateric: Ioan de Bostra, bărbat sfânt şi având putere asupra duhurilor necurate, i-a întrebat pe dracii care sălăşluiau în nişte fetiţe furioase şi chinuite de ei cu răutate, zicând: De care lucruri vă temeţi de creştini? aceştia au răspuns: Aveţi cu adevărat trei lucruri mari: unul pe care-l puteţi atârna pe grumazul vostru; unul cu care vă spălaţi în Biserică şi unul pe care-l mâncaţi în adunare. Întrebându-i iarăşi: Din acestea trei, de care vă temeţi cel mai mult?, au răspuns aceia: Dacă aţi păzi bine aceea cu care vă împărtăşiţi, n-ar putea nimeni dintre noi să facă rău vreunui creştin! Deci lucrurile de care se tem răufăcătorii mai mult decât toate, sunt Crucea, Botezul şi Cuminecătura. (Ioan Scărarul)

Cum trebuie ascultate şi înţelese cuvintele duhovniceşti ale Părinţilor.

Înainte de toate, să înţelegi şi să asculţi în chip credincios, având cuvenita evlavie faţă de rânduielile dumnezeieşti şi duhovniceşti ale Părinţilor.

ˇ Spune despre aceasta Sfântul Macarie: Neatinse rămân cele duhovniceşti de cei necercaţi, dar sufletul sfânt şi credincios se împărtăşeşte cu înţelegere de Duhul Sfânt. Şi comorile cereşti ale Duhului i se fac arătate numai celui ce le primeşte cu cercare. Celui ce nu le-a cercat nu-i este cu putinţă nici măcar să le înţeleagă. (Macarie Egipteanul)

Deci ascultă cu evlavie despre ele până ce ţi se va da şi ţie, celui ce crezi, să te învredniceşti de dobândirea lor. Atunci vei cunoaşte prin însăşi experienţa ochilor sufletului de ce mari bunătăţi şi taine se pot împărtăşi sufletele creştinilor încă de aici.

Cum să ne rugăm şi despre luminarea adevărată şi puterea dumnezeiască.

ˇ Spune Sfântul Diadoh: câţi cugetă neîncetat la preaslăvitul şi mult doritul nume al Domnului Iisus în adâncul inimii, pot să vadă odată şi lumina minţii. (Diadoh al Foticeii)

Întâmplându-se aceasta cu bunăvoinţa lui Dumnezeu, de atunci, celălalt drum al vieţuirii noastre după Dumnezeu, de atunci, celălalt drum al vieţuirii noastre după Dumnezeu îl săvârşim în chip neînşelător şi neîmpiedicat, umblând în lumină, mai bine zis fiind fii ai luminii, cum zice Dătătorul de lumină Iisus: „Până aveţi lumina, credeţi în lumină, ca să vă faceţi fii ai luminii‟; şi: „Eu sunt lumina lumii, cel ce urmează Mie nu va umbla în întuneric, ci va avea lumina vieţii‟. Iar David strigă către Domnul acestea: „Întru lumina Ta vom vedea lumină‟, iar Sfântul Pavel zice: „Dumnezeu, care a zis să lumineze lumină din întuneric, pe care a luminat-o în inimile noastre‟.

De fapt, prin aceasta, ca printr-un sfeşnic nestins şi atotluminos, cei cu adevărat credincioşi sunt călăuziţi şi privesc spre cele de dincolo de simţuri şi li se deschide ca unora ce sunt curaţi cu inima poarta cerească a toată vieţuirea şi starea înaltă, deopotrivă cu a îngerilor. Şi aşa le răsare acestora iarăşi, ca dintr-un disc al soarelui, putinţa să judece, să deosebească, să străvadă, să vadă înainte şi cele asemenea acestora. Şi simplu grăind, prin aceasta le răsare acestora toată arătarea şi descoperirea tainelor nearătate şi se umplu de puterea dumnezeiască şi mai presus de fire în Duh. Iar prin această putere mai presus de fire şi lutul lor se uşurează, sau mai bine zis povara trupului li se subţiază şi pluteşte, înălţându-se.

Prin această putere luminătoare în Sfântul Duh, şi unii dintre Sfinţii Părinţi, încă fiind în trup, au trecut ca nişte fiinţe nemateriale şi netrupeşti, cu picioarele neudate râuri neumblate şi mări străbătute de corăbii, au făcut drumuri lungi de zile multe într-o clipă şi au săvârşit multe alte lucruri minunate în cer, pe pământ, în soare, pe mare, în pustiuri, cetăţi, în tot locul şi ţara, printre fiare sălbatice şi târâtoare şi, simplu, în toată zidirea şi în toate stihiile, şi prin toate s-au slăvit. Pururi stând la rugăciune, trupurile lor curate şi cinstite se ridicau de pe pământ ca înaripate, dezbrăcate de grosimea şi greutatea trupească, topite de focul dumnezeiesc şi nematerial al harului.

Peste tot trebuie să se înţeleagă că e vorba de focul iubirii şi de legătura tainică sau de influenţa pe care simţirile sufletului o au asupra trupului. Trupul devine uşor când sufletul e curat şi transparent, prin lipsa de patimi şi prin iubirea care nu are ce să ascundă.

Sub lucrarea acestuia, ei se înalţă cu uşurinţă, o, minune, preschimbaţi şi replăsmuiţi într-o stare mai dumnezeiască, prin mâna îndumnezeitoare a puterii harului, sălăşluite în ei. Şi, după sfârşitul lor, trupurile preacinstite ale unora din ei rămân nedesfăcute, adeverind în chip vădit harul şi puterea sălăşluite în ei şi în toţi cei tari în credinţă. Iar după învierea obştească şi a toată lumea, crescându-le oarecum aripi din însăşi puterea Duhului aflătoare în ei, se vor răpi în nori întru întâmpinarea Domnului în văzduh, cum zice cunoscătorul celor negrăite, dumnezeiescul Pavel; şi aşa totdeauna cu Domnul vor fi (I Tesaloniceni 4, 17). Pe lângă acestea şi grăitorul în Duh, David cântă:

ˇ Doamne, întru lumina Ta vor purcede şi întru numele Tău se vor veseli toată ziua (adică veşnică), şi întru dreptatea Ta se vor înălţa cornul lor. (Psalmi 88, 16-18)

ˇ Cei tari ai lui Dumnezeu s-au ridicat de pe pământ. (Psalmi 46, 9)

Iar mult grăitorul de cele mari, Isaia, zice:

ˇ Celor ce aşteaptă pe Domnul, le vor creşte aripi; schimbase-va puterea lor. (Isaia 40, 31)

ˇ Dar şi Sfântul Macarie zice: Tot sufletul care s-a învrednicit să îmbrace în chip desăvârşit pe Hristos, în putere şi încredinţare, încă de aici, prin credinţă şi prin străduinţa în toate virtuţile, şi care s-au unit cu lumina cerească a chipului nestricăcios, se învredniceşte să primească totdeauna cunoştinţa tainelor cereşti în ipostas. Iar în ziua învierii, a ajuns în însuşi chipul ceresc al slavei, trupul împreună slăvit cu sufletul şi răpit de Duhul întru întâmpinarea Domnului în văzduh, şi învrednicit să se facă de un chip cu trupul slavei Lui, va împărăţi în veci împreună cu sufletul şi cu trupul Domnului. (Macarie Egipteanul)

În lumina ce iradiază din Hristos este implicată nestricăciunea trupului Lui; sau invers, în nestricăciunea Lui e implicată lumina ce iradiază din El. trupul omenesc în Hristos, mai ales după înviere, e revenit prin Duhul Sfânt la o stare de energie sau de complex organic de energii incoruptibil şi de aceea luminos. În trupul astfel pneumatizat, sufletul se află şi el la nivelul suprem pe verticala conştiinţei, a simţirii curate şi iubitoare, care e o energie ce nu poate slăbi, deci nu se poate corupe. Iar iubirea lui iradiază ca o lumină netrecătoare.

Primeşte lumina nu ca plutind suspendată, sau ca produs imaginar al subiectului propriu, ci ca izvorând din ipostasul, sau din Persoana lui Hristos, care, ca fundament creator şi susţinător a toată fiinţa, a toată energia şi a toată iubirea, iradiază lumina. De aceea lumina pe care o primeşte omul în legătură neîncetată de rugăciune cu Hristos, este o lumină de supremă consistenţă spirituală, este lumina ce izvorăşte din fundamentul ei ultim, din Persoana supremă sau din Treimea de Persoane supreme şi creatoare, care nu poate fi decât izvor de lumină, pentru că e izvor de iubire.

Obârşia şi maica acestor însuşiri noi şi mai presus de cuvânt este mai înainte pomenita linişte, însoţită de luarea aminte şi de rugăciunea întru toată negrija. Acestea au ca vatră de temelie şi ca pavăză de nebiruit, împlinirea după putere a tuturor poruncilor îndumnezeitoare. Iar din negrijă, linişte, din luarea aminte şi din rugăciune se naşte în inimă mişcarea plină de căldură care arde patimile şi pe demoni şi curăţă inima ca într-un cuptor. Şi din aceasta dorul şi dragostea nesăturată de Domnul Iisus Hristos. Iar din acestea dulcea curgere a lacrimilor din inimă, ca dintr-un izvor, care ca un isop curăţă sufletul şi trupul, prin pocăinţă, prin iubire, mulţumire şi mărturisire, umplându-le de ele. Din acestea se naşte seninătatea şi pacea gândurilor, care n-are margine, ca una ce întrece toată mintea (Filipeni 4, 7). Iar din acestea lumina strălucitoare ca zăpada,şi, la sfârşit, nepătimirea şi învierea sufletului înainte de cea a trupului.

Din înşirarea acestor stări ce se nasc una din alta, începând de la linişte, luare aminte şi rugăciune, se vede că liniştea nu este o nemişcare a sufletului, ci o deosebită putere de concentrare şi de creare a unui şir întreg de mari tensiuni duhovniceşti, de pocăinţă, de curăţire de patimi, de iubire. Nepătimirea, sau despătimirea însăşi, care e la vârful lor, e unită cu învierea sufletului, care este o umplere a lui de viaţa cu totul nouă din plinătatea Duhului Sfânt. Numai din această forţă a unei vieţi total noi în suflet, va rezulta şi învierea trupului, întrucât în acest suflet înviat au fost scoase din dezordine, refăcute şi înviate, înseşi rădăcinile raţionale şi sensibile ale trupului. efortul de despătimire, împreunat cu rugăciunea lui Iisus, arată că această rugăciune nu are nevoie numai de o metodă formală cum se interpretează adeseori în Apus unde s-a pierdut înţelegerea pentru rostul despătimirii. Pe de altă parte, introducerea minţii în inimă prin pomenirea neîncetată a lui Iisus, are rostul de a reunifica rădăcinile raţionale ale trupului aflătoare în minte cu cele sensibile aflătoare în inimă, adică a scoate raţiunile fiinţei umane din sfâşierea lor în raţionalitatea abstractă şi în sensibilitatea dezordonată şi prin aceasta a le face să se reunifice cu modelele lor din Logosul dumnezeiesc, să devină cu adevărat luminoase şi iubitoare, cum au devenit cele ale sufletului şi trupului lui Hristos, în ipostasul Cuvântului.

Alcătuirea nouă a chipului şi reîntoarcerea omului la chipul şi asemănarea sa, prin făptuire şi vedere, potrivit acestora, prin credinţă, nădejde şi dragoste; şi odată cu aceasta, întinderea întreagă a lui spre Dumnezeu, unirea în timpul de faţă, ca în oglindă şi în ghicitură (I Corinteni 13,12) şi în arvună, iar în cel viitor împărtăşirea în chip desăvârşit şi bucuria de veci de vederea lui Dumnezeu faţă către faţă (I Corinteni 13, 12)

Încheiere

Stându-ne, aşadar, iubiţilor, atâtea şi astfel de bunătăţi înainte, nu numai ca nădejdi şi ca făgăduinţe, ci în adevăr şi în fiinţă, încă de aici, să ne sârguim , să ne grăbim, să alergăm până ca avem timp să ne nevoim, ca şi noi să ne învrednicim de ele, printr-o mică şi vremelnică stăruinţă, dar cel mai mult prin darul şi harul lui Dumnezeu. „Căci nu sunt vrednice pătimirile vremii de acum de slava ce are să ni se descopere nouă‟ (Romani 8, 18), cum spune Pavel, propovăduitorul lui Dumnezeu. Mai bine zis, dacă ne sârguim, le vom afla, după el, încă de acum ca o pârgă şi ca o arvună. Căci dacă cei chemaţi dintr-o stare de jos la înrudiri şi la părtăşii împărăteşti, fac toate prin fapte, cuvinte şi gânduri, ca să le dobândească, şi nu numai că nu mai pun adeseori preţ nici chiar pe viaţa lor, pentru astfel de slavă şi cinste, măcar că e nesigură şi vremelnică, ba uneori îi duce şi la o totală pieire şi nu la vreun folos, cum nu s-ar cuveni ca noi să lucrăm şi să ne străduim pentru părtăşia, nunta şi unirea la care suntem chemaţi cu Dumnezeu, Împăratul şi Făcătorul tuturor împăraţilor care, singur, este nestricăcios, rămâne pururi, dăruind cinste şi slavă strălucită şi statornică celor ce sunt ai Lui? Şi nu numai atâta, ci am primit şi puterea să ne facem fii ai lui Dumnezeu: „că tuturor, câţi L-au primit pe El, le-a dat putere să se facă fii ai lui Dumnezeu, celor ce cred în numele Lui‟ (Ioan 1, 12)

Le dă puterea; nu ne atrage silnic şi nu ne sileşte împotriva voii noastre. Căci puterea înarmează pe cei ţinuţi în tiranie de cel ce-i tiranizează, ca să vindece răul cu rău. Dar pe noi ne cinsteşte cu vechea vrednicie a stăpânirii de sine, ca să fie binele săvârşit întru totul cu bunăvoirea şi harul Său, dar să ni se socotească drept ispravă a străduinţei şi sârguinţei noastre.

Şi Acela, măcar că e Dumnezeu şi Stăpân, a făcut totul din partea Lui, căci pe toţi ne-a făcut la fel şi de asemenea pentru toţi a murit, ca pe toţi să-i mântuiască deopotrivă. Dar ne-a rămas nouă să ne apropiem, să credem, să ne însuşim ceea ce ne-a dat, să slujim cu frică, cu sârguinţă şi cu iubire Iubitorului de oameni şi purtătorului de grijă Stăpân, care ne-a iubit atât de mult, încât şi moarte a voit să sufere de bunăvoie pentru foi, şi încă moarte de ocară. Iar aceasta, ca să ne izbăvească de tirania diavolului şi vrăjmaşului atotrău şi să ne împace cu Tatăl şi Dumnezeu şi să ne facă moştenitori ai lui Dumnezeu şi împreună moştenitori ai Lui, lucrul cel mai minunat şi mai fericit.

Drept aceea, să nu ne înstrăinăm pe noi printr-o mică şi scurtă trândăvie şi negrijă sau prin vreo mincinoasă plăcere de orice fel, de atât de mari şi de multe bunătăţi, răsplătiri şi bucurii. Să facem dar şi să făptuim tot şi, de trebuie, să nu ne cruţăm nici chiar viaţa pentru El, cum a făcut şi El pentru noi, deşi este Dumnezeu, ca astfel să ne învrednicim şi de darurile de aici şi de cele de dincolo.

Parafraza in 150 de capete a SFANTULUI SIMEON METAFRASTUL (la cele 50 de cuvinte ale Sfantului Macarie Egipteanul)

(extrase)  (n.r. din Filocalia 5)

Despre desavarsirea in Duh

1) A se lepada de sine, socoteste ca inseamna: a se preda pentru totdeauna fratiei si a numai asculta deloc voia proprie, nici a mai fi domn peste ceva, afara de haine. Aceasta, pentru ca fiind dezlegat de toate, sa se tina cu bucurie, numai de cele poruncite lui, socotind pe toti fratii si mai ales pe intaistatatorii si pe cei ce au luat poverile manastirii, ca domni si stapani, pentru Hristos, ascultand pe Hristos care zice:Cel ce voieste intre voi sa fie intaiul si cel mai mare sa fie cel din urma dintre toti si slujitor si rob tuturor(Matei 20, 26). Nemai agonisindu-si, nici cinste , nici lauda de la frati, pentru slujirea si vietuirea sa. Caci zice: Slujiti cu toata bunavointa, nu cu o slujire pentru ochi, ca cei ce cauta sa placa oamenilor. Ci sa se socoteasca pe sine dator intotdeauna cu slujirea fratilor intru iubire si simplitate. (304)[8]

2) Cand se va socoti omul pe sine implinitor desavarsit al poruncilor, e vadit ca pacatuieste si greseste impotriva poruncii ca unul ce se judeca pe sine si nu primeste pe cel ce-l judeca cu adevarat.(12)

3) Caci toata lupta si sraduinta vrasmasului aceasta este, precum s-a aratat, sa atraga mintea de la pomenirea lui Dumnezeu si de la frica si iubirea Lui, abatandu-l prin imbieri si momeli pamantesti de la binele adevarat la cele parute bune. (14)

DESPRE RUGACIUNE

4)Cei ce se straduiesc dupa un bine mai mare, sunt atacati de cel viclean cu o ispita mai mare.(19)

5)Daca nu impodobesc rugaciunea noastra smerita cugetare , simplitatea si bunatatea, rugaciunea aceasta sau mai bine zis paruta rugaciune, prea putin ne poate folosi.(22)

DESPRE RABDARE SI DISCERNAMANT(DREAPTA SOCOTEALA)

6)Credincios e Dumnezeu care nu va lasa pe voi sa fiti ispititi peste ceea ce puteti,ci va face impreuna cu ispita si sfarsitul, ca sa puteti rabda.(1 Cor. 6,17)[39]

7)Daca ne vom pazi cu grija de cercetarile duhurilor si le vom respinge chiar pe cele ceresti pentru cele ce nu sunt ceresti, le vom pricinui mai degraba bucurie si ne vor ajuta sa ne impartasim de si mai mult har si ne vor umple de bucurie duhovniceasca, dand marturie chiar din aceasta pricina despre dragostea noastra catre Dumnezeu.(45)

8.Sufletul stapanit de trandavie este tinut si de necredinta.(329)

9)Cuvantul spus de Facatorul, lui Cain, la aratare:Gemand si tremurand vei rataci pe pamant,este un chip si o icoana a tuturor pacatosilor,intru ascuns.(52)

10)Multi ajung la umilinta inimii si multi se fac partasi de darul ceresc si se rapesc de dragostea dumnezeiasca., dar neputand rabda ostenelile si ispitele celui viclean care-I momeste cu multa viclenie si mestesugire, cad din nou in lume si se afunda in adancul ei, pentru moleseala si slabiciunea vointei, sau pentru ca sant cuprinsi de impatimire fata de cevadin cele pamantesi.Caci aceia ce vor sa alerge cu tarie pana la sfarsit nu rabda sa se amestece alta dragoste in cea cereasca.(53)

11)*Adeseori si cele bune se savarsesc pentru slava desarta si atunci sunt socotite de Dumnezeu la fel ca furtul, nedreptateasi celelalte mari pacate.(56)

DESPRE INALTAREA MINTII

12)Cea dintai luna pentru toate sufletele iubitoare de Dumnezeu, adica pentru crestinii adevarati, este Xanticus, care este aprilie, prin care se arata puterea invierii.(61)

13)Dumnezeu, fiind bun si de oameni iubitor, are indelunga rabdare si asteapta mult pocainta fecaruia dintre pacatosi, facand sarbatoare cereasca din intoarcerea celui ce se caieste.(71)

14)Caci este si aceasta o amagire a celui rau, ca prin amintirea pacatelor de mai-nainte, sa ne aduca la deznadejde.(72)

15)Caci sunt multi in care se afla si harul lucrand, dar se ascunde si rautatea,fara sa se fi departat de la ei nicidecum.Ci amandoua duhurile, cel al luminii si cel al intunericului, lucreaza in una si aceeasi inima.(75)

16)Cei usurei si care inca nu sunt stapaniti cu totul de harul dumnezeesc au socotit ca au fost izbaviti dintr-o data de pacat.Dar cei ce au putere de discernamant si minte nu vor tagadui ca chiar daca locuieste harul lui Dumnezeu in ei, mai sunt scuturati de ganduri rusinoase si necuvenite.(75)

17)Am cunoscut pe unii dintre frati care s-au bucurat de un har atat de bogat, ca cinci sau sase ani le-au fost stinse si vestejite cu desavarsire miscarile poftei. Pe urma, cand pareau ca au luat cununa si linistea, le-a rasarit ca dintr-o cursa pacatul si s-a napustit asupra lor cu atata furie si salbaticie, incat i-a uimit si i-a nedumerit.(76)

18)* Daca ar tine cineva tot postul, toata privegherea, cantarea, toata nevointa si ar dobandi toata virtutea, dar lucrarea Duhului nu s-ar savarsi pe altarul inimii de catre har, intru toata simtirea si odihna duhovniceasca, toata randuiala nevointei ar fi nedeplina si aproape fara rost, neavand veselia Duhului lucrandu-se tainic in inima. (113)

19)Care este iconomia venirii lui Hristos? Reintoarcerea firii noastre la ea insasi si restaurarea ei. Caci a redat firii omenesti demnitatea lui Adam cel intai zidit. Dar pe langa aceasta I-a daruit ei o mostenire cereasca Iara iubirea negraita a Stapanului fata de omul facut de El dupa chipul Sau.(150)

SLAVA TIE DOAMNE !

1 Omul nu trebuie sa-si spuna singur ca lucru cutare e bun sau rau , ci sa astepte prin rabdare raspunsul de la Domnul cand nu are un povatuitor vazut.

2 Caci dintr-un om s-a facut toata lumea , precum dintr-o candela poate aprinde cineva pe toate celelalte, iar cea dintai nu se imputineaza

CUVIOSUL ŞI DE DUMNEZEU PURTĂTORULUI PĂRINTELE NOSTRU PETRU DAMASCHIN

Cartea Întai (n.r.)

Primul paragraf (n.r.)

1. Cunoştinţa vine ca soarele şi nebunul îşi închide cu voi ochii sau libera alegere, prin puţină credinţă sau lene şi îndată trimite cunoştinţa în cămara uitării, prin nelucrarea care vine din trândăvie. Căci din neînţelepciune vine trândăvia, din această nelucrarea şi prin aceasta uitarea. Iar din uitare vine iubirea de slavă. Din acestea se naşte iubirea de argint, rădăcina tuturor relelor şi prin ea vine împrăştierea în cele ale vieţii, din care se naşte totala necunoştinţă a darurilor lui Dumnezeu şi a păcatelor proprii. Iar din aceasta sălăşluirea celorlalte patimi, adică ale celor opt căpeteni ale lor: a lăcomiei pântecelui, din care vine curvia; din acestea iubirea de argint, din care se naşte mânia, când cineva nu dobândeşte lucrul dorit sau nu-şi împlineşte voia sa, din ea vine întristarea, prin care se naşte nepăsarea; apoi slava deşartă din care vine mândria. Din acestea vine apoi toată răutatea, patima şi păcatul, prin care cel care e covârşit de ele ajunge la deznădejde, la pierzanie totală, la căderea de la Dumnezeu şi la asemănarea cu dracii, precum s-a mai spus.(pg.36-37; 34, ed 76)

2. Şi nimeni nu este pricinuitorul pierzaniei sale, decât voia sa. Iar al mântuirii este Dumnezeu, Care a dăruit după existenţa fericită, cunoştinta şi puterea, pe care nu le poate avea omul în afară de harul lui Dumnezeu. (pg.37;35)

3. Dar cel care vrea să facă binele, să ceară prin rugăciune de la Dumnezeu şi îndată i se dă lui cunoştinţă şi putere, ca să se arate că harul i se trimite cu dreptate de la Dumnezeu.(pg.38; 35)

4. Căci diavolul, pierzând cunoştinţa lui Dumnezeu prin nerecunoştinţă şi mândrie, a ajuns cu necesitate neştiutor. De aceea nu poate şti de la sine ce să facă, ci vede pe Dumnezeu ce face să ne mântuiască şi din aceasta învaţă viclenia şi se sileşte să facă cele asemănătoare spre pierzarea noastră.(38-39; 36)

5. Căci cel ce se roagă cu gura se roagă aerului, nu lui Dumnezeu, fiindcă Dumnezeu ia seama la minte nu la gură.(40)

6. ... nici socotite bune nu sunt bune, fie că le împlinim când nu e vremea

lor sau fără trebuinţă sau fără vrednicie sau cugetând fără cunoştinţă la cele spuse. Căci nu numai în legatură cu Scriptura, ci şi cu oricare întrebare ce se nimereşte, dacă nu sunt cu luare aminte amândoi şi cel întrebat şi cel ce întreabă se îndepărtează de înţelesul cel adevărat şi se alege cu o pagubă nu mică.(41)

7. Smerita cugetare e mai presus de fire, deoarece cel smerit se îndeletniceşte cu toată virtutea şi nefiind dator cu nimic, se face pe sine îndatorat şi mai prejos de toţi. Dar cel recunoscător fiind dator îşi recunoaşte datoria.(41-42)

8. Orice om, dacă vrea să se mântuiască, nimeni nu-l poate împiedica, nici vremea, nici locul, nici îndeletnicirea. Numai să nu se folosească de un lucru pe care vrea să-l facă împotriva firii lui şi să-şi îndrepte orice cugetare cu dreaptă socoteală, după scopul dumnezeiesc. Fiindcă nu cele ce se fac sunt de trebuinţă, ci gândul prin care se fac. Nici nu păcătuim fără de voie dacă nu consimţim mai înainte de bună voie cu gândul şi nu cădem în robie. La fel greşelile făcute întru neştiinţă vin din cele întru cunoştinţă.(42)

9. Dumnezeu nu ne-a zidit spre mânie, ci spre fericire, ca să ne bucurăm de bunătăţile Lui şi să ne arătăm cu mulţumire şi cu recunoştinţă faţă de Binefăcător. Dar negrija noastră în a cunoaşte darurile Sale ne-a adus la trândăvie. Iar aceasta ne-a dat pe mâna uitării, de la care a împărăţit peste noi neştiinţa.(43)

10. Iar din cunoştinţă sau cuminţenie se naşte înfrânarea şi răbdarea. Fiindcă cel înţelept îşi stăpâneşte voia sa şi rabdă pentru aceasta, socotindu-se pe sine nevrednic de cele dulci se arată nemulţumitor şi recunoscător Binefăcătorului temându-se ca nu cumva, prin multe bunătăţi pe care le-a dăruit Dumnezeu în veacul acesta să se păgubească în cel viitor.(pg.44)

11. Căci smerita cugetare este roada cunoştintei, iar cunoştinţa roada încercărilor.(45)

12. Celui ce se cunoaşte pe sine i se dă cunoştinţa tuturor. Şi cel ce se supune lui Dumnezeu supune sieşi tot cugetul trupesc, iar după aceasta i se vor supune lui toate, când va împărăţi smerenia în mădularele sale.(45)

13. Fiindcă obişnuinţa învechindu-se capătă putere de fire. Căci fie că e obişnuinţă bună, fie că e rea, timpul o hrăneşte, cum materiile hrănesc focul.(47)

14. Acum însă, fiindcă nu vrem nici cei din ascultare, nici cei de la conducere, să părăsim voile noastre, nici unul nu mai sporeşte. Rămâne aşadar să fugim de oameni şi de lucrurile vieţii şi să umblăm în calea împărătească şi să ne liniştim cu unul sau cu doi şi să cugetăm ziua şi noaptea la poruncile lui Hristos şi la toată Scriptura.(48)

15. Întâlnirile nu lasă mintea să-şi vadă nici greşelile sale, nici uneltirile dracilor ca să se păzească omul pe sine, nici binefacerile şi tot felul de griji ale lui Dumnezeu, ca să dobândească din acestea cunoştinţă de Dumnezeu şi smerenie. De aceea cel ce vrea să meargă pe un drum scurt la Hristos, adică prin nepătimire şi cunoştinţă şi să ajungă cu bucurie la desăvârşire să nu abată în alte părţi, adică la dreapta şi la stânga, ci în toată vieţuirea lui să călătorească cu sârguinţă pe calea împărătească. Să se ferească de prisosiri şi lipsuri, amândoua pricinuind plăcerea şi să nu-şi întunece mintea nici cu mulţimea mâncărurilor, nici cu întâlnirile, nici să şi-o facă roabă prin împrăştieri. De asemenea să nu-şi tulbure cugetarea cu postul prelungit şi cu privegherea.(48-49)

ARĂTARE TREBUINCIOASĂ ŞI PREA FRUMOASĂ DESPRE CELE ŞAPTE FAPTE TRUPEŞTI

16)CEA DINTAI ESTE LINISTEA(ISIHIA)-,sau petrecerea neimprastiata, ferita de orice grija a vietii, ca astfel omul sa poata, prin departarea de oameni si

de imprastieri, sa fuga de zgomot si de cel ce umbla racnind ca un leu cautand pe cineva sa inghita prin intalnirile si prin grijile vietii, si sa aiba o singura grija, cum sa placa lui Dumnezeu, si sa-si faca sufletul neosandit in ceasul morti.(pg.50)

17)A DOUA ESTE POSTUL CU MASURA, sau a manca o data pe zi si nu se satura. Mancarea sa fie de un singur fel, din bucate modeste, care se gasesc fara bataie de cap si pe care nu le pofteste sufletul, decat daca nu este altceva.(pag.50)

18)A TREIA ESTE PRIVEGHEREA CU MASURA; adica a avea jumatate noapte pentru somn, iar jumatate pentru psalmodie si rugaciune, pentru suspine si lacrimi. Aceasta pentru ca prin postul si privegherea cu masura trupul sa se faca supus sufletului, sanatos si gata spre tot lucrul bun, iar sufletul sa capete barbatie si alinare, ca sa vada si sa faca cele cuvenite.(51)

19)A PATRA ESTE PSALMODIA SAU RUGACIUNEA TRUPEASCA, prin psalmi si ingenuncheri ca sa osteneasca trupul si sa smereasca sufletul, ca sa fuga vrasmasii nostri draci, si sa se apropie prietenii nostriii ingerii si sa cunoasca omul de unde primeste ajutor, ca nu cumva sa se mandreasca din nestiinta socotind ca lucrurile sunt ale sale si sa fie parasit de Dumnezeu ca sa-si cunoasca neputinta sa.(51)

20)A CINCEA ESTE RUGACIUNEA DUHOVNICEASCA, facuta cu mintea care se fereste de orice gand, stand mintea in cele zise si cazand la Dumnezeu cu frangeri negraite, cere sa se faca numai voia Dumnezeiasca intru toate faptele si cugetarile sale neprimind nici un gand sau figura, sau culoare sau lumina, sau peste tot altceva si ca una ce priveste numai la Dumnezeu si vorbeste numai cu El a ajuns fara forma, fara culoare si fara figura, caci aceasta este rugaciuneacurata, ce se cade sa o aiba cel lucrator. Iar celui contemplativ i se cuvin altele mai mari decat acestea.(49)

21)A SASEA ESTE CITIREA CUVINTELOR SI VIETILOR PARINTILOR, nedandu-si auzul dogmelor straine sau altor invataturi, mai ales celor eretice. Aceasta pentru a invata din Dumnezeiestile Scripturi si din dreapta socoteala a Parintilor cum sa biruiasca patimile si sa dobandeasca virtutile; si ca sa se umple mintea lui de cuvintele Duhului Sfant si sa uite cuvintele si gandurile necuvincioase de mai inainte, pe care le-a auzit fiind in afara de chilie, si careprin multa convorbire a rugaciunii si citirii sa ajunga sa aiba cugetari bune. De fapt rugaciunea ajutata de citirea in liniste, si citirea de rugaciunea curata, cand cineva ia aminte la cele spuse si nu citeste sau canta in fuga. Altfel nu poate cuprinde cum trebuie intelesul lor, din pricina intunericului patimilor. Pe langa aceasta adese ori ratacim prin inchipuirea de sine. Mai ales patesc aceasta cei ce-si inchipuie ca au intelepciunea acestei lumi, nestiind ca avem nevoie de cunostinta prin faptuire, ca sa intelegem acestea. Si cel ce vrea sa invete cunostinta lui Dumnezeu nu trebuie sa se foloseasca numai de auzire, pentru ca altceva este auzirea si alceva fapta. Caci precum numai din auzire nu poate ajunge cineva mestesugar, ci castiga deprinderea mestesuguluilucrand si vazand si multe gresind si indreptandu-se de cei iscusiti prin rabdare si prin taierea voilor sale si dupa vreme indelungata, asa si cunostinta duhovniceasca nu se naste numai din cugetare ci se da de Dumnezeu dupa har celor smeriti la cuget. Ca cel ce citeste Scripturile pare sa le cunoasca in parte, nu e de mirare, mai ales daca e lucrator. Dar unul ca acesta nu are cunostinta lui Dumnezeu, ci trebuie sa asculte cuvintele celor ce au cunostinta. Deci cei ce au scris au avut adeseori cunostinta. de Dumnezeu, ca si prooroci dar el inca nu. Drept aceea si eu culegand deasemenea din Dumnezeiestile Scripturi, si neinvrednicindu-ma sa aud de la Duhul, am auzit de la cei ce au auzit de la Acela, cum aud unii despre o cetate sau om, de la cei ce le-au vazut pe acestea.(53)

22)A SAPTEA ESTE INTREBAREA CELOR EXPERIMENTATI, despre orice cuvant sau fapta ca nu cumva din necercare, sau din placerea de sine, inchipuindu-si ca stie cum trebuie, nestiind inca nimic, cum zice Apostolul.

Pe urma dupa toate aceste fapte trupesti, monahul trebuie sa aiba rabdare in toate cele ce vin asupra lui; pe care vrea Dumnezeu sa le ingaduie spre invatarea, spre cercarea si spre cunoasterea slabiciunii sale. Sa nu se faca indraznet si sa nu-si piarda nadejdea, orice rau sau orice bine i s-ar intampla. E dator sa se fereasca de orice vis, de orice vorba si de lucru fara rost si sa cugete pururea la numele lui Dumnezeu, mai des decat rasufla, in toata vremea si locul si lucrulu, si sa cada la El din suflet, adunandu-si mintea din toate gandurile lumii si cautand sa faca voia lui Dumnezeu. Atunci incepe mintea sa-si vada greselile sale ca nisipul marii. Si acesta este inceputul luminarii sufletului si dovada sanatatii lui. Atunci sufletul ajunge zdrobit si inima umilita incat se socoteste pe sine mai prejos de toti cu adevarat. Atunci incepe sa inteleaga binefacerile lui Dumnezeu, cele din parte si cele din obste, cele aflatoare in Dumnezeiestile Scripturi, si greselile sale. De atunci pazeste poruncile intru cunostinta, de la cea dintai la cea din urma. Fiindca Domnul le-a pus ca pe o scara si nu poate cineva sa treaca peste una ca sa ajunga la alta, ci trebuie sa inainteze ca pe niste trepte, de la cea dintai la cea de a doua si de la ea la cea de a treia, pana ce-l vor face pe om Dumnezeu, prin harul Celui ce le-a daruit pe ele celor ce hotarasc sa le implineasca.(53-54)

23)Caci blandetea e materia smereniei, iar aceasta este usa nepatimirii. Si prin aceasta, cel ce-si cunoaste firea sa intra la dragostea desavarsita care nu cade.(58)

24)...Cel ce a gustat din dulceata poruncilor, stie ca poruncile il duc treptat la urmarea lui Hristos. Acela doreste mult dorirea celorlalte, icat pentru ele dispretuieste adeseori si moartea. Simtind putin enele din tainele lui Dumnezeu, ascunse in Dumnezeiestile Scripturi, inseteaza mult sa le cuprinda. Si cu cat capata mai multa cunostinta, arde mai mult ca unul ce bea flacara. Iar fiindca dumnezeirea nu poate fi cuprinsa de nimeni, ramane pururea insetat.(58)

25)Pe cat se ingrijeste cineva mai mult de evlavie sau de faptuire, pe atat se lumineaza mintea mai mult intru cunosinta.(59)

26)Iar milostiv este cel ce miluieste pe aproapele di cele ce le-a primit el de la Dumnezeu, fie bani, fie mancari, fie tarie, fie cuvant spre folos, fie rugaciune, fie putere de a mangaia pe cel ce are nevoie de ea.(59)

27)De asemenea el socoteste ca prin frate Dumnezeu insusi are trebuinta de el si se face indatoratul Lui; apoi ca fara ceea ce se cere de la el, saracul poate trai, dar ca fara sa-l miluiasca pe acela, dupa puterea sa , nu poate el sa traiasca si sa se mantuiasca.(59)

28)Ci neavand peste tot ceva cu ce sa miluiasca, sa aiba induiosare pentru toti, ca sa ajute pe cei ce au trebuinta din cele ce poate, desfacut de orice impatimire, fata de lucrurile vietii dar avand impatimire fata de oameni. Ba nici nu trebuie sa invete pentru slava desarta cel ce nu si-a aratat intai mila cu lucrul, zicand ca foloseste sufletele celor slabi, in vreme ce e cu mult mai slab decat pe cei care crede sa-i foloseasca. Fiindca tot lucrul isi cere vremea lui si o dreapta socoteala, ca sa nu se faca ceva ne la vreme, sau fara trebuinta. Caci celui slab ii este mai bine fuga de toate si neaverea e cu mult mai buna decat milostenia.(60)

29)Fericiti cei curati cu inima(Matei 5,8), acestia sunt cei ce au dobandit toata virtutea dupa sfintele cuvinte, au ajuns sa vada lucrurile dupa fire.(60)

30)Fericiti, zice, cei facatori de pace. Acestia sunt cei ce au facut pace in sufletul si trupul lor, supunand trupul duhului, ca sa nu mai pofteasca trupul impotriva duhului, ci sa-l calauzeasca precum voieste, daruindu-i cunostinta dumnezeiasca, prin aceasta, unul ca acela poate sa rabde prigonirea, batjocorirea si cuvantul rau, pentru dreptate si se bucura ca, plata lui multa este in ceruri(Matei 5,10).

Caci toate fericirile fac Dumnezeu dupa har pe omul care a ajuns bland, doritor a toata dreptatea, milostiv, nepatimitor, facator de pace, rabdand toata durerea cu bucurie pentru dragostea lui Dumnezeu si a aproapelui.(60)

31)Caci daca se va opri cineva de la toate si se va ingriji numai de faptele trupesti si sufletesti, numite de Parinti, evlavie,iar pe de alta parte nu va crede in nici un vis si in nici un gand propriu, care nu are marturie din Scriptura, si va fugi de toata intalnirea desarta, ca sa nu auda si sa nu citeasca nimic fara rost, si mai ales ceva despre erezii, se vor inmultii in el lacrimile intelegerii si ale bucuriei, incat sa poata bea din multimea lor, si va ajunge la cealalta rugaciune, cea curata, care se cuvine vazatorului (contemplativului).(62-63)

32)Caci dupa ce mintea a venit la vederile duhovnicesti, e datoare sa citeasca in toate Dumnezeiestile Scripturi, ca una ce nu se teme de cuvintele greu de inteles ale Scripturii, ca cei faptuitori inca si cei slabi din pricina nepriceperii.(63)

33)De la frica omul trece la evlavie, de la aceasta vine taria, prin care e sfatul si dreapta socoteala. De la aceasta vine taria, prin ea intelegerea, si de aceasta vine omul la intelepciune.(63)

34)Iar felurile intelepciunii sunt patru: chibzuinta sau cuostinta lucrurilor ce trebuie sau nu trebuie facute si privegherea mintii; neprihanirea, care sta in pastrarea sanatoasa a cugetului, ca sa se poata infrana de la orice lucru, cuvant si gand ce nu place lui Dumnezeu, barbatia, sau taria si staruinta (rezistenta) in ostenelile incercarilor celor dupa Dumnezeu; dreptatea, adica impartirea care da tuturor la fel.(64)

35)Caci cine zice ca stie cum trebuie numai din auz minte. Findca mintea omului nu poate sa urce vreodata la cer fara vreun povatuitor; iar neurcandu-se si nevazand nu poate spune ceea ce n-a vazut.(64)
36)Caci a te inchipuii ceva nu te lasa sa ajungi ceea ce te inchipui, zice Sfantul Maxim.(64)

37)Cand cineva intru cunostinta cunoaste ca nu cunoaste. Si este o nestiinta mai jos de orice nestiinta, cand cineva nu cunoaste ca nu cunoaste. Deci este si o cunostinta cu nume mincinos, cand socoteste cineva ca stie, nestiind nimic, cum zice Apostolul.(65)

38)Caci din nesimtire multa ne socotim noi cei multi ca suntem ceva, nefiind nimic.(66)

39)Cei trei uriasi ai diavolului: trandavia, uitarea si nestiinta.(39)
40)Caci cel ce uraste mustrarea arata vadit mandrie, zice Scararul, iar cel ce alearga spre se dezleaga de legatura.(66)

41)Zice Damaschinul, ca virtutile trupesti sunt mai degraba unelte ale virtutilor.(67)

42)Deasemenea fara linistire si fara taierea voilor propri nu poate cineva sa invete vreun mestesug dupa stiinta si amanuntimea.(67)

43)* Dar fericiti sunt cei ce se linistesc in intregime, fie ascultand de vreun faptuitor isihast, fie linistindu-se si iesind din toate grijile, intru ascultarea de voia dumnezeiasca, cu osardie si cu sfatul celor incercati, in orice indeletnicire cu cuvintele si cu intelesurile.(67)

44)Sa nu ne ingrijim despre cum vor trai saracii si cum se vor imbogatii iubitorii de lume, nici sa ne facem griji nebunesti despre lucrurile vietii, cum zice dumnezeiescul Hrisostom.(68)

45)Pentru ca grija de viata nu lasa pe cineva sa se ingrijeasca de sufletul sau si sa-l cunoasca cum se afla, ca cel ce se linisteste si ia aminte la sine.(68)

46)Fara atentie si fara privegherea mintii, e cu neputinta sa ne mantuim si sa ne izbavim de diavol, care umbla racnind ca un leu pe cine sa inghita; cum zice Damaschin.(68)

47)Urechea celui ce se linisteste aude lucruri neobisnuite (Isaia). Si iarasi:Linistiti-va si cunoasteti.(71)

48)Iar vederile duhovnicesti, precum socotesc, sunt opt:

-Cea dintai este cunostinta necazurilor si a ispitelor vietii acesteia, cum zice Sfantul Dorotei, si ea se intristeaza de toata paguba, pe care a patimit-o firea omeneasca de la pacat.

-A doua este cunoasterea greselilor noastre si a binefacerilor lui Dumnezeu, cum zice Scararul, Isaac si multi altii dintre Parinti.

-A treia este cunostinta lucrurilor infricosate dinainte de moarte, cum se scrie in dumnezeiestile Scripturi.

-A patra, intelegerea petrecerii Domnului nostru Iisus Hristos in lumea aceasta si a lucrurilor si cuvintelor ucenicilor Lui, ale celorlalti sfinti Mucenici si ale cuviosilor Parinti.

-A cincea este cunostinta firii si a prefacerilor lucrurilor, precum zic Sfintii Parinti Grigorie si Damaschin.

-A sasea este contemplarea celor ce sunt, adica cunostinta si intelegerea fapturilor sensibile ale lui Dumnezeu.

-A saptea este intelegerea fapturilor inteligibile ale lui Dumnezeu.

-A opta este cunostinta despre Dumnezeu, asa-numita teologie.

Acestea sunt deci cele opt vederi. Cele dintai trei se cuvin celui ce este inca faptuitor, ca prin multe si amare lacrimi, sa-si poata curatii sufletul sau de toate patimile si sa primeasca apoi prin har pe celelalte. Iar celelalte cinci se cuvin contemplativului (vazator) sau cunoscator, pentru ca pazeste bine si implineste neincetat faptele trupesti si morale, sau sufletesti, prin care se invredniceste de simtirea vadita si intelegatoare a acestora.(73)

49)Caci cel ce nu doreste nimic se izbaveste prin piorunca de toate relele din vecul de acum si din cel viitor.(94)

50)Tot necazul care se sufera cu rabdare e bun si folositor, iar cel care nu e suferit astfel este semn al lepadarii de la Dumnezeu si e fara folos. Si daca nu se vindeca cineva de aceasta prin smerita cugetare, nu are alt leac. Fiindca cel cu cuget smerit se ocareste si se invinovateste pe sine cand ii vin necazuri, si nu pe altcineva.(112)

51)Si ajunge vederea unui singur inger spre toata infricosarea. Caci ce a patimit Daniil cel intocmai ca un inger, vazand pe inger?(113)

52)Ingerii, zice, lumineaza pe oameni, iar ei primesc luminarea de la arhangheli si aceeia de la incepatori, si asa fiecare ceata primeste luminarea si cunostinta de la alta.(113)

53)Tot cuvantul Scripturii este fara de prihana.(116)

54)Caci intelesurile ce vin de la sine, fara cercetare, in mintea celor ce se linistesc dupa Dumnezeu, sunt vrednice de primit, zice Sfantul Isaac.(116-117)

55)Fiindca nu este pe pamant un mai mare nebun ca acela care sileste intelesul Scripturii, sau il defaima, pentru asi intemeia cunostinta, mai bine zis necunostinta sa.(117)

56)Caci asa se cuvine sa fie purtarea celor sarguinciosi, sa aiba minte cand la contemplarea celor sensibile, cand la cunoasterea celor inteligibile si la ceea ce e fara chip; si iarasi; cand la vreun inteles al Scripturii, cand la rugaciunea curata. Iar trupul, cand la citire, cand la rugaciunea curata, cand la lacrimi pentru sine insusi sau pentru altcineva din compatimirea cea dupa Dumnezeu, cand la lucru spre ajutorul vreunuia care e neputincios sufleteste sau trupeste.(118)

57)Dupa multa osteneala, cel fara patima ajunge fara grija, ca unul ce a biruit patimile.(119)

58)E drepr ca si celui patimas i se pare ca se simte bine dar din orbire. Numai cel ce se nevoieste are osteneala si razboiul din vointa de a birui patimile si de a nu putea. Pentru ca unul ca acesta este lasat uneori biruit de cei ce-l vatama, ca sa uite obisnuinta lui dintai. Ca de nu fuge mai intai de imprastiere si nu-si castiga tacerea desavarsita, nu poate ajunge sa aiba ceva fara patima, sau sa graiasca pururea cele bune, Simplu graind, la tot lucru se cuvine fuga desavarsita de imprastiere, ca sa nu fie tras cineva de obisnuinta de mai inainte. Dar nimeni sa nu-si inchipuie din nestiinta, auzind despre smerita cugetare, nepatimire si cele asemenea, ca le are pe acestea, ci e dator sa caute semnul fieacarui lucru si sa-l afle in sine.(119)

59)Iar semnele smeritei cugetari sunt: Avand cineva toata virtutea trupeasca si sufleteasca, sa se socoteasca pe sine si mai dator lui Dumnezeu, ca unul ce a luat multe prin har, nevrednic fiind.(119)

60)Iar semnul nepatimirii poate, acesta este: a ramane in toate netulburat si fara teama, ca unul ce a primit sa poata toate prin harul lui Dumnezeu, dupa Apostol.(120)

61)Cele ce se fac fara silire nu sunt fapte, cum zice Sfantul Isaac, ci mai degraba daruri. Iar daca dupa prima osteneala a si venit odihna, ea este plata infrangerii, si nu trebuie sa te lauzi cu ea. Caci nu cei ce iau plata sunt laudati, cei ce se silesc in lucrare si nu iau nimic.(120)

62)Nimeni nu poate sa ne faca rau, daca nu vrem noi.(121)

63)Dar chiar daca se vede pe sine stand degeaba si pierdut, sa nu se inspaimante, caci va veni la zdrobirea sufletului si la lacrimi indurerate, de nu va iesi din chilie. Si iarasi de va avea multa ravna la toata lucrarea duhovniceasca si lacrimi, sa nu socoteasca aceasta bucurie, ci inselaciune si pregatire de razboi (122)

64)Deaceea vrasmasul incearca orice mestesug ca sa desfaca pe om de isihie(liniste) si sa-l faca sa cada in ispita si sa se afle in oarece fel necredincios.(123)

65)Caci infranarea totala si neinfranarea sunt cele care aduc neputintele. Iar infranarea si schimbarea mancarurilor de fiecare data se fac pricinuitoare ale sanatatii, ca sa se pastreze fara placeri si fara boala si sa fie impreuna lucrator spre dobandirea virtutilor.(128)

66)Caci cel ce a primit darul luarii aminte la dumnezeiestile Scrip[turi, cum zic Parinti, afla tot binele ascuns in toate Scripturile.(128)

67)Fiindca cunostinta dumnezeiasca este un dar, iar stiinta cuvantului, este o invatatura omeneasca ca celelalte invataturi ale lumii acesteia, si nu ajuta la mantuirea sufletului. Aceasta se vede la elini.(128)

68)Iar citirea se face spre a aminti celor ce stiu cele spuse din cercare si spre a invata pe cei necercati. Marele Vasile zice ca atunci cand Dumnezeu afla o inima curata de toate lucrurile si invataturile lumesti, Isi scrie in ea dogmele Sale ca pe o tablita nescrisa. Iar aceasta o spun, ca sa nu citeasca cineva cele ce nu slujesc la a bineplacea lui Dumnezeu.(128)

69)Daca este inca faptuitor, sa citeasca vietile si cuvintele Parintilor, iar daca harul l-a ridicat la cunostinta Dumnezeiasca, sa citeasca toate scriptiurile dumnezeiesti.(128-129)

70)Ratacirea gandului sete inceputul pacatiuirii, cum zice Sfantul Isaac. Iar cel ce vrea sa fuga de acesta cu desavarsire se cade sa petreaca mult timp in chilie. Si daca e supus tradaviei sa lucreze putin, ca si cel nepatimitor si cunoscator, spre folosul altora si spre ajutorul celor neputinciosi.(129)

71)Nici un lucru care se face dupa Dumnezeu, cu smerenie, nu este rau.(130)

72)Tot ce este afara de trebuinta neaparata, adica tot ce nu ajuta la mantuirea sufletului, su la viata trupului, i se face piedica celui ce vrea sa se mantuiasca.(130)

73)Daca este cineva smerit cu cugetul, trebuie sa aiba toata virtutea si sa creada ca este mai prejos decat toata faptura, ca unul ce datoreaza mai mult. Iar de nu are simtirea aceasta, insasi aceasta este dovada ca e mai rau decat toata faptura, chiar daca s-ar parea ca are petrecerea intocmai cu ingerii.(143)

74)Nu trebuie sa deznadajduim, daca nu suntem cu se cuvine sa fim.(134)

75)Caci cel ce pacatuieste fara puterea de a se pocai, dar nu deznadajduieste, neaparat se va socoti pe sine mai prejos decat toata zidirea si nu va indrazni sa osandeasca sau sa ocarasca pe vreun om, ci mai degraba se minuneaza de iubirea de oameni a lui Dumnezeu si e plin de recunostinta fata de Facatorul de bine si poate si alte bunatati.(135)

76)Precum cel patimas si inca nepartas de lumina cunostintei se afla in mare primejdie daca are stapanire peste vreunii, zice Damaschin, asa si cel ce a luat nepatimire de la Dumnezeu si cunostinta duhovniceasca, daca nu foloseste si alte suflete. Caci nimic altceva nu foloseste celui neputicios, ca alergarea in liniste, nici celui patimas si fara cunostinta, ca supunerea in ea. Deasemenea nimic nu e mai bine ca a-si cunoaste cineva nestiinta si neputinta proprie, si nimc nu e mai rau ca a nu le cunoaste pe acestea. La fel nu e alta patima mai urata ca ingamfarea, nici mai vrednica de ras, ca iubirea de argint, care e radacina tuturor relelor.(136)

77)Iar obisnuinta dainuind, primeste putere de fire, zice Marele Vasile.(136)

78)Deci cel ce s-a silit putin a biruit pe vrasmasi, iar cel ce s-a lenevit putin s-a intunecat si s-a pierdut.(137)

79)Nimic nu obisnuieste, zice Marele Vasile, sa intunece cugetarea asa de mult, ca rautatea, nici sa lumineze mintea, ca citirea in liniste, nici sa aduca o durere mai naprasnica sufletului, ca gandul mortii, nici sa pricinuiasca sporirea nevazuta, ca ocararea de sine si taierea voilor proprii; sau pirderea nevazuta, ca parerea de sine si placerea de sine. Nimic nu pricinuieste departarea de Dumnezeu si pedepsirea omului credincios, cum o face cartirea, nici nu duce asa usor la pacatuire ca zapaceala si vorba multa. Nu este lucru care sa duca asa de repede la dobandirea virtutii, ca singuratatea si adunarea mintii, nici la recunostinta si multumire, ca cugetarea la darurile lui Dumnezeu si la rautatiler noastre. Nimic nu sporeste facerile de bine, ca vestirea lor cu lauda; si nimic nu obisnuieste sa aduca mantuire si intelepciunea Duhului cum e calea imparateasca, ce se tine departe in toate, atat de ceea ce eprea mult, cat de ceea ce e prea putin. Si nu este alta virtute ca sa cuprinda voia Dumnezeiasca, ca smerita cugetare si parasirea ocarui gand si orcarei vointi proprii. Nu este ceva care sa ajute la tot lucru bun ca rugaciunea curata, nici piedica la dobandirea virtutilor, ca imprastierea si ratacirea cugetarii, chiar daca e de scurta vreme. Caci cu atat are cineva mai multa curatie, cu atat isi apare ca pacatunind mai mult, prin aceea ca vede; si cu cat pacatuieste mai mult, cu atat se intuneca mai mult, chiar daca isi apare avand curatie. Si iarasi cu cat are cunostinta mai multa, cu atat isi apare mai lipsit de cunostinta; si cu cat isi cunoaste mai putin nestiinta sa, si cunostinta cea duhovniceasca cea din parte, cu atat i se pare ca e mai cunoscator. Si cu cat rabda cel ce se nevoieste mai mult necazurile, cu atat va birui mai sigur pe vrasmas; si cu cat se nevoieste cineva sa faca mai mult bine intr-o zi cu atat se face mai indatorat pentru toate zilele vietii sale, zice Sfantul Maxim.(137-138)

80)Cel ce cere un lucru de la aproapele e dator, cu mai multa dreptate, sa-l ceara de la sine. Caci precum sunt daori pacatosii sa tremure de Dumnezeu fiindca l-au maniat, tot asa sunt datori cei ce au fost acoperiti de harul Lui in neputinta lor gata de deznadajduire, sa tremure cu mult mai vartos ca unii cei datoreaza multe. Si precum mare prapastie este necunoasterea Sfintelor Scripturi, cum zice Sfantul Epifanie, la fel si mai rau este neascultarea intru cunostinta.(138)
81)Nu fi iubitor de tine, zice, Sfantul Maxim si vei fi iubitor de Dumnezeu, nu-ti fi placut tie, si vei fi iubitor de frate.(139)

82)Rug: Fie ca vreau, fie ca nu vreau, mantuieste-ma(141)

83)Findca daca nu afla mintea altceva mai de pret decat lucrurile sensibile, nu-si intoarce pofta spre aceea, ca sa paraseasca cele cu care s-a obisnuit vreme indelungata. Deci precum cei iubitori de oameni si nepatimasi nu se vatama mult de lucrurile lumii, pentru ca le chivernisesc bine, asa si cei ce au daruri mari, pentru ca pun in seama lui Dumnezeu ispravile lor.(143-144)

84)Tuturor le este de folos linistea si fuga de unele lucruri si anumiti oameni. Dar mai ales celor patimasi si slabi.(144)

85)Daca nu se face cineva nepatimas, nu-i trimite Sfantul Dumnezeu Duhul Sau Cel Preasfant, ca nu cumva sa se afle inca atras din obisnuinta spre patimi si sa se faca vinovat in fata Duhului Sfant, celui salasluit in el si mai mare osanda sa aiba.(145)

86)*De aceea, nici un lucru indoielnic nu trebuie sa-l faca cineva, s-au sa-l hotarasca ca buna, afara de cazul ca nu poate sa traiasca sau se mantuiasca fara el. Sa intrebe pe cei incercati, sau sa-si castige asigurarea din credinta cea tare si din rugaciune, inainte de a fi ajuns la desavarsita nepatimire, care face mintea nebiruita si nemiscata in tot lucrul bun.(145-146)

87)Parintii, zice cartea batranilor (Patericul), au pazit poruncile, cei dupa ei le-au scris, iar noi am pus cele scrise in dulapuri(bibleoteci). Chiar daca vrem sa le mai si citim , nu staruim sa intelegem cele scrise si sa le facem, ci le citim in fuga, saunsocotind ca facem ceva mare, ne inaltam, nestiind ca mai mult ne osandim daca nu le implinim cum zice Sf. Ioan Gura de Aur:  Cel ce a cunoscut, zice, Domnul, voia Domnului sau( ), si celelalte. Asadar buna e citirea si cunostinta, dar cand nu iscodeste cineva viata invatatorului, cum zice Teologul: Nu cauta vrednicia de crezare a celui ce te invata, sai iti vesteste, si cum zice Domnul: Cate va vor zice voua preotii si celelalte. Caci nici o vatamare nu-i vine vreunuia care intreaba, din faptele celui ce-l invata pre el, dar iarasi nici un folos, daca nu lucreaza insusi. Pentru ca fiecare va da socoteala pentru sine, invatatorul pentru cuvantul sau, iar auzitorul pentru ascultarea lui cu lucrul.(146)

88)Aşadar bunătatea şi dreptatea lui Dumnezeu dacă trăim după fire, ne sunt pricinuitoare a tot binele, iar dacă le folosim rău, ne pricinuieşte munca cea veşnică . (147)

89) Dar mai bună decât toate cele spuse, este răbdarea necazurilor . Cel ce s-a învrednicit de acest mare dar este dator sa multumeasca lui Dumnezeu, fiindca la impartasit de o binefacere mai mare.(149)

90) Toate cele ce sunt le-a făcut Domnul spre folosul nostru .(151)

91) Nouă celor ce iubim binele inca de frica muncilor şi a încercărilor, nu ne este deloc de folos linbertatea, ci paza şi fuga de lucruri, ca si prin departarea celor ce vatama neputinta noastra, sa putem lupta cu gandurile.(158)

92)Caci Natanail se talcuieste ravna de Dumnezeu.(159)

93)Cci este obiceiul dumnezeie[tii Scripturi zice Marele Vasile, s\ numeasc\ pe om mai mult dup\ virtutea lui dec`t dup\ na[tere (159)

94) Imprăştierea este pricina întunecării minţii (161)

95) Fiindcă cel ce caută cu lucrul, acela vede paguba şi câştigul în lucrul cu care se îndeletniceşte, zice Sf. Isaac, ci acela poate da sfat altora, ca unul ce l-a păţit, adeseori şi l-a învăţat de cercarea. Pentru că sunt , zice, lucruri bune la arătare, dar ascund o pagubă destul de însemnată; şi sunt altele rele la arătare, dar cuprind în ele cel mai mare câştig.

De aceea, zice , nu este tot omul vrednic de încredere, ca să dea sfat celor ce caută, ci numai acela care a luat de la Dumnezeu darul deosebirii şi a dobândit din stăruirea în nevoinţă o minte străvăzătoare, cum zice Sf. Maxim. Iar aceasta trebuie să fie cu multă smerenie şi să nu dea sfaturi tutror, ci numai celor ce le cer de bunăvoie, şi-l întreabă nesilit, şi învaţă după rânduială, să facă aşa c prin smerenie şi prin întrebarea de bunăvoie a celui ce întreabă, să se întipărească cuvântul în sufletul celui ce-l aude, şi să se încălzească din credinţă, văzând pe sfătuitor bun asemenea sfătuitorului aceluia minunat, pe care l-a numit Isaia Prorocul Dumnezeu tare, biruitor (162)

96)Căci cel ce vrea să îndrume sau să dea sfat cuiva, sau să-i aducă aminte de ceva, cum zice Scărarul, e dator mai înâi să se curăţească de patimi, ca să cunoască în chip nemincinos scopul lui Dumnezeu şi starea celui ce cere de la el cuvânt. Fiindcă nu tutror li se potriveşte acelaşi leac, chiar dacă neputinmţa este poate aceeaşi. Pe urmă să se încredionţeze de la cel ce cere sfat, dacă face aceasta din faptul că e supus cu trup şi suflet, sau se roagă de la sine cu căldura credinţei şi caută sfat, fără să-l aducă dascălul la aceasta, sau, dimpotrivă, îl sileşte vreo altă trebuinţă spre a se preface că e datornic să audă sfat. (164-165).

97)Din vorba multă însă, cum zice Solomon, nu lipseşte păcatul. Fără întrebare de la fraţi nu trebuioe să grăiască cineva, de dragul folosului, ca binele să se facă din hotărâre liberă. Căci apostolii ne cer să fim nu ca unii ce stăpânesc peste turmă, ci ca unii ce ne facem chip turmei. (165).

98) Căci noi ne pomenim dând drumul Cuvântului, prin aceea că ne închipuim că avem o cunoştinţă mai presus de alţii . Si, de fapt, cu cât suntem mai vinovaţi, cu atât avem mai multă slobozenie . Pe când Sfinţii, cu cât sunt mai aproape de Dumnezeu, cu atât se ţin pe ei mai păcătoşi zice Sfântul Dorotei. Căci fiind copleşiţi de cunoştinţa despre Dumnezeu, ca unii ce s-au împărtăşit de ea, simt că nu mai ştiu ce să mai spună (166).

99) ajunge nebunia, fără alt păcat pentru pierderea sufletului. Căci cel ce are păcate mici este lăsat să cadă în mai mari , spune Sfântul Isaac , şi cel ce a luat de la Dumenzeu dar, şi se arată cu nemulţumire, îşi pregăteşte pierderea acestui dar, fiindcă s-a făcut nevrednic pe sine darul lui Dumnezeu, cum zice Marele Vasile . Căci mulţumirea se roagă. (167).

100)  unele lucruri aflătoare în dumnezeieştile Scripturi sunt limpezi şi uşor de înţeles, iar altele nelămurite şi greu de cuprins, ca prin cele dintâi să ne atragă pe cei mai trândavi la credinţă şi la căutarea şi a celorlalte, ca să nu cădem dintr-o prea mare înţelegere în deznădejde şi necredinţă, iar prin celelalte, ca să nu ne atragem o şi mai mare osândă, dispreţuind cuvântul înţeles, ci ca cei ce vor, ostenindu-se de bunăvoiesă caute cu lucrul cele ascunse şi să aibă laudă din aceasta, cum zice Gură de Aur. (167)

101) Si simplu, toată Scriptura şi tot cuvântul lui Dumnezeu, sau al unui Sfânt sau al făpturilor sensibile sau inteligibile are un scop ascuns în sine .

Ba chiar orice cuvânt omenesc . Si nimeni nu cunoaşte înţelesul unui cuvânt decât numai prin descoperire (170).

102) Aceasta este o socotinţă mincinoasă care socoteşte că ştie cele ce niciodată nu le-a ştiut (171).

103) ne putem mântui pretutindeni dacă părăsim voile noastre (174)

104)  liniştea este mai mare decât toate şi fără de aceasta nu ne putem curăţi şi cunoaşte neputinţa noastră şi uneltirile dracilor , dar nici puterea şi purtarea de grijă a lui Dumnezeu nu o putem cunoaşte din cele cântate şi citite (174)

105 nu trebuie să fie folosit un lucru, sau un cuvânt sau o faptă, sau un gând , în afara de trebuinţa neapărată pentru mântuirea sufletului şi pentru viaţa trupului; şi că fără de dreaptă socoteală, nici cele ce par bune nu sunt primite de Dumnezeu , precum nici lucrarea cea bună nu poate folosi pe cineva , dacă nu se face cu scop bun. (175).

106) suntem datori să cercetăm Scripturile după porunca Domnului, ca să aflăm în ele viaţă veşnică; şi să luăm aminte la înţelesul psalmilor şi al troparelor . De asemenea, să cunoaştem întru cunoştinţă multă că nu cunoaştem. Căci zice Marele Vasile, dacă n-a gustat cineva din cunoştinţă, nu ştie de câte este lipsit. (175).

107)  e dator mai întâi ca cineva să dobândească nepătimirea, prin fuga de lucruri şi de oameni nefolositori şi numai după aceea, când o cere vremea, să povăţuiască pe alţii şi să chivernisească lucruri fără de osândă şi fără vătămare , în urma deprinderii întru nepătimire , o dată ce ajuns la desăvârşita lipsă de patimi, dar numai dacă a primit de la Dumnezeu chemare , zice Damaschin, ca Moise, Samuil şi ceilalţi proroci şi Sfinţi Apostoli, spre mântuirea celor mulţi. Chiar şi atunci să nu primească uşor, ca Moise, Avacum, Grigorie, Cuvântătorul de Dumnezeu şi alţii şi cum a zis Sfântul Pr?? Despre Sfântul Ioan , că nu voia să părăsească liniştea lui scumpă, măcar că avea datoria ca Apostol să propovăduiască, nu să vieţuiască în linişte. (176-177).

108) Căci părerea de sine şi neştiinţa fac orbi pe cei ce nu vor să vadă nicidecum neputinţa şi neştiinţa lor. (178).

109) Postul smereşte trupul, privegherea luminează mintea, liniştirea aduce plânsul, plânsul botează pe om şi spală sufletul şi-l face fără de păcat. (178).

110)  fără plâns nu se face curăţirea, iar plâns în împrăştiere neîncetată nu este ; şi fără curăţirea sufletului nu se naşte încredinţarea neclintită, despărţirea sufletului de trup este primejdioasă . Căci ceea ce nu e vădit, zice Scărarul, poate nu e nici crezut . (178).

111)  după rânduiala pavecerniţei trebuie să zicem Crezul, Tatăl nostru, şi Doamne miluieşte, de multe ori. Si şezând apoi către răsărit, ca cei ce plâng un mort, să ne clătinăm capul cu durere din suflet şi cu suspin din inimă şi să zicem cuvintele cunoştinţei ce se întâmplă să o avem , începând de la cea dintâi până ce ajungem la rugăciune. (180).

112 Marele Vasile osândind împotrivirea în cuvânt, zice către egumen să-i dea celui ce se împotriveşte în cuvânt multe metanii, până la o mie . Iar schimbând numărul, a zis: sau o mie sau una . Aceasta înseamnă : cel ce grăieşte împotrivă e dator să facă o mie de metanii înaintea lui Dumnezeu , sau una către stareţ, zicând : Iartă-mă, Părinte.

113) Fiindcă dacă ar socoti că face pocăinţă, dar încearcă să se împotrivească în cuvânt celui ce-l judecă pe el întemeiat sau neîntemeiat , nu este vrednic de iertarea cea după har. (184)

114) Binele nu este bine , dacă nu are ca scop voia dumnezeiască(192)

Căci precum în cer sunt nouă cete aşa şi în Biserică , şi anume : patriarhii, mitropoliţii, episcopii, preoţii, diaconii, ipodiaconii citeţii, cântăreţii şi monahii (193)

116) Despre Sfânta Cruce :

Căci cele două degete şi o singură mână arată pe Domnul nostru Iisus Hristos cel răstignit, cunoscut în două firi , şi-ntr-un singur ipostas . Iar dreapta aminteşte de puterea Lui nemărginită şi de şederea cea de-a dreapta Tatălui. Coborând ea de sus , ne arată pogorârea din ceruri până la noi . Iar trecând de la dreapta la stânga izgoneşte pe vrăjmaşi şşi arată că prin puterea Sa nebiruită a biruit Domnul pe diavol care stă la stânga, lipsit de tărie şi întunecat. (193)

Cartea a doua

Douăzeci şi patru de cuvinte scurte (sinoptice) şi pline de toată cunoştinţa duhovnicească.

Cuvântul I (a)

1) Şi începutul tutror virtuţilor este înţelepciunea duhovnicească , chiar dacă e şi sfârşitul . Fiindcă dacă nu se apropie aceasta de minte, nu poate omul lucra vreun bine, pentru că nu a auzit niciodată despre aceasta. (195)

 Cuvântul II (b)

2) Credinţa, cea care a spus Apostolul că este temelia faptelor celor după Dumnezeu, am primit-o la dumnezeiescul Botez prin harul lui Hristos şi nu din fapte . (197).

3) Dar cetele fiinţelor cereşti fără de trup şi oamenii buni nu sufere să vatăme pe careva din cei împreună robi , chiar dacă ar fi foarte rău acesta, ci mai vârtos au milă de el şi se roagă lui Dumnezeu pentru el , cum zice marele Atanasie. (!99).

4) Iar ispitele oamenilor drepţi şi sfinţi se întâmplă după bunăvoinţa lui Dumnezeu spre desăvârşirea sufletelor, şi spre ruşinarea vrăjmaşilor lor, demonii. (200)

Cuvântul III (g)

5) Lăcomia pântecelui estge cea dintâi dintre cele opt căpetenii ale răutăţii . Iar dumnezeiasca frică şi prima poruncă le surpă pe toate. (201).

6) Iar desăvârşindu-se frica, se desăvârşeşte şi omul prin plâns şi nu mai vrea să păcătuiască â, ci temându-se de întoarcerea patimilor, petrece nerănit în frica cea curată. (203)

7)Iar semnul fricii dintâi stă în a urî păcatul şi a ne mânia pe păcat, ca nişte răniţi de fiară. Iar al celei desăvârşite în a iubi virtutea şi a ne teme de abatere, fiindcă nimeni nu este neschimbăcios. (204).

8) De aceea la tot lucrul în viaşa aceasta suntem datori să ne temem de cădere. (204).

Cuvântul IV (d)

9) Temerea e din credinţă şi din temere buna-cinstire, potrivit cu Prorocul, care după ce a înfăţişat sus înţelepciunea coborându-se mai jos zice : Duhul cunoştinţei şi al bunei-cinstiri, duhul temerii de Dumnezeu. Iar Domnul începând de la temere a călăuzit la plâns pe cel ce are temere (205).

10) Deci toată grija omului să fie pentru păzirea simţurilor ,ca să nu stea sau să nu facă ceva ce nu i se pare ca este după Dumnezeu (208)

11) Să nu primească nici o cutezanţă a gândului până ce va veni Domnul, căruia să-i fie slava în veci. Amin.

Cuvântul 5 (e)

12) Chiar dacă i se pare cuiva că se împărtăşeşte de toate virtuţile , dacă nu va răbda până la sfârşit şi nu se va izbăvi de cursele diavolului , nu este vrednic să Ajungă în Împărăţia cerurilor. (208)

13) Zice Marele Vasile : Să porţi război deodată cu toate patimile, că poate slăbind te vei întoarce la cele dinapoi şi nu te vei afla pregătit pentru Împărăţia cerurilor . Ci luptă-te cu fiecare din patimi pe rând începând de la răbdarea celor ce vin asupră-ţi(210).

Cuvântul 6 (z)

14) Nădejdea fără grijă este viaţă şi bogăţie ascunsă pentru simţire , dar mărturisită de înţelepciune si de firea lucrurilor. (212).

15) Nimic nu întunecă aşa ca răutatea . Dumnezeu se arată simplităţii şi smereniei şi nu ostenelilor. Şi se arată nu cum socot unii, din neexperienţă ci prin contemplarea lucrurilor şi a făpturilor şi a tainelor descoperite în dumnezeieştile Scripturi. (215).

Cuvântul 7 (i)

16) Neîmpătimirea vine din nădejde, fiindcă cel ce nădăjduieşte că va dobândi în altă parte o bogăţie veşnică uşor dispreţuieşte pe cea din mână , chiar dacă cea vremelnică îi aduce toată odihna (216).

17) Pentru că ceea ce ajută şi împiedică pe om să se mântuiască este voia sa şi nimic altceva (217)

18) Obişnuinţa face pe om de la sine, pe încetul, fie bun , fie rău. Căci dacă n-ar fi aşa , nici un tâlhar nu s-ar fi mântuit. (217)

19) Dar ce face mai mult monahul, dacă nu păstrează fecioria şi nu trăieşte în sărăcie. ? (218)

Cuvântul 8

20) Neîmpătimitul ia pururea aminte la Dumnezeu prin vedere (220)

21) Nu este cu putinţă celor ce mai au încă vreo legătură cu ceva din cele sensibile, să biruiască patimile,(220).

22) Căci mai biune este să fie împrăştiat în chip rău şi să nu se afle ocupat nici cu lucrurile şi cugetările dumnezeieşti, decât să lucreze dar pe cele rele .(221)

23) Odihna oricât ar fi de mică este o voie trupească. (221 222)

24) Păcatul este la îndemâna chiar şi a celor foarte drepţi , iar pocăinţa nu e tuturor la îndemână , pentru faptul că moartea este aproape şi înainte de ea desnădejdea. Bine este deci să nu cădem , sau să cădem şi să ne ridicăm. Iar dacă s-a întâmplat să să cădem, bine este să nu desnădăjduim şi să nu ne întristăm de iuburea de oameni a Stăpânului. Căci dacă vrea, poate face milă cu neputinţa noastră, numai să nu ne depărtăm de El sau să ne îngrijorăm şi să ne descurajăm, dacă, silindu-ne, nu isbândim să împlinim poruncile . Ci să ne gândim că o mie de ani înaintea Domnului sunt ca o zi iar o zi ca o mie de ani. (222-223).

25) Pentru tot lucrul bun trebuie să întrebe omul, ca Sfântul Antonie sau pe oricine se nimereşte, ci pe cei ce au darul deosebiri, ca nu cumva cei ce întrebaţifiind necercaţi să cadă amândoi în groapă, după pilda Evangheliei (223 224)

26) Din plâns, aşadar, şi din răbdare se nasc nădejdea şi nepătimirea mortificarea lumii. (224)

Cuvântul 9

27) Dacă mintea se simte pe sine, nu mai este numai în Dumnezeu, ci în sine însăşi, şi cel ce zice că este numai cu Dumnezeu, trebuie să fie fără chip, fără culoare, fără formăşi neîmprăştiat . De aceea monahul e dator să ia aminte şi fără întrebarea celor cercaţi să nu nici un gând bun sau rău, pentru că nu le cunoaştem nici pe unele (226)

28) Diavolul ia înfăţişarea de înger al luminii  Fiindcă gândurile semănate de el se arată celor necercaţi ca gânduri ale dreptăţii (228).

Cuvântul 10

29) Cu adevărat cel smerit la cuget nu încetează niciodată de a se ocărî pe sine chiar dacă toată lumea s-ar război cu el şi l-ar necinsti. (229-230)

30) Smerenia este roada cunoştinţei, iar cunoştinţa roada ispitelor (230)

31 Cel ce a greşit din cunoştinţă ştie din parte că nu cunoaşte şi cunoştinţa i se face pricină de smerenie (231)

32) Cel ce s-a cunoscut pe sine că este făptură schimbaciosăniciodată nu se înalţă întru nimic. Fiindcă chiar dacă are ceva este al făcătorului .(231)

33) Zice Avva Cassian : Smerenia se naşte din cunoştinţă. (233)

Cuvântul 11

34) Este foarte bine a întreba în toate. Dar pe cei cercaţi; pe cei necercaţi e primejdios, neavând puterea de a deosebi (234)

35) Iar dacă nu se află cineva cu darul deosebirii între oamenii de acum , pentru că lipseşte smerenia care îl naşte, suntem datori să ne rugăm cu stăruinmţă înainte fiecărei fapte, cum zice Apostolul Si dacă chiar suntem lipsiţi de mâini cuvioase, sau de curăţia sufletului şi a trupului să fim măcar în afara de pomenirea răului şi de gânduri pătimaşe.(234)

36) Dar unde se caută voia proprie şi nu a lui Dumnezeu, acolo este îngâmfare şi Dumnezeu nu-şi arată bunavoinţa nici nu-şi descopera sfatul său, ca nu cumva cunoscând cineva şi nefăcînd să se osândească şi mai mult (235)

37) Nu trimite Sfântul Lui Duh celui ce nu s-a curăţit poe dine de patimi prin fapte trupeştri şi morale, ca nu cumva să încline acesta din obişnuinţă spre patimi şi să se Facă vinovat faţă de Sfântul Duh venit din El.(235).

Cuvântul 12..... (n.r. incomplet)

38) Până ce mintea n-a dobândit omorârea patimilor nu i foloseşte să vină la contemplarea celor sensibile. (239).

39)Ingerul adevarat are putere de le Dumnezeu s iface mintea sa se linisteasca si sa-l primeasca, chiar daca nu vrea. Dar dracul nu poate sa faca aceasta, ci numai cand vede ca mintea il primeste I se arata, dupa ingaduinta lui Dumnezeu. Iar de nu e primit, se departeaza alungat de ingerul pazitor de la Dumnezeiescul Botez, dat fiind ca mintea nu si-a vandut libertatea.(243)

40)Iar fara Duhul Sfant aceasta virtute cuprinzatoare nu se numeste nepatimire. Ci chiar daca ar fi , poate , cineva astfel, el se afla mai degraba intru nesimtire.(245)

41)Cel ce vrea sa spuna ceva despre dragoste indrazneste sa graiasca despre Dumnezeu insusi.(Ioan4,16)(246)

42)Caci din tot sufletulinseamna ca din ratiune, manie si pofta. Pentru ca din aceste trei se alcatuieste sufletul.(246)

43)Toata lucrarea se face sau pentru dragostea lui Dumnezeu, sau pentru dragostea de aproapele.(248)

44)Dar Dumnezeu nu are niciinceput , nici sfarsit. Deasemenea nici virtutile Lui, pentru ca nici odata n-a fost fara de ele. Ci totdeauna e suprabun si drept, atotintelept, atotputernic, neinfranat, nepatimitor, nescris imprejur, nehotarnicit, neaflat, necuprins, fara sfarsit, vesnic, necreat, neschimbat, neincetat adevarat, necompus, nevazut, nepipait, neinteles, desavarsit, mai presus de fiinta , negrait, mult milostiv, atotidurat, atotvazator.(248)

45)Dumnezeu e netrupesc, simplu, fara de inceput, un singur Dumnezeu inchinat si preamarit de toata zidirea in tatal, fiul si Duhul Sfant. Iar cel ce s-a facut Lui are o singura vointa si nu mai multe compunse.(249)

46)Cibzuinta-aceasta se naste din ratiune si sta la mijloc intre abilitate si prea multa talcuire, si intre nechibzuinta.(250)

47)*Cel chibzuit insa nici nu se inalta, mandrindu-se si catand sa vateme pe cineva, nici nu se rostogoleste fara minte si nu se vatama de cineva; ci culegand cele bune le pazeste in Hristos Domnul nostru, Caruia I se cuvine slava si stapanirea in veci. Amin.()

48)Neprihanirea este cugetul intreg, adica nestirbit.(251)

49)Aceasta se naste din partea poftitoare a sufletului si fara de ea nu se pazeste nici un bine, ciar daca se poate face.(251)

50)Insusirea barbatiei nu sta in a asupri pe aproapele. Caci aceasta este semetie si se afla deasupra barbatiei. Dar nici a fugi de frica ispitelor de lucrarile si de virtutile cele dupa voia lui Dumnezeu. Caci aceasta este lasitate si se afla dedesuptul barbatiei. Barbatia inseamna a starui in rabdare si in tot lucru bun si a birui patimile sufletului si a trupului.(252)

51)Dumnezeu e preamarit si prin dreptate zice Marele Dionisie.

52)El stie ca daca isi inchipuie care peste tot vreun bine, se va lua de la sine ceea ce I se pare ca e al lui, cum zice Domnul, Caruiai se cuvine slava in veci. Amin.

53)Daca cineva ar avea multe necazuri si multe primejdi de la draci si de la oameni, tinand pacea Domnului toate le va socoti nimic.(254)

54)Sufletul are pace cu Dumnezeu, cand pare ace cu sine insusi si se face intreg dupa voia lui Dumnezeu. Si se face asa, cand are pace cu toti oamenii, chiar daca sufera suparari grele de la ei. Caci prin rabdare nu se tulbura nici decum, ci toate le sufera, tuturo le vrea binele, pe toti ii iubeste pentru Dumnezeu si pentru fire. Pentru cei infideli plange ca pentru niste pirduti, cuma facut Domnul si Apostolii, iar pentru cei credinciosi se roaga si lucreaza. Si asa primeste pacea gandurilor si petrce cu mintea in contemplatie si rugaciune curata catre Dumnezeu, Caruia I se cuvine slava in vecii vecilor. Amin.

55)Dar ceea ce s-a dobandit dupa vreme si osteneal indelungata, se poate pierde intr-o clipa de timp.(257)

56)Linistiti-va si cunoasteti, zice pentru ca linistea aduna mintea.(259)
57)Sfintii nici nu cunosc tot scopul lui Dumnezeu cu fiecare lucru sau gand al Acripturii, nici nu scriu deodata toate cele cunoscute de ei.(260)

58)Daca are vreun povatuitor, detator sa intrebe la tot lucru si sa primesc prin urechi raspunsulsi sa plineasca cu lucru cele spuse. Iar daca nu are vreunul, il are dupa Euhit, pe Hristos, si e dator sa-L intrebe prin rugaciune din inima pe El si sa nadajduiasca cu credinta raspunsul din lucru si prin cuvant, ca nu cumva Satana, neputand raspunde cu lucru, sa raspunda cu cuvantul, prefacandu-se pe sine in povatuitor si tragand la pierzare pe cei ce n-au rabdare1.(266)
59)ADAM->A(Anatoli)-rasarit; D(Dysis)- apus; A(Arktos)- miaza noapte; M(Mesimvria)- miaza-zi, om in siriaca=foc2 (274[v1])

60)Deaceea numai cugetarea semeata a incantari de sine poate sa ramana ascunsa tuturor, ba aproape si celui ce o are pe aceasta, mai ales daca nu cade in incercari prin care sufltul e dus la mustrare si-si cunoaste neputinta si nestiinta sa(275)

SFANTUL SIMEON NOUL TEOLOG

225 CAPETE TEOLOGICE SI PRACTICE

1)Dumnezeu nu este nicaieri pentru cei ce privesc trupeste, caci e nevazut. Dar pentru cei ce inteleg duhovniceste este pretutindeni.(1)

2)Amintirea lui Hristos lumineaza mintea si alunga dracii.(2)

3)E de trebuinta, asadar, ca cei ce vor sa invete pe altii sa fie ridicati ei insisi, cum s-a spus, ca nu cumva vorbind despre cele ce nu cunosc, sa piarda, prin ratacire pe cei ce se incred in ei si pe ei insisi.(4)

4)Daca fugi de lume, ia seama sa nu dai sufletului mangaieri de la inceput si sa o cercetezi pe aceasta, chiar daca te silesc sa faci aceasta toate rudeniile si toti prietenii. Caci pe ei ii indeana la aceasta demonii pentru a stinge caldura inimii tale. Chiar daca nu-ti vor putea impiedica cu desavarsire hotararea, ei o vor face cu siguranta mai moale si mai slaba.(15)

5)Daca ai primit ,frate, flacara alergand ai ajuns din pricina ei la chinovie, sau la un parinte duhovnicesc, de vei fi indemnat de el, sau de frati care se nevoiesc impreuna cu tine, sa te folosesti de bai sau de mancaruri, sau de alte mangaieri pentru intarire, sa primeste acestea.

Dar fi totdeauna pregatit pentru post, pentru patimire, pentru infranarea cea mai deplina. Ca de vei fi indemnat de parintele tau intru Domnul sa te impartasesti de mangaieri, sa te afle ascultator aceluia, ca voia ta sa nu o faci nici in aceasta. Iar de nu rabdacu bucurie cele ce ai vrut sa le faci de bunavoie, folosindu-te sufleteste.(21)

6)Cand dracii vor face toate din partea lor si nu ne vor putea clinti sau impiedica de la tinta noastra cea dupa Dumnezeu, se vor furisa in cei ce fataresc evlavia si vor incerca prin aceia pe cei ce se nevoiesc. Mai intai miscati, chipurile de dragoste si de compatimire acestia ii vor indemna pe ceice se nevoiesc sa se odihneasca spre a nu slabi cu trupul si a cadea in lancezeala. Pe urma il atrag la intalniri fara rost, facandu-I sa-si piarda zilele in ele. De vor asculta vreunul dintre cei ce se nevoisc si se va potrivi lor, se vor intoarce si vor rade de pierderea lui. Iar de nu va asculta de cuvintele lor, ci se va pazi pe sine strain de toate, cu mintea adunata si infranata in toate, se vor aprinde de pizma si vor face totul pana ce-l vor alunga din obste, caci nu sufera slava desarta cea necinstita sa vada in fata ei smerenia laudata.(22)

7)Iubitorul de slava desarta sufera cand vede pe cel smerit la cuget varsand lacrimi si folosindu-se indoit, ca unul ce-si face pe Dumnezeu milostiv prin ele si ii sileste pe oameni sa-l laude fara voie.(23)

8)Sa nu dai milostenie fara voia parintelui tau dupaDumnezeu, din bunurile ce i-ai adus.(25)

9)Sa nu ceri si sa nu ei nici un pahar cu apa, chiar de s-ar intampla sa arzi, pana ce nu te va indemna , miscat de la sine, parintele tau duhovnicesc. Strange-te pe tine si constrange-te in toate, incredintandu-te si zicand in gand: Daca Dumnezeu vrea si esti vrednic sa bei, va descoperi parintelui tau, si acesta iti va zice tie:  bea , si atunci bea cu constiinta curata, chiar de e la vreme nepotrivita.(26)

10)Cel ce iubeste din simtire launtrica pe cei cei care-l vorbesc de rau, s-au il nedreptatesc , sau il urasc si-l pagubesc, si se roaga pentru ei ajunge in scurta vreme la o mare sporire.(29)

11)Este cu neputinta sa umpli si trupul cu mancaruri nesaturate ,dar sa te indulcesti si duhovniceste . (42)

12)* Omul care este obisnuit sa se impotriveasca isi este siesi o sabie cu doua taiusuri, ucigandu-si sufletul fara sa stie si instrainandu-l se viata vesnica. (45)

13)De voiesti sa te lepezi de toate si sa te lepezi si sa te deprinzi cu vietuirea evanghelica, sa nu te dai in seama unui invatator neincercat sau patimas, ca nu cumva in loc de petrecerea evanghelica, si o-o inveti pe cea draceasca. Fiindca invataturile bune sunt la invatatorii buni, iar cele rele, de la cei rai. Caci, desigur, din seminte rele, ies roade rele.(48)

14)Indupleca pe Dumnezeu cu rugaciuni si cu lacrimi, ca sa-ti trimita un calauzitor nepatimas si sfant. Dar cerceteaza si tu dumnezeiestile Scripturi si mai ales scrierile cu invataturi despre lucrare ale sfintilor parinti, ca punandu-le alaturea de cele invatate si faptuite de invatatorul si inainte-statorul tau, sa le poti vedea si intelege pe acestea ca intr-o oglinda, si pe cele ce conglasuiesc cu Scripturile sa le iei in inima si sa le stapanesti cu cugetarea; iar pe cele mincinoase si straine sa le dai la o parte si sa le lepezi, ca sa nu ratacesti. Caci sa stii ca in zilele acestea multi s-au facut dascali mincinosi si inselatori. (49)

15)* Tot cel ce nu vede, dar se incumeta sa calauzeasca pe altii, e un inselator si duce pe cei ce-l urmeaza in prapastia pierzaniei, dupa cuvantul Domnului:  Orbul de va calauzi pe orb, amandoi vor cadea in groapa (Mat. 15,14)(50)

16) Cel ce crede ca viata si moartea sa este in mana pastorului, nu-l va contrazice niciodata. Iar necunoasterea acestui lucru naste contrazicerea, care pricinuieste moartea spirituala si vesnica. (56)

17)* Rugaciune pentru invingerea patimilor si pentru supunere. (60)

18) Cel ce contrazice pe parintele sau face, bucuria dracilor, Iar de cel ce se smareste pana la moarte se minuneaza ingerii. (62)

19)Framantarea multa si la vreme nepotrivita intuneca si tulbura cugetarea si scoate din suflet rugaciunea curata si cainta. Pe de alta parte, aduce oboseala in inima si prin aceasta, inasprire si invartosare. Iar prin acestea cauta dracii sa duca la deznadejde pe cei duhovnicesti. (63)

20) Trandavia le este nevoitorilor o incercare menita sa le pricinuiasca smerenie. (72)

21)Dracul trandaviei obisnuieste sa razboiasca, de cele mai multe ori, mai ales pe cei ce au inintat in rugaciune, sau pe cei ce se sarguiesc cu ea. (73)

22)Trandavia este moartea sufletului si a minti. (74)

23) Nu numai cel ce se linisteste singur, sau cel ce se afla sub ascultare (in obste), ci si egumenul si inainte statatorul si chiar cel ce slujeste, trebuie sa fie numaidecat fara de grija, sau liberi de toate lucrurile vietii. (80)

24)Cel ce are gandirea ingrijorata de lucrurile vietii nu este liber. (81)

25)* Exista o grija nefaptuitoare si o faptuire fara grija; ca si dimpotriva: o grijafaptuitoare si o lene plina de griji. (82)

26)Nu darama casa ta, voind sa o zidesti pe a vecinului. Sa sti ca lucrul acesta este obositor si greu. Ia seama ca nu cumva hotarandu-te la aceasta, sa o darami si pe a ta si sa nu poti sa o zidesti nici pe a aceluia. (83)

27)* Daca n-ai dabandit o desavarsita nepatimire fata de lucruri si de bunurile vietii, sa nuprimesti sa te ocupi cu chivernisirea lucrurilor, ca sa nu te prinzi in ele, si in loc sa iei plata slujirii, sa suferi osanda pentru hotie si fur de cele sfinte. Iar de esti silit la aceasta, de intaistatorul, sa fi ca cel ce umbla cu focul care arde si sa opresti momeala gandului prin marturisire si pocainta, ca sa te pastrezi neatins prin rugaciunea intaistatatorului. (84)

28)Fiecare judeca din starea ce o are el, si pe cele ale aproapelui, fie ca e vorba de virtute, fie de pacate. (85)

29)Alceva este nepetimirea sufletului si altceva nepatimirea trupului; cea dintai sfinteste si trupul prin staralucirea ei si prin revarsarea de lumina a Duhului, iar cea de a doua singura nu poate sa foloseasca prin sine nimic pe cel ce o are. (86)

25 DE CAPETE ALE CUNOSTINTEI SI ALE CUVANTARII DE DUMNEZEU (GNOSTICE SI TEOLOGICE)

1)Nici celui ce teologhiseste nu i se potriveste pocainta, nici celui ce se pocaieste, teologia. Caci pe cat sunt rasariturile de la apusuri, pe atat e mai inalta teologia decatpocainta. (1)

2)Fiind jos nu cerceta cele de sus... (7)

ALE ACELUIASI, UNA SUTA CAPETE DE DUMNEZEU CUVANTATOARE (TEOLOGICE SI GNOSTICE)

EXTRASE

1)Pe toti credinciosi, noi credinciosiitrebuie sa-i vedem ca pe unul si in fiecare din ei trebuie sa vedem pe Hristos si sa avem atata dragoste fata de el, incat sa fim gata sa ne punem sufletul propriu pentru el. Nu trebuie sa numim sau sa socotim pe vreunul rau, ci pe toti sa-i vedem buni. Chiar daca ai vedea pe vreunul tulburat de patimi, sa nu urasti pe fratele, ci patimile care il razboiesc. Iar daca il vezi tiranizat de pofte si de ganduri gresite, sa ai si mai multa mila de el, ca nu cumva sa fii si tu ispitit, (ca unul ce te afli supus schimbarilor materiei nestatornice. (3)

2)Cel ce nu nazuieste cu iubire si cu dorinta puternica sa se uneasca prin smerita cugetare cu cel din urma ditre sfinti, ci pastreaza o mica neincredere in el, nuse va uni niciodata deloc nici cu el, nici cu sfintii dintai care au preceda, chiar daca ar socoti ca are toata credinta si toata iubirea fata de Dumnezeu si fata de totii sfintii. (17)

FILOCALIA 4

CUVIOSUL TALASIE LIBIANUL SI AFRICANUL

Despre dragoste, înfrânare şi petrecerea cea după minte Către Pavel Prezbiterul (EXTRASE)

SUTA ÎNTÂIA (n.r. - extrase)

1. Dorul întins întreg spre Dumnezeu leagă pe cei ce-l au cu Dumnezeu şi întreolaltă.(1)

2. Mintea care a dobândit dragostea duhovnicească nu cugetă despre aproapele cele ce nu se potrivesc cu dragostea.(2)

3. Cel ce binecuvintează cu gura, dar dispreţuieşte cu inima ascunde făţărnicia sub chipul evlaviei.(3)

4. Cel ce a dobândit dragoste rabdă fără să se tulbure supărările şi suferinţele ce-i vin de la duşmani.(4)

5. Dragostea adevărată a dobândit acela care nu suferă bănuieli şi vorbe împotriva aproapelui.()

6. Cel ce aduce fratelui la cunoştinţă ocările altuia ascunde pizma sub înfăţişarea bunăvoinţei.(9)

7.+ Slava deşartă o stingi făptuind în ascuns; iar mândria o izgoneşti nedispreţuind pe nimeni.(18)

8. De slavă deşartă ţine făţărnicia şi minciuna, iar de mândrie părerea de sine şi pizma.(19)

9. Povăţuitor este acela care se stăpâneşte pe sine şi-şi supune sufletul şi trupul raţiunii.(20)

10. Sinceritatea prietenului se arată la vreme de încercare, dacă ia parte la necaz.(21)

11. Topeşte-ţi trupul cu foamea şi privegherea şi vei alunga gândul josnic al plăcerii.(25)

12. Precum în fiinţă Dumnezeu este necunoscut, aşa în măreţie este fără margini.(59)

13. Conştiinţa este un învăţător sincer. Cine ascultă de ea, petrece fără greşeală.(71)

14. Nu crede gândului care judecă pe aproapele. Căci numai cine are visterie rea gândeşte cele rele.(84)

15. Bănuiala rea întunecă cugetarea şi te face să vezi în loc de cale cele alăturea de cale.(88)

16. De vrei să te izbăveşti de toate patimile, apucă-te de înfrânare, de dragoste şi de rugăciune.(93)

SUTA A DOUA (n.r. - extrase)

1. Cele mai bune arme ale celui ce se linişteşte cu răbdare sunt: înfrânarea, dragostea, rugăciunea, atenţia şi citirea.()

2. Scripturile cuprind acestea patru: poruncile, dogmele, ameninţările şi făgăduinţele.(20)

3. Să nu înţepi pe fratele tău cu vorbe de ghicitură, căci nu vei răbda când vei primi cele asemenea.(22)

4. Cui i s-a dat cunoştinţă i s-a dat lumina înţelegerii. Iar cel ce primindu-o o necinsteşte va vedea întuneric.(24)

5. Nu uita de făptuire. Căci uitând de ea se împuţinează cunoştinţa şi făcându-se foamete, te vei pogorî în Egipt.()

6. Obişnuieşte-ţi urechea să asculte des cuvinte duhovniceşti şi mintea se va depărta de gândurile necurate.(36)

7.+ Stăpâneşte-ti stomacul, somnul , mânia şi limba şi nu vei lovi de piatră piciorul tău.(38)

8.+ Nevoieşte-te să iubeşti pe tot omul deopotrivă şi vei alunga de-a valma toate patimile.(39)

9. Foloseşte-te de trup ca de un slujitor al poruncilor, păzindu-l cu toată puterea nesupus plăcerilor şi fără boală.(81)

10. Răscoala trupului vine din neglijarea rugăciunii, a dietei şi a liniştii celei bune.(82)

11. Citirea şi rugăciunea curăţesc mintea, iar dragostea şi înfrânarea, partea pasională a sufletului.(84)

12. Păzeşte aceeaşi înfrânare totdeauna, ca să nu cazi prin neegalitate în cele contrare.()

13. Cel ce-şi pune legi sie-şi, să nu se facă neascultător sie-şi....

14. Mărturisim un singur ipostas al lui Hristos în două firi neîmpărţit.(96)

15. Slăvim neîmpărţit ipostasul lui Hristos şi mărturisim neamestecată unirea firilor.(97)

16. Ne închinăm unei Fiinţe a dumnezeirii în trei ipostasuri şi mărturisim neamestecată unirea firilor.(97)

17. Proprietăţile deosebite ale celor trei ipostasuri sunt: cea de Tată, cea de Fiu şi purcederea. Iar comun au fiinţa, firea, dumnezeirea şi bunătatea.(99)

SUTA A TREIA  (n.r. - extrase)

1. Despre Cel bun din fire, cugetă cele bune. Şi despre tot omul gândeşte numai bine.(1)

2.+ Căci numai prin osteneală îndelungată se izgoneşte iubirea de plăcere.(10)

3. Te vei deda uşor cu ostenelile nevoinţei, de vei face toate cu măsură şi cu rânduială.

4. Cel ce rabdă loviturile încercărilor fără voie se face smerit la cuget, bine nădăjduind.(11)

5. Păcatul este veştejit de stăruinţa în suferinţe şi este ars deplin de răbdarea până la capăt.(17)

6. Acestea trei schimbă în rău starea trupului: lipsa de regulă în hrană, schimbarea aerului şi atingerea dracilor.(38)

7. Sufletul bun face bine aproapelui. Iar de i se răspunde cu nerecunoştinţă se poartă cu îndelungă răbdare şi rabdă pătimind cele ce-i vin de la acela.(43)

8. Sufletul bârfitor are în loc de limbă spin: căci se vatămă pe sine, pe ascultător şi uneori şi pe cel grăit de rău.(48)

9. Uită răul cel ce se roagă pentru cel ce l-a întristat: şi se izbăveşte de pomenirea răului, cel ce nu cruţă darurile.(49)

10. Îndepărtează-te de cel ce vieţuieşte cu nepăsare, chiar dacă a dobândit nume mare la mulţi.(58)

11. Câştigă-ţi prieten pe bărbatul iubitor de osteneală şi-l vei afla acoperământ greşelilor tale.(59)

12. Mintea mişcată de dragostea către aproapele gândeşte neîncetat cele bune despre el; dar dimpotrivă, bănuieşte cele rele.(80)

13. Tuturor patimilor le premerge iubirea trupească de sine, iar la urmă vine mândria.(86)

SUTA A PATRA (n.r. - extrase)

1. Citirea, privegherea şi psalmodia opresc mintea de la rătăcirea în jurul patimilor.(19)

2. Stăpânindu-ţi iubirea de slavă deşartă, ia aminte dinspre curvie, ca nu cumva, fugind de cinstiri, să cazi în necinste.(27)

3. Postind până seara, să nu mănânci atunci până te saturi, ca să nu zideşti iar cele ce ai dărâmat odată.(32)

4. Când nu bei vin, să nu te saturi de apă; iar dacă nu, îi dai curviei aceeaşi materie.(33)

5. Ca să înlături mândria trebuie să te rogi cu lacrimi, să nu dispreţuieşti pe nimeni şi să primeşti necazurile cele fără de voie.(36)

6. Bărbat chibzuit este acela care suferă sfatul şi mai ales pe Părintele duhovnicesc, care-l sfătuieşte.(40)

7. Sufletul primeşte cunoştinţa celor dumnezeieşti pe măsura curăţiei minţii.(76)

8. Iar ipostasul hotărăsc că este o fiinţă cu proprietăţi deosebite.(88)

9. Iar începutul Fiului şi al Duhului nu-l zic temporar.(96)

SFÂNTUL ISICHIE SINAITUL (EXTRASE)

SUTA ÎNTÂIA  (n.r. - extrase)

1. Cel ce nu are rugăciunea curată de gânduri nu are armă pentru luptă.(21)

2. Dar mintea nu poate să biruiască nălucirea drăcească numai prin sine. Să nu cumva să îndrăznească aceasta. Căci fiind vicleni, se prefac că sunt biruiţi, dar pe de altă parte o fac să cadă prin slavă deşartă. Prin chemarea lui Iisus Hristos însă, ei nu rabdă să stea şi să te înşele nici măcar o clipă.(24)

3. Vezi să nu-ţi faci păreri înalte despre tine.(25)

4. Cât împotriva duhurilor răutăţii...?(26)

5. Căci petrecând în chinovie, trebuie să tăiem toată voia noastră din proprie hotărâre şi cu dragă inimă, Însuşi Dumnezeu fiind cu proestosul nostru.(31)

6. Căci voia noastră netăiată de noi de bună voie, obişnuieşte să se mânie pe cei ce încearcă să o taie fără să vrem.(31)

7. Astfel trebuie să fugim de semeţie ca de veninul de aspidă şi să ocolim multele întâlniri ca pe nişte şerpi şi pui de vipere.(32)

8. Stăruie înăuntru minţii şi nu vei obosi în ispite, dar dacă pleci de acolo, rabdă cele ce-ţi vin asupra ta.(54)

9. După cum celor ce s-au hrănit fără socoteală le foloseşte absintul amar, aşa celor ce cu purtări păcătoase le e de folos să pătimească rele.(55)

10. Mintea se orbeşte de aceste trei patimi: prin iubire de argint, prin slavă deşartă şi prin plăcere.()

11. Bunul smereniei este greu de găsit.(63)

12. Văzând mintea puţinătatea proprie şi cât e de departe de desăvârşirea fraţilor, omul se va socoti pe sine pământ şi cenuşă şi nu om, ci un câine oarecare, ca unul ce este mai prejos şi mai puţin decât toţi oamenii raţionali de pe pământ()

13. Calea spre cunoştinţă este nepătimirea şi smerenia, fără de care nimeni nu va vedea pe Domnul.(67)

14. Cel ce se ocupă neîncetat cu cele dinlăuntru e cumpătat.(68)

15. Multe patimi sunt ascunse în sufletele noastre, ele se dau pe faţă abia atunci când apar pricinile.(72)

16. Fiind deci iubitor de învăţătura, fă-te şi iubitor de osteneală, căci cunoştinţa simplă îngâmfă pe om.()

17. Încercările ce ne vin pe neaşteptate, ne învaţă cu bun rost să ne facem iubitori de osteneală.(81)

18. E propriu cinstitorului şi temătorului de Dumnezeu simplitatea şi smerenia.(82)

19. Nimeni nu e mai înalt decât cel smerit.(83)

20. Cu cât eşti atent la cugetare, cu atât te vei ruga mai cu dor la Iisus.(84)

21. Aşadar cum am spus şi rugăciunea lui Iisus se susţin una pe alta.()

22. Nu trebuie, fraţilor, să îmbrăţişeze somnul cel ce vrea să rămână mereu nerănit.()

SUTA A DOUA (n.r. - extrase)

1. Uitarea obişnuieşte să stingă paza minţii, cum stinge apa focul.(1)

2. Vechiul Testament este chipul nevoinţei trupeşti, exterioare şi sensibile, iar Sfânta Evanghelie care este Noul Testament este chipul atenţiei, adică al curăţiei inimii.(10)

3. Dracii ne duc pururea spre păcătuire şi minciună.(16)

4. Mânia pornită spre oameni este împotriva firii şi întristarea care nu este după Dumnezeu şi trândăvia strică de asemenea gândurile bune şi cunoscătoare. Pe acestea Domnul le împrăştie prin mărturisire, sădind înăuntru bucurie.(34)

5. Iar gândurile înfipte şi fixate în inimă, fără voia noastră, se şterg prin rugăciunea lui Iisus făcută cu trezvie din adâncurile de înţelegere ale inimii.(35)

6. Fără chemarea lui Iisus Hristos nu este cu putinţă a izgoni momeala gândului rău.(40)

7. Cele dinăuntru ale inimii, se prelungesc afară în chip.()

8. Evlavia este cea care smulge din rădăcină seminţele celui rău.(45)

9. Monah cu adevărat este acela care a dobândit trezvie.(57)

10. Sufletul este întunecat deopotrivă de aceste două: de vorbirile gândurilor în cugetare şi de vorbele deşarte de afară.(83)

11. Nu este păcat mai mare ca păcatul iubirii trupeşti de sine.(100)

SFÂNTUL FILOTEI SINAITUL

1. Nimic nu aduce tulburare ca vorba cea multă şi nimic nu e mai rău ca vorba neînfrânată, care poate să strice starea sufletului. (5)

2. Aşa se cuvine să umblăm în fiecare zi, ca şi cum ar trebui să ne înfăţişăm înaintea lui Dumnezeu.(9)

3. Vorbele fără rost ne pricinuiesc ură celor ce ne ascultă, alteori batjocori şi râs, defăimând aceia prostia cuvintelor. Altele întinarea cunoştinţei şi iarăşi altele osândă de la Dumnezeu şi întristarea Sfântului Duh, ceea ce este mai înfricoşat decât celelalte.(10)

4. Iar cel ce cugetă cu zăbovire la moarte, văzând năvălirile dracilor, mai ager decât cel ce face altfel, le aruncă izgonindu-le. (21)

5. Să nu lepădăm nici ostenelile nevoinţei trupeşti, căci din pământ răsare grâul, iar din acesta odrăsleşte bucuria duhovnicească şi experienţa celor bune. (28)

6. Cunoştinţa obişnuieşte să îngâmfe, făcând pe om să-şi închipuie că e mai presus de multe, dacă e lipsit de învinovăţirea de sine şi de smerenie. (32)

7. Despre treptele păcătuirii. (34-35)

SFÂNTUL IOAN CARPATINUL

O sută de capete de mângâiere (n.r. - extrase)

1. De se va răscula în cugetul tău roiul gândurilor urâte şi slăbind vei fi biruit să şti că pentru o vreme te-ai despărţit de harul dumnezeiesc.(5)

2. Monahul este dator să aleagă postul cel mai frumos, să nu se lase robit de patimi şi să porte grijă pururea de cea mai deplină linişte (isihie).(9)

3. Dracii care urăsc sufletele noastre, dă unora în gând să ne aducă laude reci, apoi ne îndeamnă să le îmbrăţişăm plini de bucurie. (10)

4. Primeşte mai bine pe cel ce te batjocoreşte decât pe cel ce te laudă, de care s-a scris că nu se deosebeşte de cel ce blestemă. (11)

5. Când, sârguindu-te pentru virtutea postirii nu o poţi dobândi din pricina neputinţei şi cu inima zdrobită te întorci cu mulţumire către Purtătorul de grijă şi Judecătorul tuturor, însuşi faptul de a mulţumi milostivirii lui Dumnezeu ţi se va pune în socoteală, numai să te arăţi pururea umilit înaintea Domnului şi să nu te înalţi faţă de nici un om. (12)

6. Ştiind vrăjmaşul că rugăciunea ne stă nouă apărătoare iar lui vătămătoare, se sileşte să ne desfacă de ea, ne împinge la pofta ştiinţelor elineşti.(15)

7. Iar a cânta nu este propriu celor ce se roagă, cerând ceva celor ce se veselesc; dar veselia să o amestecăm cu frică Dumnezeiască.(14)

8. Drept aceea siliţi-vă să vă arătaţi credinţă şi cunoştinţă mai mult prin fapte.()

9. În stările triste ale sufletului obişnuieşte să înflorească harul lui Dumnezeu.(10)

10. Nimic nu obişnuieşte să piardă aşa mult virtutea ca luarea în ras, batjocora şi vorbirea deşartă. Dar iar, nimic nu înnoieşte sufletul învechit şi nu-l face să se apropie de Dumnezeu cu frică de Dumnezeu, atenţia cea bună, cugetarea neîncetată la cuvintele lui Dumnezeu, înarmarea cu rugăciunea şi urmărirea câştigului din privegheri. (20)

11. Multă destoinicie şi mult folos câştigă sufletul dacă rabdă cu tărie orice necaz, fie că vine de la diavoli, fie că de la oameni şi dacă ştie că suntem datori să purtăm ostenelile şi să nu învinuim pe nimeni decât pe noi înşine. Cel ce învinuieşte pe altul pentru necazurile sale a alunecat din dreapta judecată a ceea ce se cuvenea. (21)

12. Nu numai aproape de sfârşitul lumii va grăi diavolul cuvinte împotriva Celui Prea Înalt, cum zice Domnul, ci şi acum se întâmplă uneori că trimite prin gândurile noastre hule grele către cer şi grăieşte ocări împotriva Celui Prea Înalt, a făpturilor Lui şi a Sfintelor Lui Hristos Taine.(24)

13. Chiar şi o ispită dacă este îngăduită împiedică pe cel ce se sârguieşte în înaintare. Chindia peştişorul cel mic care opreşte o încărcătura mare. (26)

14. Mila lui Hristos nu va înceta niciodată. (33)

15.  minţile monahilor adevăraţi se vor umplea de cunoştinţă. (34)

16. Se întâmplă uneori că învăţătorul e dat spre necinstire, suferind încercările pentru oile ce s-au folosit duhovniceşte. (35)

17.+ Socoteşte că-ţi porunceşti să nu mănânci peşte şi vei vedea după aceasta că vrăşmaşul te împinge neîncetat spre poftirea peştelui (39)

18. Pe unul mântuieşte Dumnezeu prin cunoştinţă, iar pe altul prin curăţie şi nerăutate. Căci eşti dator să şti că nu va lepăda Dumnezeu pe cel fără de răutate. (40)

19. Cei ce se roagă mai stăruitor, aceia sunt mai tulburaţi de ispite înfricoşate şi sălbatice. (41)

20. Deci urmând cu râvnă Stăpânului tău mult iubit, de ţi se va împiedica în calea vieţii piciorul tău de vreo piatră pătimaşă şi vei cădea chiar de mai multe ori, fără să vrei, trecând prin locuri noroioase, ori de câte ori ţi s-ar întâmpla să cazi şi să te chinuiască trupul, tot de-atâtea ori ridicându-te ia-te după Domnul tău cu aceiaşi râvnă până-L vei ajunge. (44)

21. Nu îngădui celor ce slujesc beţiei şi robesc meselor fără rânduială să fie cu îndrăzneală faţă de tine, nici celor ce vor să-ţi grăiască cu neruşinare, chiar dacă ar fi cu parul alb sau chiar dacă ar avea ani mulţi in viaţa monahală, ca nu cumva să te acopere putreziciunea. (61)

22. Ispitele sunt un frâu care poate să înfrâneze mândria omului, prin purtarea de grijă a lui Dumnezeu.(62)

23. Dar e propriu sufletului mare şi viteaz să nu deznădăjduiască în nenorocire. (65)

24. Smerita cugetare, dăruită din cer prin harul lui Dumnezeu la vremea sa, după multe lupte, întristare şi lacrimi celor ce o cer, e neînsemnat mai puternică şi mai mare decât smerenia care vine în cei ce au căzut din virtute. (72)

25. Dumnezeu nu dezamăgeşte de mântuirea noastră.(81)

26. Mai ales împotriva acestor trei e dator monahul să poarte un război neîndurat: împotriva nebuniei pântecelui, a slavei nefolositoare şi a iubirii de bani care este închinare la idoli. (86)

27. Precum voieşte Domnul ca om prin om să se mântuiască, aşa se sârguieşte satana ca om prin om să se piardă. (88)

28. Nu te alipi de bărbatul dispreţuitor, viclean şi limbut ca să nu mergi cu el la munci. Căci de abia dobândeşte cineva mântuirea stând în preajma celui drept. Dar dacă locuieşte cu cel viclean, va cădea în valuri, cum se umple cineva de lepră şi nu-şi dă seama. Şi cine va avea milă de cel ce s-a apropiat voios de balaur? Fugi deci de cei neînfrânaţi la limbă, de cei porniţi spre sfadă şi de cei ce tulbură mădularele dinlăuntru şi din afară. (89)

29. Bărbatul limbut, chiar dacă merge drept în unele privinţe, dar în aceea nu merge drept şi mai degrabă strâmb şi-l vor vâna relele ca să-l piardă. (90)

30. Dumnezeu este iubire şi cine rămâne în iubire rămâne în Dumnezeu şi Dumnezeu în el, căruia i se cuvine slavă şi puterea în veci. AMIN.

SFÂNTUL FILIMON

Cuvânt foarte folositor

1. Liniştea naşte nevoinţă, iar nevoinţa naşte plânsul, iar plânsul frică, iar frica smerenia, iar smerenia trecerea cu vederea, iar trecerea cu vederea dragostea, iar dragostea face sufletul fără boală şi fără patimă şi atunci cunoaşte omul că nu este departe de Dumnezeu.()

2. Dacă vrei să ajungi la aceste toate virtuţi, fii fără grijă dinspre orice om, fugi de lume şi umblă cu râvnă pe calea Sfinţilor, tine-ţi înfăţişarea neîngrijită, haina pătată şi smerită, purtare simplă, cuvânt fără meşteşug, mersul fără slavă deşartă, glasul netocmit, vieţuieşte în sărăcie, lasă-te dispreţuit de toţi, iar mai presus de toate păzeşte-ti mintea, grijeşte-te de trezvie.()

3. Cuvantul fara rost poate desparti mintea de pomenirea lui Dumnezeu, dracii silindu-o la aceasta, iar simtirile ascultand de ei. ( )

4. Numai lupta si frica mare pot pazi sufletul.

5. Trebuie sa te desparti de toata lumea ??? si sa te faci fra de oras, fara casa, fara lucruri de-ale tale, neiubitor de argint, lipsit de avere, neumblator dupa castig si dupa schimburi, nepriceput in lucrurui omenesti, smerit la cugetare, impreuna patimitor, bun, bland, linistit, gata sa primesti in inima intipariturile venite din cunostinta Dumnezeiasca. (pag. 165; )

6. Iar cand dobandesti o virtute, sa nu ti se inalte gandul impotriva fratelui, fiindaca tu ai dobandit-o, iar acela nu i-a avut grija. Caci aceta este inceputul mandriei. (pag. 171)

7. Pazeste-te cu toata puterea sa nu faci nimic pentru placerea oamenilor. (pag. 171)

8. Iar cand mergi cu cineva pe cale, nu primii convorbire desarta, ci da-i mintii lucrarea duhovniceasaca pe care o avea, ca sa i se faca obicei bun si uitare a placerilor vietii si sa ajungi la limanul nepatimirii.

9. Cand te afli in biserica si vrei sa te impartasesti cu Dumnezeiestile lui Hristos Taine, sa nu iesi pana nu primesti pacea desavarsita. (pag. 172

10. Caci stiu ca pe cat se intind cele neplacute, pe atat se gatesc cununile celui ce rabda. (pag. 173)

SFANTUL IOAN DAMASCHIN

Cuvant minunat si de suflet folositor:

1)Virtutile sufletesti zicem ca sunt aceste patru cele mai generale: barbatia, prudenta, cumpatarea si dreptatea. Din acestea se nasc virtutile sufletesti: credinta, nadejdea, dragostea, rugaciunea, smerenia, blandetea, nemanierea, cunostinta dumnezeiasca, neiutimea, simplitatea, nerautatea, nefatarnicia, neinfrumusetarea, nemandria, nepizmuirea, neviclenia, neiubirea de argint, compatimirea, milostenia, generozitatea, neintristarea, strapungerea inimii, sfiala, evlavia, dorinta bunurilor viitoare, doru; dupa Imparatia lui Dumnezeu, poftirea infierii.

Iar virtutile trupesti, mai bine zis uneltele virtutilor care se nasc intru cunostinta si dupa Dumnezeu si duc peom afara de orice fatarie si dorinta de a placea oamenilor, la inaintarea in smerenie si la nepatimire sunt acestea: infranarea, postul, setea, privegherea, starea de toata noaptea, plecarea deasa a genunchilor, neimbaierea, multumirea numai cu o singura haina, mancarea uscata, tarzie, putina, austeritate, bautura de apa, culcare pe pamant, saracie, neavere, neimpodobirea, neiubirea de sine, singuratatea, linistea, neiesirea din casa, toata reaua patimire si nevointa trupeasca si altele asemenea.(pag. 187)

2)Iar radacinile tuturor patimilor acestea este iubirea de sine, si cum ar zice cineva,cele dintai pricini ale lor sunt: iubirea de placere, iubirea de slava si iubirea de argint din care se naste tot raul. Dar nu savarseste omul nici un pacat daca nu-l biruie si nu-l ia in stapanire acesti uriasi puternici, cum zice prea inteleptul intre acestia, Marcu, adica: uitarea, nepasarea si nestiinta. Iar pe acestea le naste placerea, odihna, iubirea slavei de la oameni si imprastierea. Dar pricina cea dintai a tuturor acestora, si maica cea mai mare a lor este, cum am zis iubirea de sine, sau alipirea nerationala de trup si alipirea patimasa de el. Iar imprastierea si moleseala mintii, impreuna cu alunecarea la glune si la vorbe de rusine pricinuiesc multe rele si caderi, ca si indrazneala si rasul.

3)Iar dac impreuna cu impatimirea mai stapaneste pe om si o mica obisnuinta, il face pe cel stapanit de ea sa fie dus pe nesimtite, pana la capatul acestei impatimiri nerationale pentru placerea ascunsa in ea. (pag188)

4)Sufletul se imparte in trei: in ratiune, iutime si pofta.

5)Caci mai mare decat toate virtutile este dreapta socoteala care e imparateasa si virtutea virtutilor. (pag. 195)

SFANTUL TEODOR AL EDESEI

1)Trei sunt patimile cele mai grele, din care se nasc toate: iubirea de placeri, iubirea de argint si iubirea de slava. (10)

2)Caci pana ce sufletul se misca cu patima, se arata si stapanirea pacatului in el. (11)

3)Patimile trupesti si materiale si se vestejesc prin suferintele trupului. Iar cele sufletesti si nevazute se sting prin smerita cugetare, prin blandete si dragoste. (12)

4)Dracii, care ne razboiesc pururea, au obiceiul sa ne impiedice de la virtutile care ne sunt noua cu putinta si folositoare, dar sa ne indemne cu putere spre cele ce sunt cu neputinta si nefolositoare. (15)

5)Precum apa multa stinge flaacara, asa foamea, sau infranarea, impreuna cu smerenia sufletului, stinge fierbinteala trupului si nalucirile urate.(25)

6)Patima pomenirii raului sa fie deoarte de la tine, iubitorule de Hristos. (26)

7)In orice ispita si in orice razboi foloseste rugaciunea ca arma nebiruita; si vei invinge prin harul lui Hristos. (26)

8)Caci e mai bine sa dormi decat sa priveghezi in jurul vorbelor si al gandurilor desarte. (34)

9)Gandurile rele se nasc in suflet din frumusetea hainelor, din saturarea stomacului si din intalniri vatamatoare. (37)

10)De locuiesti cu un parinte duhovnicesc, si ai simtit folosul de la el, nimeni sa nu te desparta de dragostea lui si de impreuna locuire cu el. Sa nu-l judeci in ceva, sa nu-l vorbesti de rau daca esti mustrat sau lovit, sa nu dai ascultare unuia care-l defaima, sa nu te insotesti cu cel ce-l batjocoreste, ca sa nu se manie Domnul asupra ta si sa te stearga din cartea celor vii. (40)

11)Sa nu fi judecatorul faptelor parintelui tau, ci implinitorul poruncilor lui. Caci dracii au narav sa-ti arate lipsurile lui, ca sa-ti astupe urechile de la cuvintele lui si asa sa te scoata din lupta ca pe un ostas slab si fricos. (42)

12)Cel ce nu asculta de poruncile parintilor, calca cele mai insemnate datorii ale fagaduintei. (43)

13)Taie legaturile cu cei multi ca sa nu se imprastie mintea si sa nu-ti tulburi putinta linstirii. (56)

14)Mai usor este a curatii un suflet necurat decat a readuce la sanatate un suflet curatit si iarasi ranit. (67)

15)Nici sa nu dormiti aruncand totul asupra lui Dumnezeu, nici sarguindu-va sa nu socotiti ca dobanditi totul din ostenelile voastre. (68)

16)Cel cxe a impreunat faptuirea cu cunostinta, este un plugar vrednic de lauda, care isi uda locusorul sufletului din doua izvoare foarte limpezi. (74)

17)Ostenelile nevointei sfarsesc in odihna nepatimirii; iar modurile desfatari ajung la patimile de necinste. (77)

18)Alunga departe de la tine duhul vorbariei. Caci in el zac patimi foarte cumplite. Asadar tacerea e foarte trbuincioasa si foarte folositoare. (79)

19)Fereste-te de a vatama pe aproapele cu o limba vicleana, ca sa nu fi vatamat de ucigasul. (81)

20)Deasemenea fereste-te de a osandi greseala fratelui tau, ca sa nu cazi din bunatate si dragoste. (81)

AL ACELUIASI CUVIOS PARINTE AL NOSTRU TEODOR

CUVANT DESPRE CONTEMPLATIE

1)Caci cel ce s-a abatut de la rau, trebuie sa faca binele. (pag. 33)

2)Dupa masura cunostintei este si masura dorintei. (pag. 239)

3)Caci cercetarea firii lucrurilor ajuta foarte mult la curatire. Ea izbaveste da afectiunea patimasa fata de ele si inalta la pricipiul tuturor, ingaduind sa se vada din cele frumoase si minunate si mari, Cel mai frumos, Cel mai minunat si Cel mai mare, mai bine zis Cel mai presus de frumusete, de minunatie si de marime. (pag. 240)

4)Iar trupul este omorat prin post, priveghere, culcare pe pamant, prin haina aspra si strict necesara, prin osteneli si dureri. (240)

5)Eu insa afirm ca e cu neputinta sa zboare sufletul pironit de bogatie si de slava. (pag. 241)

6)Aceasta sete mancarea fiintelor intelegatoare, plinirea nedeplinatatii prin acea revarsare dumnezeiasca. (pag. 242)

7)Deci cauza ei (a slavei desarte) si scurt vorbind radacina tuturor relelor este nestiinta. (pag. 246)

A CUVIOSULUI PARINTELUI NOSTRU TEOGNOST

DESPRE FAPTUIRE, CONTEMPLATIE SI PREOTIE

1)Iar daca vrei sa fi cunoscut de Dumnezeu, fa-te necunoscut de oameni, pe cat e cu putita. (1)

2)Ia seama la mangaierile de prisos ale trupului si fereste-te de ele, ca nu cumva sa-ti scaza din ostenelile tale, intrucat aceste mangaieri aduc o slabire a ostenelilor anterioare, dinainte de nepatimire, sau a celor de aici inainte. Socoteste paguba nu lipsirea de cele dulci ci caderea din cele mai inalte, prin impartasirea de ele. (2)

3)Si cand vei crede ca nu ai si nu sti nimic, atunci te vei imbogatii si in faptuire si in cunostinta de lauda intru Domnul. (3)

4)Retrage-te de la contemplatiile cele mai inalte, daca n-ai ajuns pana la nepatimirea cea mai de sus, si nu alerga fara oprire, poftind cele mai presus de tine. (6)

DESPRE PREOTIE

5)Cel preotit trebuie sa se curateasca de toate patimile; dar mai ales de curvie si de pomenirea raului si sa nu aiba nici macar o inchipuire simpla. (17)

6)Dar multi din cei ce savarsesc aici cele sfinte cu nevrednicie, find rapiti fara veste de moarte, au fost trimisi la judecata de acolo. (20)

7)Departeaza-te cu intelepciune de pricinile patimilor. (29)

8)Nu pofti nepatimirea inainte de vreme, ca sa nu patesti ce a patit cel dintai zidit, impartasindu-se fara de vreme de pomul cunostintei. (30)

9)Nu te vei invrednicii de dragostea dumnezeiasca fara cunostinta, nici de aceasta fara credinta. (39)

10)Cacvi cum va crede cu usurinta cineva in cele ce nu se vad, fara har ? (41)

11)Tine-te pe tine de nimic, chiar daca te-ar convinge inselatorul sa-ti pari ca esti ceva. (43)

12)Dobandind faptuirea, inca nu te vei putea apropia prin ea de nepatimire, ca sa te rogi curat si neimprastiat, de nu vor veni in minte si vederile (contemplatiile duhovnicesti) ale cunostintii luminatoare si ale intelegerii lucrurilor. (46)

13)Nu vom fi pedepsiti si osanditi in veacul ce va sa vie pentru ce am pacatuit, odata ce amorimit o fire nestatornica si schimbacioasa. Ci fiindca pacatuind nu ne-am pocait, nici nu ne-am intors de la calea cea rea spre Domnul, dupa ce am primit putere si vreme de pocainta, ca sa aratama si mai mult ca dumnezeirea este buna, si nu dimpotriva patimasa, ca una ce pedepseste si se manie. Dar el pedepseste pacatul si nu pe noi. (47)

14)Clintindu-te dintr-o stare mai buna nu te speria, ci indrepteaza-te, alergand mai degraba la strea dinainte, cu intristare si mahnire si cu multa invinovatire de sine, ba si cu multa varsare de lacrimi intru frangerea duhului. Iesind prin acestea din caderea ce ti s-a intamplat, vei veni in valea bucuriei mantuitoare, intarindu-te de aici inainte cu toata puterea, ca nu cumva, maniind iarasi pe Judecator, sa fie trbuinta de lacrimi si necaz pentru impacarea Lui, sau, de nu se va intampla aceasta aici, sa fi pedepsit cu siguranta in veacul ce va sa vie. (48)

DESPRE PREOTIE

15)Mantuirea se castiga prin umilinta si virtute, nu prin slavita preotie, care cere o vietuire intocmai cua ingerilor. (57)

16)Chiar daca nu ai dobandit nepatimirea, pentru obisnuinta care poate te stapaneste, daca te afli in vremea iesirii in adancul smereniei, te vei inalta, nu mai putin ca cel fara patima, mai presus de nouri. (62)

17)Fiind purtator de trup, nu incerca sa iscodesti cum sunt cele inteligibile, chiar daca partea mintala a sufletului tinde spre acelea prin curatie. (65)

18)Tremura (diavolii) pana la iesire, necunoscandu-ti viitorul si neavandu-l sigur, ca unul ce seti zidit schimbacios, din pricina voii slobode. (65)

19)Cand vrasmasul simte ca sufletul nostru a ajuns la mari masuri ale virtutii, na intampina cu ispite salbatice si infricosate. (66)

20)Trupul umplut de must prin multa bautura si prin mult somn, e mare piedica spre neprihanire. Iar neprihanirea adevarata ramane nemiscata in fata nalucirilor din somn. (68)

DESPRE PREOTIE

21)Umileste-te pe tine ca oaia de junghiere, socotind pe toti ca fiind intradevar mai presus de tine, si sileste-te sa nu ranesti constiinta cuiva, cu nesocotinta. Iar fra de sfintenie sa nu indraznesti a te atinge de cele sfinte, ca sa nu fi ars ca iarba de focul dumnezeiesc, sau sa te topesti ca ciara si sa fi pierdut. (70)

22)De vei savarsi cum trebuie slujba dumnezeizsca, cinstita si infricosata, si nu te va mustra constiinta pentru nimic, sa-ti nadajduiesti mantuirea din aceasta. Caci folosul de aici iti va fi mai presus de toata lucrarea si vederea (contemplarea). Si mai bine este fara indoiala, sa te departezi, prin recunoasterea neputintei tale, de inaltimea preotiei, decat sa te ti cu nedesavarsire si cu necuratie de ea, si parand multora ca te afli la inaltime sa zaci ca un starv vrednic de plans si de nevrednicie. (71)

23)Slujba cinstitei preotii si puterea ei de impacare si induplecare a lui Dumnezeu, atat de mult intrece orice psalmodie si orice rugaciune, cat soarele stelele. (72)

24)Nu se jertfeste trupul cel inaltat al lui Dumnezeu Cuvantul coborandu-se din cer, ci cum a zis oarecare dintre sfinti, insasi painea si vinul se prefac in trupul si sangele lui Hristos. (73)

25)Deaceea stau Sfintele descoperite inaintea noastra, dupa Simbolul Credintei, pe Sfanta Masa, avand sa fie sfintite, ca si cum s-ar ruga in oarecare chip pentru cei ce le aduc si ar striga cu graiuri negraite catre Cel ce locuieste in ceruri. (74)

CUVIOSUL SI PREZBITERUL ILIE EDICTUL

1)Deaceea nici fapta fara ratiune nu este buna, nici ratiunea care se deapana fara fapta. (3)

2)Nici trupul nu se poate curatii fara post si priveghere, nici sufletul fara mila si adevar. Dar nici mintea, fara vorbirea cu Dumnezeu si fara vederea Lui. Acestea sunt perechile cele mai insemnate in aceste lucruri. (21)

3)Milostiv cu adevarat nu e cel ce da de buna voie cele de prisos, ci cel ce lasa cele de trebuinta neaparata celor ce le rapesc. (27)

4)Nu te intarata impotriva celui ce te opreaza fara voie ca cautand la izbavirea durere, plange-te pe tine si fericeste-l pe cel ti s-a facut pricina acestui folos, prin iconomia lui Dumnezeu. (31)

5)Nu te feri dinaintea celui ce te loveste cand trebuie, ci apropiete de el si-ti va arata cat de mare este raulce se ascunde de simtirea ta, si vei manca mancarea dulce a sanatatii, dupa ce ai mistuit pe cea neplacuta a amaraciunii. (33)

6)Cel mustrat trebuie sau sa taca, sau sa se apere cu blandete in fata celui ce-l invinuieste; nu ca sa-si sustina cel mustrat ale sale; ci ca sa ridice, poate pe cel ce s-a poticnit, mustrand din nestiinta. (35)

7)Cel ce se pocaieste in fata celui ce l-a suparat pe dreptate, inainte de a fi chemat de acela, nu se pagubeste cu nimic de ceea ce i se cuvine in urma pocaintei. Iar cel ce se pocaieste dupa ce e chemat, pierde jumatate din castig. Castiga tot ce s-a randuit, cel ce niciodata nu iese din tovarasie pentru intristarea ce i se face. Dar i se adauga si plata pe deasupra, cel ce-si ia in toate, greseala asupra sa. (36)

8)Nici cel trufas la cugetare nu-si cunoaste scaderile sale, nici cel smerit la cugetare nu-si cunoaste scaderile sale. Pe cel dintai il inseala o nestiinta rea; pe cel de-al doilea, una placuta lui Dumnezeu. (37)

9)Mustrarea face sufletul tare, iar lauda il face molesit si lenes spre cele bune.(39)

10)Bine este nevoitorului sa cugeteca e mai mic decat lucrarea lui, dar sa faca lucruri mai mari decat frica lui. Caci astfel se va afla cinstit la oameni si lucrator nerusinat lui Dumnezeu.(42)

11)Fara smerita cugetare adevarul este orb. (46)

12)Primul bine este a nu gresi in nimic; iar al doilea a nu ascunde de rusine 0greseala ta, nici a te fali cu ea. Ci mai bine sa te smeresti si sa te invino vatesti tu tu insuti impreuna cu cel ce te invinovateste si sa primesti cu bucurie certarea. Neintamplandu-se aceasta, tot ce aduci lui Dumnezeu e fara valoare.(48)

13)Cel ce spala haina rupta a aproapelui cu cuvinte dumnezeiesti sau o coase prin daruri, arata ca unul care, stapan fiind, imbraca infatisare de sluga. Dar sa ia seama cel ce face aceasta ca nu cumva, nefacandu-o ca o sluga,sa-si piarda deodata cu plata sa si cinstea puterii de stapan, care i se cuvine pentru slava desarta.(50)

14)Celui ce se largeste i s-au oprit lacrimile. Dar ii izvorasc celui ce iubeste calea cea stramta.(59)

15)Nici pacatosul, nici dreptul nu e in afara de intristare. Dar cel dintai, fiindca n-a parasit cu totul raul, iar cel de-al doilea, fiindca n-a atins inca desavarsirea [binele adevarat.(60)

16)Nu te lasa legat de ceea ce e mic, si nu vei robi la ceea ce e mare. Caci raul mai mare nu ia fiinta inaintea celui mai mic.(64)

17)Unind infranarea cu simplitatea, te vei face partas de fericirea de acolo.(68)

18)Libidinozitatea(puterea pacatului e mai mare ca ratiunea, chiar daca nu pacatuieste, se pierde din suflet prin post si rugaciune; voluptatea(lucrarea pacatului e mai slaba ca ratiunea, chiar daca patimeste inauntru), prin priveghere si tacere; aplecarea spre patima, prin linistire si atentie. Iar nepatimirea se naste din pomenirea lui Dumnezeu.(74)

19)Toti se vor face din vii morti. Dar pacatului vor muri numai cei ce l-au urat pe acesta din tot sufletul.(78)

II CAPETE DESPRE RUGACIUNE

1)Puterea rugaciunii este foamea de buna voie de mancaruri. Iar puterea foamei sta in a nu asculta si a nu vedea nimic din cele lumesti, daca nu e trebuinta neaparata. Cel ce nu poarta grija de acestea, nu a intarit zidirea postului; iar pe a rugaciunii a facut-o sa se surpe.(83)

2)... cel ce se poarta cu semetie in cele din afara, nu se roaga intru smerenie.(97)

3)Iar monahului ii vor izvori lacrimile, daca patrunde cuvintele rugaciunii.(101)

4)... pacatul se naste din trandavie, ale somnului mult,si ale lacomiei de mancare.(103)

III CAPETE DESPRE CUNOSTINTA

1)Nimic nu e mai infricosat ca gandul mortii si nimic mai minunat ca pomenirea lui Dumnezeu. Caci cea dintai aduce intristarea mantuitoare; iar cealalta daruieste veselie.(121)

2)Virtutile mai cuprinzatoare ale sufletului fiind trei: postul rugaciunea si tacerea, cel ce vrea sa se desfaca [putin] de rugaciune, trebuie sa se odihneasca intru oarecare contemplatie naturala; cel ce vrea sa se desfaca de tacere, intr-o convorbire morala; iar cel ce posteste, intr-a doua mancare daruita.(126)

3)Gnostic (cunoscator) este cel ce-si face pogorarile cu maretie, iar urcusurile sufletului cu smerenie.(130)

IV DESPRE FAPTUIRE SI CONTEMPLATIE

1)Nici faptuirea nu e ferma fara contemplatie, nici contemplatia nu e adevarata fara faptuire.(146)

2)Tinta celor ce se indeletnicesc cu faptuire, este omorarea patimilor; iara celor ce se indeletnicesc cu cunostinta, este contemplatia virtutilor.(147)

3)Cel ce se indeletniceste cu faptuirea, bea in rugaciune bautura strapungerii, dar contemplativul se inbata din paharul cel mai tare. Cel dintai filozofeaza in cele ale firii. Celalalt se suie si pe sine in rugaciune.(150)

4)La cei mai invatati, contemplatia predomina faptuirea; iar in cei mai grosi la minte,faptuirea predomina contemplatia. Dar amandoua ajung la acelasi sfarsit bun. Mai repede se va vedea insa aceasta in cei care contemplatia predomina faptuirea.(166)

5)Precum manzul nu sufera primavara sa stea la iesle si sa manance cele de acolo, asa nici mintea tanara nu poate rabda mult ingustimea rugaciunii, ci se bucura mai bine,ca si acela, sa iasa la largul contemplatiei naturale, care se afla in psalmodie si citire.(170)

6)Nimenea nu se poate ruga curat pana e stapanit de patima iubirii de frumusete si a iubirii de cinste.(225)

7)Este cu neputinta mintii sa aiba pace in cremea rugaciunii, daca nu si-a facut prietene infranarea si dragostea.(226)

8)Nici cel ce e in lipsa cu virtutea, din negrija, nici cel ce prisoseste, din pricina pareri de sine, nu se vor afla inlauntru limanului nepatimirii.(228)

9)Nu toti cei ce nu-l iubesc pe aproapele, il pot si ura, nici cei ce nu-l urasc, il pot si iubi. Si altceva este a pizmui sporul aceluia, si altceva este ai impiedica sporirea. Dar cea mai de pe urma treapta a pacatului sta in a nu fi numai muscat de darurile aceluia, ci in a si cleveti insusirile lui bune,ca n-ar fi asa.(230)

10)Cei ce s-au apropiat de nepatimire, sunt clintiti numai de naluciri, cei cu patimile domolite, de pofte; cei stapaniti de voluptate, de afectiuni.(233)

11)... Nici nu poate intra in limanul domolirii patimilor cel ce implineste poruncile de sila.(336)

12)Cei ce vorbesc dulce cu patimile prin ganduri, dar nu vin la incuviintare, se aseamana cu cei ce lasa sa intre fiara inauntru tarinii si a ingraditurii,dar nu-i ingaduie sa se sature din strugurii viei. Dar mai pe urma o gasesc mai tare decat puterea lor, ajungand adeseori la incuviintarea patimilor.(237)

13)Multi urca pe crucea relei patimiri, dar putini primesc piroanele ei. Caci multi se supun ostenelilor celor de buna voie, dar celor ce vin fara voe nu se supun decat cei ce au murit cu desavarsire lumii acesteia si odihnei din ea.(239)

14)Cel ce respinge si nu primeste lauda oamenilor si odihna trupului, s-a dezbracat si de ultima haina a slavei desarte. Acesta s-a invrednicit sa se imbrace inca de aici in stralucire locuintei din cer, cautate cu multe suspine.(241)

15)Zicem ca e neprihanit acela care nu patimeste inauntru si nu se rostogoleste din pricina vederii.(243)

16)Frica e fiica credintei si pazitoarea poruncilor.(246)

17)Cei ce ne indeamna sa ne invoim cu placerile gatlejului, pana ce suntem nedesavarsiti, fac ceva asemanator cu cei ce ne poruncesc sa zgariem ranile aproape de vindecare, sau sa scarpinam bubele pentru placerea ce ne-o fac, sausa mancam bucate care sporesc caldurile, sau sa surpam ingraditura viei si alasam sa intre, ca o fiara, cugetul trupului, care sa strice gandurile cele bune ca pe niste struguri. Acestora nu trebuie sa le dam ascultare, nici sa nu ne plecam la lingusirile fara rost ale oamenilor si ale patimilor. Ci mai degraba sa intarim ingraditura infranarii pana vor inceta fiarele, adica patimile trupesti, sa urle, sau gandurile desarte sa coboare ca niste pasarisi sa vateme via, adica sufletul calauzit de vederile cele intru Hristos Iisus Domnul nostru, Caruia i se cuvine salva in vecii vecilor. AMIN.

SFARSIT SI LUI DUMNEZEU LAUDA.AMIM.

Pe Diverse Teme (n.r.)

Pocăinţa

ˇ Cel ce a ieşit din lume pentru a se uşura de sarcina păcatelor sale să urmeze pilda celor ce şed înaintea mormintelor din afara cetăţii şi să nu înceteze din lacrimile fierbinţi şi înfocate şi din vaietele fără glas ale inimi până ce nu va vedea şi el pe Iisus venit şi rostogolind piatra cea învârtoşată a inimii şi dezlegând mintea noastră ca pe un alt Lazăr din legăturile păcatelor şi poruncind îngerilor: Dezlegaţi-l din patimi şi lăsaţi-l să plece spre fericita nepătimire. Iar de nu va face aşa, nici un folos nu vom avea din retragerea noastră. (Cum plâng cei apropiaţi lângă morminte pe cei aflaţi în ele, aşa să ne plângem şi noi sufletul nostru mort şi îngropat sub păcate, sub piatra nepăsătoare a lor. Numai înmuind această nepăsare prin lacrimi fierbinţi, facem să vină Iisus şi să rostogolească deplin această piatră sub care stă îngropat sufletul nostru. Dar piatra aceasta poate fi socotită şi inima noastră împietrită prin păcatele întipărite cu nesimţirea lor în ea. Învârtoşarea aceasta vine prin condensarea păcatelor în patimi, ca un ciment. Acestea au legat libertatea sufletului cu totul. Îngerii ca fiinţe create din care iradiază libertatea puternică pe care ei şi-o trezesc şi întăresc şi în noi libertatea, care înseamnă nepătimire. Nepătimirea ca libertate în ceea ce priveşte legătura sau influenţa patimilor, ne permite să ne mişcăm spre ceea ce este bun, spre iubirea lui Dumnezeu şi a semenilor, lucru pe care nu ni-l permite nicidecum păcatul. Deci se vorbeşte despre plânsul neîncetat, căci plânsul lucrează şi păzeşte, pricinuind la sfârşit fericita nepătimire. Căci zicea avva Isaia: Să ne nevoim fraţilor să rupem de la noi vălul întunericului care este uitarea şi să vedem şi să vedem lumina pocăinţei. Să ne facem ca Marta şi Maria care sunt greaua pătimire şi plânsul şi care plâng înaintea Mântuitorului pentru a-l ridica pe Lazăr, sau mintea cea legată cu multele legături ale voilor sale.)

ˇ Inima îndurerată este inima care suferă pentru păcate. Venirea sufletului la Dumnezeu nu se înfăptuieşte prin reflexiuni teoretice, ci prin suferinţa pentru păcatele săvârşite.

ˇ Fiind chemaţi de Dumnezeu şi Împăratul, să alergăm cu râvnă, ca nu cumva având viaţa scurtă, să ne aflăm în ziua morţii fără rod şi să murim de foame. (Dacă la moarte ne lipseşte rodul faptelor bune, n-avem din ce ne hrăni în viaţa viitoare şi atunci vom muri sufleteşte de tot, din această lipsă a hranei. Căci acolo ne vom hrăni din rodul pe care l-am rodit în viaţa aceasta din harul lui Dumnezeu şi din sârguinţa noastră, desigur un har pe care ni-l va însuti Domnul. Am ajutat pe alţii, vom fi ajutaţi; am văzut pe Dumnezeu în inima noastră curăţită, Îl vom vedea nesfârşit mai mult atunci şi ne vom hrăni din această privelişte. Altfel vom muri de foame dar vom fi conştienţi de moartea aceasta. Vom suferi de un cumplit gol conştient în sufletul nostru şi în jurul nostru.)

ˇ Aducerea aminte de focul veşnic, pe de o parte ne arde sau arde împătimirea noastră de cele lumeşti, pe de alta stinge acest foc sau ne încălzeşte pentru cele cereşti şi stinge căldura patimilor rele. Această aducere aminte nu ne lasă reci nici într-o privinţă, nici în alta; nu este o aducere aminte nepăsătoare de focul veşnic, nici o gândire rece la putinţa fericirii veşnice. Ne aprinde râvna de a scăpa de focul veşnic şi râvna de a dobândi fericirea veşnică. Nepătimirea creştinului nu este o indiferenţă, ci o ardere, o pasiune împotriva celor rele şi pentru cele bune.

ˇ Este propriu îngerilor de a nu cădea sau, după cum spun unii, de a nu putea cădea; dar ceea ce este propriu oamenilor e de a cădea şi de a se ridica iarăşi în scurtă vreme, ori de câte ori s-ar întâmpla aceasta.

ˇ Conştiinţa este oglinda lăuntrică în care te vezi aşa cum eşti. Alţi oameni îţi pot spune lucruri bune despre tine dar ei nu ne cunosc aşa de bine cum ne cunoaştem noi înşine privindu-ne conştiinţa noastră. Sau ne amăgesc lăudându-ne din cine ştie ce interese. Conştiinţa este o oglindă de negrăită fineţe, limpezime şi sinceritate. Niciodată nu ajunge viaţa noastră să nu mai arate nici o pată în oglinda conştiinţei noastre de aceea ea neîncetat pe sfinţi la pocăinţă.

ˇ Pocăinţa este necontenita renunţare la nădejdea vreunei mângâieri trupeşti, gândul osândirii de sine şi îngrijirea neîngrijată de sine, răbdarea de bunăvoie a necazurilor. Cel ce se pocăieşte este pricinuitorul pedepselor sale. Pocăinţa este asuprirea puternică a pântecelui şi lovirea sufletului printr-o simţire adâncă.

ˇ Păcatul este îmbibat ca o otravă în toată fiinţa omului, pocăinţa este deci o mişcare totală, existenţială de curăţire a întregii fiinţe omeneşti în toate gândurile şi faptele ei.

ˇ Cel ce se osândeşte sincer pe sine, nu este osândit de Dumnezeu căci trezeşte mila Lui văzând durerea ce o are cel ce a păcătuit că L-a supărat pe El prin aceasta şi dă dovadă că revine la iubirea faţă de El.

ˇ Ajungând la mănăstirea celor ce se pocăiau am văzut într-adevăr, dacă nu e prea îndrăzneţ să spun cele ce ochiul omului nepăsător nu le-a văzut şi la inima omului trândav nu s-au suit, lucruri şi cuvinte care pot să-L silească pe Dumnezeu; îndeletniciri şi chipuri de viaţă care pot încovoia în scurt timp iubirea lui de oameni. Am văzut pe unii din vinovaţii aceia nevinovaţi stând toată noaptea până dimineaţa afară în aer liber cu picioarele nemişcate, clătinându-se de somn în chip jalnic prin silirea firii şi nedăruindu-şi nici un pic de odihnă, ci lovindu-se şi trezindu-se cu ocărâri şi certări; pe alţii privind cu jale la cer şi cerând de acolo ajutor cu tânguiri sfâşietoare. Unii stăteau la rugăciune cu mâinile legate la spate ca nişte osândiţi; îşi ţineau faţa întristată aplecată la pământ şi se osândeau socotindu-se nevrednici să privească la ceruri, ba neputând nici măcar să se roage lui Dumnezeu, stăpâniţi de nepriceperea gândurilor şi a conştiinţei, neştiind cum şi de unde să ceară ajutor. Ei îşi înfăţişau doar sufletul lui Dumnezeu, fără cuvânt şi mintea fără glas şi plină de întuneric şi de o undă subţire de deznădejde. Pe alţii, şezând pe pământ în sac şi cenuşă şi acoperindu-şi faţa cu genunchii şi bătându-şi fruntea de pământ. Unii, lovindu-şi mereu pieptul şi chemându-şi înapoi starea cea dintâi. Erau care udau pământul cu lacrimi, iar alţii, fiind lipsiţi de lacrimi, se loveau pe ei înşişi. Unii se văitau pentru sufletele lor ca pentru nişte morţi neputînd să rabde întristarea din inima lor. Alţii gemeau cu inima dar cu gura împiedicau sunetul tânguirii; însă deoarece nu mai puteau să-l ţină, ţipau dintr-o dată. (Inima umplută de întristare pentru slăbiciunea şi neputinţa ei din pricina faptelor trupeşti arătate, umple locul faptelor trupeşti. Ea topeşte adică acele fapte şi se aşează în locul lor. Pe locul oricărei fapte trupeşti apare inima întristată, ţinându-le în cumpănă şi covârşindu-le; sau orice faptă trupească face să nască întristarea inimii. Din rana produsă de o plăcere, se naşte durerea; din săturarea de mâncăruri grase, se naşte înfrânarea tămăduitoare.)

ˇ Am văzut acolo pe unii ca ieşiţi din ei înşişi în felul purtării şi al gândirii, pierduţi şi întunecaţi de multă mâhnire şi nesimţitori faţă de toate cele ale vieţii, apoi scufundaţi în adâncul smereniei şi frigându-şi în focul întristării lacrimile ochilor. Pe alţii, zăcând jos însinguraţi şi căutând la pământ, mişcându-şi capetele şi răcnind ca nişte lei din fundul inimii, scrâşnind din dinţi şi suspinând. Unii cereau cu bună nădejde iertarea de toate, alţii dintr-o smerenie negrăită se osândeau socotindu-se nevrednici de iertare şi nefiind în stare să se apere, strigau către Dumnezeu. Căci ziceau căutând în jos la pământ: Ştim, ştim, că suntem vrednici de toată pedeapsa şi chinuirea şi pe drept cuvânt că nu ne ajunge puterea de a răspunde pentru mulţimea datoriilor noastre, nici de vom ruga toată lumea să plângă pentru noi. Numai atâta dorim, numai atâta ne rugăm, numai atâta cerem: Nu cu mânia Ta să ne mustri pe noi, nici cu urgia Ta să ne pierzi pe noi nici după judecata Ta cea dreaptă să ne trimiţi pe noi la chinuri. Ci cruţă-ne şi ne va fi de ajuns ca să ne izbăvim de marea Ta ameninţare şi de chinurile fără de nume şi ascunse. Pentru că nu îndrăznim noi, cei ce nu ne-am păzit nepătată făgăduinţa noastră, ci am întinat-o după iubirea ta de oameni şi după iertarea de mai înainte! Se puteau vedea acolo, o prieteni, se putea vedea cu adevărat în chip vădit cuvintele lui David. Se puteau vedea oameni îndurând chinuri şi încovoiaţi până la sfârşitul vieţii lor, umblând toată ziua întristaţi. Oameni care uitau să-şi mănânce pâinea lor, iar apa şi-o beau amestecată cu lacrimi şi pâinea tăvălită în cenuşă şi în praf. Se puteau vedea alţii având pielea lipită de oase şi fiind uscaţi ca iarba veştedă. Nimic altceva nu auzeai de la ei decât aceste cuvinte: Vai, vai, vai! Of, of! E drept, e drept! Cruţă-mă, cruţă-mă, Stăpâne! Unii strigau: Miluieşte-mă, miluieşte-mă! iar alţii mai jalnic: Iartă-mă, Stăpâne! Iartă-mă de se poate! Unii se pedepseau pe ei înşişi cu arşiţă iar alţii se chinuiau cu frig. Unii gustând puţină apă, o depărtau de la ei îndată gustând doar atât cât să nu moară de sete; alţii împărtăşindu-se de puţină pâine, aruncau restul departe de ei, numindu-se nevrednici de hrana cuvântătoare, ca unii ce-au săvârşit faptele celor necuvântătoare. Unde se vedea între ei vreo izbucnire de râs? Unde vreo vorbărie fără rost? Unde vreo faptă a iuţimii? Unde vreo urmă de mânie? Nici nu mai ştiau de este printre oameni ceea ce se cheamă mânie, căci plânsul alungase din ei cu desăvârşire iuţimea. Unde se vedea vreo împotrivire în cuvânt? Unde vreo sărbătoare? Unde vreo îndrăzneală? Unde vreo lecuire sau îngrijire a trupului? Unde vreo urmă de slavă deşartă? Unde vreo nădejde de desfătare? Unde gândul la vin? Unde gustul vreunor poame? Unde mângâierea de conţinutul vreunor oale? Unde îndulcirea gâtlejului? Nădejdea tuturor acestora se stinsese în ei. Unde se vedea la ei grija de ceva pământesc? Unde, gândul de a judeca pe careva dintre oameni? Nimic din toate acestea. Toţi şedeau privind pururea cu ochii sufletului moartea zicând: Oare ce ni se va întâmpla? Oare care va fi hotărârea? Care va fi sfârşitul nostru? Oare va mai fi pentru noi chemare înapoi? Oare mai este iertare pentru noi, întunecaţii, smeriţii, osândiţii? Oare a avut cererea noastră putere să ajungă înaintea Domnului, sau s-a întors înapoi umilită şi ruşinată? Oare intrând, cât folos a agonisit? Pornind din trupuri şi guri necurate şi neavînd nici o putere, a împăcat ea oare pe Domnul cu desăvârşire sau măcar în parte? Oare s-au apropiat de noi îngerii păzitori sau încă stau departe de noi? Căci de nu s-au apropiat, toată osteneala noastră este deşartă pentru că ruga noastră n-are puterea nici întrariparea curăţiei pentru a intra la Domnul dacă îngerii noştri călăuzitori nu se vor apropia de noi ca să o ia pe aceasta şi să o aducă Domnului. Pentru aceea îndemnându-se unii pe alţii ziceau: Să alergăm, fraţilor! E nevoie de alergare pentru că am rămas afară din buna noastră frăţime. Să alergăm, necruţînd trupul nostru murdar şi pornit spre rele, ca să-l omorâm cum ne-a omorât şi el pe noi. E ceea ce şi făceau acei fericiţi stăpâniţi de simţul vinovăţiei. Se vedeau la ei genunchi uscaţi de mulţimea mătăniilor; ochi topiţi şi scufundaţi înăuntru, undeva în adânc. Erau lipsiţi de păr; obrajii erau răniţi şi arşi de mulţimea lacrimilor; feţele veştejite şi galbene, nedeosebite întru nimic de feţele morţilor. Ce înseamnă greaua pătimire a celor îndrăciţi pe lângă a acelora? Sau a celor îndureraţi pentru morţi? Sau a celor ce petrec în exil, ori pedeapsa celor osândiţi pentru omoruri? Nimic nu e chinul şi pedeapsa fără de voie a acestora, pe lângă cea de bunăvoie a acelora. Şi vă rog să nu socotiţi cele spuse, poveşti fraţilor! Aceştia îl rugau de multe ori pe judecătorul acela mare, pe păstorul şi îngerul între oameni, să le pună mâinile şi grumazul în fiare şi să le ţintuiască picioarele în butuci ca la cei osândiţi, şi să nu-i dezlege înainte de a-i primi mormântul, ba nici chiar în mormânt. Nu voi ascunde nici smerirea cu adevărat vrednică de milă şi iubirea zdrobită către Dumnezeu, căci când vedeau aceştia că vor purcede către Domnul îl rugau prin întîistătătorul lor, pe acel mare păstor, să nu-i învrednicească pe ei de înmormântare omenească, ci să fie aruncaţi ca nişte dobitoace, în apa râului sau să fie lăsaţi în ţarina cutreierată de fiare. Iar eu, văzând şi auzind acestea de la ei, puţin a trebuit să nu deznădăjduiesc cunoscând nepăsarea mea şi asemănând-o cu greaua lor pătimire. Dar cum era şi aşezarea acelui loc şi întocmirea lui? Însăşi vederea locului îndemna la pocăinţă şi la plâns, căci cele ce altora le sunt grele şi anevoie de primit, celor ce-au căzut din virtute şi din bogăţia duhovnicească le sunt plăcute şi uşor de primit. Pentru că sufletul care s-a lipsit de îndrăzneala de mai înainte şi a căzut din nădejdea nepătimirii, care a stricat pecetea curăţiei, a fost jefuit de bogăţia darurilor, s-a înstrăinat de mângâierea dumnezeiască, nu numai că primeşte cu toată râvna ostenelile, ci şi pe sine se sârguieşte a se ucide în chip binecredincios prin nevoinţă, dacă a mai rămas în el o scânteie de iubire şi de frică a Domnului. Aşa făceau cu adevărat fericiţii aceştia. Nu-mi este necunoscut faptul, o minunaţilor, că nevoinţele acestea pe care vi le-am povestit vor fi respinse de unii, primite ca probabile de alţii pe când altora pricinuitoare de deznădejde. Bărbatul viteaz îşi va lua din acestea bold şi săgeată de foc şi, râvnă primind întru inima sa, va învinge. Cel ce este mai neputincios, recunoscându-şi slăbiciunea şi dobândind îndată smerenie prin osândirea de sine continuă, va alerga şi el în urma celui dintâi, dar nu ştiu de-l va ajunge. Bărbatul leneş nu trebuie să asculte cele ce le-am spus, pentru ca nu cumva deznădăjduindu-se, să risipească şi ceea ce a lucrat până acum, ori să i se întâmple ceea ce s-a spus în Scriptură: De la cel ce nu are osârdie, ŗi aceea care i se pare că o are i se va lua. (Matei 25,29)

ˇ Când omul îşi aduce aminte de păcatele sale şi se pedepseşte pe sine, atunci şi Dumnezeu are grijă de el ca să-l odihnească, pentru că Dumnezeu se bucură că şi-a dat sieşi certare pentru abaterea de la calea Lui. Căci acesta este semnul nepătimirii. Şi pe cât de mult îşi sileşte sufletul său, pe atâta se înmulţeşte cinstirea lui din partea lui Dumnezeu.

ˇ Cel ce se pocăieşte cu adevărat, toată ziua în care plânge o socoteşte ca pierdută chiar dacă a săvârşit alte lucruri bune în ea.

ˇ Cel ce se plânge pe sine însuşi, nu se îngrijeşte de plânsul, de căderea sau de ocărârea altuia.

ˇ Câinele muşcat de o fiară, se mânie şi mai mult pe ea înfuriindu-se neasemănat mai mult pe aceasta din durerea rănii. Să luăm aminte de nu cumva nu din curăţie, ci din înrăutăţire, a încetat conştiinţa să ne muşte. Semnul iertării căderii stă în a te socoti pururea dator. Conştiinţa curată e pricinuită de ostenelile nevoinţei, ca postul, privegherea, îndelunga răbdare.

ˇ Semnul iertării nu stă într-o linişte nepăsătoare, ci într-o grijă că eşti mereu dator să faci ceva pentru a merita iertarea. Păcatul săvârşit devine astfel un bold de continuă înaintare în cele bune. El poate fi astfel o forţă de continuă sensibilizare spirituală.

ˇ Nu e nimic deopotrivă cu îndurarea lui Dumnezeu, sau mai mare ca ea, de aceea cel ce deznădăjduieşte s-a înjunghiat pe sine. (Cel ce deznădăjduieşte în mila lui Dumnezeu, s-a omorât pe sine sufleteşte, căci nu mai face nimic pentru a se ridica din răutatea păcatului pentru a înainta în bine.)

ˇ Semnul pocăinţei pline de grijă stă în a ne socoti pe noi vrednici de toate necazurile văzute ce ni se întâmplă, ba încă de şi mai multe.

ˇ Regulă şi chip, pildă şi icoană de pocăinţă să-ţi fie ţie mai înainte pomeniţii sfinţi osândiţi de bunăvoie şi nu vei mai avea nevoie nicidecum de vreo carte în viaţa ta.

ˇ Aducerea aminte de moarte este o moarte de fiecare zi şi un plâns de fiecare ceas.

ˇ Tremurarea de moarte este semnul păcatelor nepocăite. (Teama de moarte este firească omului şi îşi are originea în neascultare).

ˇ După cum pâinea este cea mai necesară dintre toate alimentele, tot astfel meditaţia asupra morţii între toate celelalte îndeletniciri. Cel ce voieşte să ţină pururea în sine pomenirea morţii şi a judecăţii lui Dumnezeu dar s-a predat pe sine grijilor şi împrăştierilor lumeşti, este asemenea celui ce înoată dar voieşte să-şi ciocnească palmele. Adevărata pomenire a morţii taie pofta de mâncare, iar când neînfrînarea la mâncare a fost stăvilită cu ajutorul smereniei, totodată sunt stăvilite şi patimile. Insensibilitatea inimii întunecă mintea, iar mulţimea mâncărurilor seacă izvorul lacrimilor. Setea şi privegherea necăjesc inima, iar inima necăjită varsă lacrimi.

ˇ Aspre celor lacomi la mâncare şi de necrezut celor trândavi le vor fi aceste cuvinte, dar bărbatul făptuitor le va cerca cu sârguinţă. Cel care le-a cunoscut prin cercare va râde de uşurinţa cu care a izbândit; cel care este însă mereu în căutare fără a trece la fapte odată, încă şi mai mâhnit va fi. Inima care nu este îndurerată de păcate face şi mintea învârtoşată, adică ia omului sensibilitatea înţelegerii stării sale. Cunoaşterea de sine a omului este deci o chestie de simţire. Un om nesimţit nu se cunoaşte cu adevărat.

ˇ Cine bea mult nu poate plânge.

ˇ Mi-a povestit odată un călugăr egiptean: Înfigându-mi pomenirea morţii în simţirea inimii, am voit odată, determinat de o imperioasă nevoie să dau puţină mângâiere lutului, dar am fost împiedicat de pomenirea morţii ca de un judecător. Iar ceea ce era mai minunat, e că voind să alung pentru puţin timp acea pomenire, nu mi-a fost cu putinţă.

ˇ Un altul, deseori ieşea dintru sine prin această cugetare aşa încât făcea impresia unui leşinat sau epileptic, ba câteodată îl găseau aproape fără suflare.

ˇ Cei ce cugetă la moarte, adăugând neîncetat frică la frică, nu se odihnesc până nu se va topi şi însăşi puterea oaselor.

ˇ Rugându-l mult pentru un cuvânt pe cuviosul Isihie Horevitul când era el să se săvârşească, numai atât am auzit de la el: Iertaţi-mă! Nimeni, de va avea pomenirea morţii întru inima sa nu va putea să mai păcătuiască vreodată!

ˇ Cel ce a murit tuturor, şi-a adus aminte de moarte, dar cel ce este încă legat de ele, nu încetează de a lucra el însuşi împotriva sa. (Cei care au descoperit lipsa de atracţie şi falsa plinătate a tuturor celor din lume, a descoperit infinitatea ce-i aşteaptă după despărţirea de ele prin moarte. Perspectiva infinităţii veşnic noi a curăţiei, a iubirii se deschide pentru cineva după ce s-a plictisit, a obosit de monotonia pe care o poate oferi alipirea exclusivă de lume, alipire ce pare să aibă şi ea o infinitate, dar o infinitate în monotonia repetiţiei, deci o infinitate aparentă. O infinitate care la un moment dat devine leşinată, lipsită de interes, când ajungi să te saturi de a tot acapara acelaşi fel de lucruri care nu oferă nimic nou, nimic care să satisfacă setea de infinitatea adevărată. Infinitatea mincinoasă crapă la un moment dat pentru spiritul săturat şi dezgustat de ea şi prin această crăpătură ţâşneşte din ascunzimea sa adevărata infinitate  cea a ordinii Duhului. Aspiraţia de înaintare în ea este ajutată nu numai de dorul ei, ci şi de frica continuă de a rămâne înlănţuit prin patimi în monotonia acestei lumi.)

ˇ Nu te amăgi nepriceputule cu gândul că vei face mâine ce ai făcut azi, căci nu-ţi va fi ţie de ajuns o zi pentru a achita complet datoria ce o ai faţă de stăpân. Nouă oamenilor nu ne este cu putinţă a petrece cu pietate o singură zi din viaţă dacă nu vom cugeta că aceasta este ultima pe care o mai apucăm. Şi este un lucru minunat de constatat cum unii dintre elini au cugetat la fel atunci când au definit filozofia ca fiind cugetarea asupra morţii (Platon în Phaidon şi Cicero în Tusculanae).

ˇ Suprema valorificare a timpului este condiţionată de înţelegerea fiecărei zile ca stând la uşa vieţii de dincolo  a eshatologicului. Carpe diem  foloseşte intens ziua  ca fiind ultima ce ne poate asigura viaţa eternă. Timpul este un dar de la Dumnezeu însă şi o datorie de a-l umple cu fapte dăruite domnului cu sârguinţa de a ne desăvârşi. Nu trebuie să pierdem nici o clipă căci chiar de l-am folosi întreg, nu ne ajunge să împlinim toată datoria ce ne este dată odată cu el.

ˇ Aceasta este a şasea treaptă: cel ce s-a suit pe ea nu va mai păcătui niciodată, dacă e adevărat ce s-a spus: Adu-ţi aminte de cele de pe urmă ale tale şi în veac nu vei păcătui. (Înţ. I. Sirah)

ˇ Străpungerea inimii este un chin neîncetat al conştiinţei care primeşte împrospătarea râvnei.

ˇ Mustrarea conştiinţei este uitarea firii, devreme ce printr-însa cineva a uitat să-şi mănânce pâinea sa. Pocăinţa este lipsirea neîntristată de toată mângâierea trupească.

ˇ Plânsul sau străpungerea inimii este o mărturisire a păcatelor făcută de minte lui Dumnezeu, un dialog nevăzut neîncetat şi îndurerat în care sufletul îşi recunoaşte necontenit păcatele în faţa lui Dumnezeu. Sufletul este atât de concentrat în această mărturisire îndurerată, că uită să mănânce, biruind trebuinţele firii.

ˇ Celor care voiesc a spori în fericita plângere le sunt două virtuţi: înfrânarea în toate şi tăcerea buzelor; celor desăvârşiţi: smerita cugetare, setea de necinstiri, foamea de bunăvoie, de necazuri, neosîndirea celor ce păcătuiesc şi nemărginită milă pentru cei ce greşesc.

ˇ Tristeţea pentru starea degradantă este atât de mare, că cel ce o trăieşte nu mai simte tristeţea pentru lipsa mângâierilor sau plăcerilor trupeşti.

ˇ Când ai ajuns la plâns, ţine-l cu toată tăria căci înainte de a se îmbiba în tine, uşor ţi se răpeşte. Şi este topit ca ceara de tulburări, de griji trupeşti, de plăceri şi mai ales de multa vorbărie şi de glume uşuratice.

ˇ Plânsul, predispoziţia pentru plâns dispare uşor înainte de a ţi se face o calitate a firii, de a câştiga întreaga ta fiinţă calitatea plânsului, care nu este decât dorul intens după viaţa în Dumnezeu.

ˇ Dacă nimic nu-i sunt mai potrivit smereniei decât lacrimile, nimic nu i se împotriveşte acesteia ca râsul. (Smerita cugetare este rugăciunea necontenită cu lacrimi şi cu durere căci aceasta chemând pe Dumnezeu pururea în ajutor, nu lasă pe om să se încreadă nebuneşte în puterea şi înţelepciunea sa, nici să se înalţe faţă de alţii căci acestea sunt boli cumplite ale patimii mândriei.)

ˇ Stăruie plin de cutremur în cererea rugăciunii în faţa Judecătorului ca un vinovat ca să stingi cu înfăţişarea din afară şi cu starea dinăuntru mânia Dreptului Judecător. Căci nu poate să treacă cu vederea sufletul care stă plin de durere în faţa Lui şi dăruieşte osteneli celui neostenit.(Sufletul ce se pocăieşte, cere neîncetat iertare Judecătorului, cum cere văduva din Evanghelie. El nu osteneşte în această cerere de la Cel ce nu se osteneşte  plictiseşte  de a-l auzi. Lui Dumnezeu îi face plăcere ca acest dialog de intensă simţire a sufletului cu El să dureze neîncetat. Starea sufletului ce se pocăieşte este starea de rugăciune, luarea aminte cu evlavie, cu străpungere şi cu durere însoţită de mărturisirea păcatelor cu suspine negrăite.)

ˇ Să nu faci ca cei care, îngropând morţii, odată îi bocesc şi apoi benchetuiesc în urma lor, ci să fii asemenea celor condamnaţi la spart piatră care în fiecare ceas sunt biciuiţi de către soldaţi.

ˇ Cel care uneori plânge iar alteori se desfătează şi râde este asemenea celui ce alungă cu pâine câinele iubitor de plăceri şi care în felul acesta face impresia că-l goneşte, pe când prin fapta sa îl îndeamnă a stărui înainte. (Inima iubitoare de plăceri este temniţă şi lanţ în vremea morţii, iar cea iubitoare de durere s-a dezlegat de cele ale lumii, căci acestea nu-i mai fac plăcere, s-a deschis orizontul ceresc al celor duhovniceşti după care a năzuit cu durere.)

ˇ Nu suntem chemaţi, o prieteni, aici la nuntă, cu adevărat nu; ci Acela care ne-a chemat aici, ne-a chemat pentru a ne plânge păcatele noastre.

ˇ Să-ţi fie întinderea în pat chip al zăcerii tale în mormânt şi vei dormi mai puţin.

ˇ Desfătarea de la masă să-ţi aducă aminte că tu însuţi vei servi drept hrană viermilor şi nu te vei mai îmbuiba. Nici când te împărtăşeşti de băutura apei, să nu uiţi de setea provocată de acea văpaie veşnică şi negreşit vei sili firea la cumpătare. Când suferim necinstirea cinstită a îndrumătorului care ne mustră, ne umileşte şi ne pedepseşte, să avem în minte înfricoşata sentinţă a Marelui Judecător. Prosteasca tristeţe şi amărăciune ce s-a semănat între noi, cu blândeţea şi răbdarea o vom ucide ca şi cu un paloş cu două ascuţişuri.

ˇ Seara, la culcare şi când te scoli, fii mereu cu gândul la focul cel veşnic şi nu vei mai fi stăpânit de lenevie în rânduiala ta.

ˇ Să te îndemne la plâns chiar haina ta căci toţi cei ce-i plâng pe morţi se-mbracă-n negru.

ˇ De nu poţi plânge, ar trebui să plângi tocmai pentru că nu ai acest dar; dacă însă plângi  mai mult ar trebui să verşi lacrimi pentru că prin păcatele tale ai căzut din starea înaltă în cele mai de jos, asemănându-te dobitoacelor.

ˇ Am văzut picături mici ca de sânge, vărsat cu durere şi am văzut curgând valuri de lacrimi fără nici o remuşcare. Eu judec pe cei ce se ostenesc mai mult după durerea lor şi nu după lacrimă şi cred că şi Dumnezeu la fel.

ˇ Celor care voiesc să petreacă în durerea inimii şi în plâns nu li se cuvine a teologhisi căci de se vor îndeletnici cu aceasta, cu siguranţă vor pierde lacrimile. Cel ce vorbeşte despre Dumnezeu se aseamănă celui ce şade în scaunul judecătoresc, pe când cel ce plânge, se aseamănă celui ce petrece în sac deasupra gunoiului. De aceea, cred, a şi răspuns David cel care deşi plângea, era totuşi învăţător şi înţelept, celor care l-au întrebat: Cum voi cânta cântarea Domnului în pământ străin? (Psalmi 136,4) adică în pământul împătimirii.

ˇ Străpungerea face sufletul ca un burete moale şi umed din care curge apa lacrimilor, iar aceasta care iese din suflet spală murdăria păcatelor aşa cum apa spală murdăria unei haine după ce o înmoaie.

ˇ Pe lângă străpungerea pe care o producem noi prin sârguinţa şi gândurile noastre, mai este şi cea care se mişcă de la sine, sau cea care e mişcată de Dumnezeu. Aceasta este mai mare decât cea produsă de puterile noastre.

ˇ Numai în Dumnezeu se poate plânge cu plânsul curat, dar în Dumnezeu nu poate plânge decât cel ce voieşte ceea ce voieşte Dumnezeu. De aici se vede că întâlnirea cu Dumnezeu se înfăptuieşte în stare de plâns, de adâncă înduioşare. Plânsul este un dar al lui Dumnezeu, al întâlnirii cu iubirea Lui. Din nou se face vădit caracterul personal al lui Dumnezeu Care ne dă puterea să plângem făcându-ne să simţim iubirea Lui faţă de noi. Întâlnirea este o întâlnire pricinuitoare de o simţire până la lacrimi.

ˇ Cei ce-au dobândit plânsul întru simţirea inimii şi-au urât însăşi viaţa lor ca una ce e plină de osteneală, pricinuitoare de lacrimi şi de dureri. Iar de la trupul lor s-au întors ca de la un duşman.

ˇ Când vedem la cei ce par să plângă după Dumnezeu mânie şi mândrie, să socotim lacrimile lor potrivnice lui Dumnezeu căci ce părtăşie are întunericul cu lumina? (II Cor. 6,15)

ˇ Rodul străpungerii mincinoase este închipuirea de sine, iar al celei adevărate este mângâierea. Precum focul topeşte trestia, aşa lacrima topeşte toată întinăciunea văzută şi gândită.

ˇ Părinţii afirmă că este greu a deosebi, mai ales la începători care sunt lacrimile adevărate, acest lucru fiind acoperit de multe obscurităţi şi aparenţe. Că ei spun că lacrimile pot să izvorască din felurite pricini: din fire, de la Dumnezeu, din necazuri, din curvie, din lăudare, din slavă deşartă, din dragoste, etc. După ce prin frica de Dumnezeu ne-am scuturat de toate falsele pricini a lacrimilor, să căutăm a ne agonisi şi lacrimile curate şi sincere ale cugetării la moarte, deoarece în acestea nu se află nici înşelăciune nici mândrie, ci dimpotrivă, ele ne curăţă, ne sporesc dragostea faţă de Dumnezeu, ne spală de păcate şi ne eliberează de patimi.

ˇ Nu crede izvoarelor de lacrimi înainte de curăţirea desăvârşită căci nu are crezare vinul stors de curând din teascuri.

ˇ Cel ce călătoreşte în plânsul neîncetat după Dumnezeu nu încetează a prăznui în fiecare zi, dar cel ce este într-o permanentă sărbătoare; poate tocmai de aceea bunul acela plângător a spus suspinând: Scoate din temniţă sufletul meu. (Psalmi 141,7) ca să se bucure în lumina Ta negrăită.

ˇ Am văzut la unii plâns şi am văzut la alţii alt plâns din neputinţa plânsului. Aceştia deşi îl au, se simt ca şi cum nu-l au şi prin neştiinţa lor cea bună rămân nejefuiţi de el. Ei sunt cei despre care s-a zis: Domnul înţelepţeşte orbii. (Psalmi 145,8)

ˇ Precum văduva care şi-a pierdut bărbatul, având un fiu unul născut, îl are după Dumnezeu numai pe el spre mângâiere, aşa şi sufletul care a căzut nu are altă mângâiere în vremea ieşirii decât neplăcerile gâtlejului, (postul) şi lacrimile. Nu vor cânta unii ca aceştia niciodată, nici nu vor sălta în cântece de veselie căci ele sunt păgubitoare plânsului. Iar de vei încerca să chemi plânsul prin ele, el se va depărta şi mai mult de la tine căci plânsul este durerea îmbibată într-un suflet învăpăiat. El s-a făcut în mulţi înainte mergător al fericitei nepătimiri, făcând materia uşor de stăpânit curăţind-o şi subţiind-o.

ˇ Lacrimile născute din amintirea morţii au născut frica, iar după frica ce naşte lipsa de frică, se iveşte bucuria.

ˇ Unui osândit care şi-a primit sentinţa la moarte nu-i mai arde să privească spectacole de teatru. Cel ce plânge cu adevărat, nu va mai lua seama vreodată la desfătare, mărire, mânie ori la furie. Plânsul constituie durerea profundă a sufletului ce s-a pocăit, care adaugă zilnic durere peste durere, fiind ca şi femeia în durerile naşterii.

ˇ Plânsul neîncetat naşte obişnuinţa (dispoziţia permanentă a sufletului) trecând apoi la simţirea inimii şi cu greu ne mai poate fi luat. Oricât de mari ne-ar fi virtuţile pe care le practicăm, ele sunt zadarnice, false şi trecătoare dacă nu dobândim inimă îndurerată.

ˇ Sunt patimi care seacă izvoarele lacrimilor şi sunt altele care nasc în ele (în izvoarele lacrimilor) noroi şi şerpi. Datorită celor dintâi s-a împreunat Lot în mod nelegiuit cu fiicele sale; datorită celorlalte a căzut diavolul din cer. (Materiile care usucă în noi izvoarele sunt vinul, stăpânirea şi cinstirea fără de măsură, căci acestea două din urmă înalţă cugetul prin care a căzut şi diavolul.)

ˇ De multe ori însăşi pustietăţile aspre şi deprimante sau austeritatea chiliei să îndemne mintea noastră la străpungere. Să te încredinţeze despre aceasta Iisus, Ilie şi Ioan, care se rugau în singurătate. (Şi locul ajută mult şi înlesneşte lucrarea virtuţii.)

ˇ De multe ori un singur cuvânt a risipit plânsul, dar este de mirare că un singur cuvânt l-a adus iarăşi.

ˇ Nu vom fi învinuiţi, o, prieteni, la ieşirea sufletului că n-am săvârşit minuni, nici că n-am teologhisit, ori că n-am fost văzători; dar vom da negreşit socoteală lui Dumnezeu că n-am plâns!

ˇ A fost a şaptea treaptă: cel ce s-a învrednicit de ea să mă ajute şi pe mine, căci şi el a fost ajutat să spele prin aceasta petele acestui veac.

ˇ Unul din mijloacele de penitenţă, înainte, era şi petrecerea în preajma gunoaielor urât mirositoare cf. Iov.

ˇ Nimeni vieţuind în păcate să nu deznădăjduiască de sine, ştiind că plugăria schimbă soiurile plantelor, iar îngrijirea sufletului prin virtute poate birui boli de tot felul.

ˇ Există o deznădejde din mulţimea de păcate, din povara conştiinţe, a întristării de nesuportat şi din pricina copleşirii sufletului din pricina mulţimii rănilor, şi o scufundare a lui în adâncul deznădejdii sub greutatea acestora. Şi există o deznădejde care ni se întâmplă din mândrie şi din închipuirea de sine, din pricină că socotim căderea ce ni s-a întâmplat sub demnitatea noastră. Cine ia seama, va afla în aceştia această stare: cel dintâi se predă pe sine nepăsării, cel ce-al doilea nu mai are nădejde în nevoinţă, ambele fiind vătămătoare, pentru că pe unul obişnuieşte să-l tămăduiască înfrânarea şi buna nădejde, iar pe al doilea smerenia şi neosîndirea celorlalţi.

Retragerea

ˇ Şi cel legat de grijile şi preocupările vieţii ca şi cu un lanţ poate să umble, dar mai greu căci şi osândiţii care au picioarele încătuşate nu rareori umblă însă se împiedică mereu şi din această pricină îşi produc răni. Un om necăsătorit însă legat de către grijile lumeşti este asemănător celui ce are doar mâinile încătuşate; de aceea, când voieşte să alerge spre viaţa monahicească, nu este împiedicat; cel căsătorit însă, se aseamănă cu cel legat de mâini şi de picioare.

ˇ Retragerea din lume este ferirea de bunăvoie de dorita materie şi tăgăduinţa firii pentru dobândirea celor mai presus de fire. (Eliberarea firii de sub stăpânirea celor create şi ridicarea ei la starea de stăpânire adevărată a lor. Stăpânirea peste acestea o poate avea numai cel ce s-a făcut părtaş de puterile dumnezeieşti mai presus de fire.)

ˇ Este o mare ruşine a ne mai îngriji de oarecare lucruri ce nu ne pot fi de vreun folos în ceasul nevoii noastre, adică al morţii, după ce am părăsit toate cele deşarte pentru a urma nu unui om ci lui Dumnezeu Care ne cheamă în slujba Sa. Aceasta este ceea ce a spus Domnul, a te întoarce la cele de mai înainte şi a nu fi găsit potrivit pentru Împărăţia cerurilor.

ˇ Să ascultăm ce a spus Domnul tânărului care a îndeplinit toate poruncile: Un lucru-ţi lipseşte: vinde averile şi dă-le săracilor  şi tu însuţi să te faci sărac primind milostenie.

ˇ Cei ce voim să alergăm cu sârguinţă în câmpul vieţii duhovniceşti, să observăm cu luare aminte că toţi cei ce petrec în lume, deşi vii, au fost socotiţi morţi de către Domnul, atunci când a spus oarecăruia: Lasă morţii adică pe cei din lume, să-şi îngroape morţii lor, adică pe cei ce au murit trupeşte.

ˇ Cel ce a urât lumea, s-a izbăvit de tristeţe iar cel ce mai păstrează legătura cu lucrurile văzute, încă nu s-a izbăvit de tristeţe căci cum nu se va întrista lipsit fiind de ceea ce îndrăgeşte? Peste tot însă noi avem nevoie de multă înfrânare de care să ne ocupăm cu înţelepciune, mai mult decât de altele.

ˇ Ieşiţi din mijlocul lor şi vă depărtaţi, iar de necurăţia lumii nu vă apropiaţi (Isaia 52,11) zice Domnul, căci cine dintre aceia a făcut vreodată minuni? Cine a înviat morţi? Cine a alungat duşmani? Nimeni. Toate acestea de care lumea nu este în stare sunt recompensele care se dau monahilor. De-ar fi putu săvârşi şi cei din lume lucruri asemănătoare ce nevoie ar mai fi fost de atâta osteneală şi de retragere în singurătate?

ˇ Cel ce s-a înstrăinat de lume pentru Domnul nu mai păstrează nici o relaţie cu vreun lucru sau vreo fiinţă pentru a nu se arăta dus în rătăcire de patimi.

ˇ Fugi ca şi de bici de locurile unde poţi să cazi căci după fructele care nu le vezi, nici nu cauţi mereu să te întinzi.

ˇ Bine este a-i întrista pe părinţi şi nu pe Domnul, căci El este Cel ce ne-a zidit şi tot El ne-a mântuit; iar aceia care şi-au iubit fiii, de multe ori i-au pierdut şi i-au dat chinului veşnic.

ˇ Înstrăinat este acela care pretutindeni petrece cu mintea, ca şi unul ce nu cunoaşte limba printre cei de altă limbă.

ˇ Să nu-ţi fie milă de lacrimile părinţilor şi ale prietenilor dacă voieşti să nu plângi tu însuţi pururea.

ˇ Retragerea să ne fie în regiunile cele mai lipsite de mângâiere, mai aspre şi mai deprimante, altfel vom zbura din lume ducând cu noi şi patimile noastre.

ˇ Nu putem naşte în noi obiceiul cel bun şi statornic decât prin osteneală şi trudă, iar cel îndreptat cu multă osteneală poate să piară într-o clipă. Prieteniile rele strică obiceiurile bune. (I Cor. 15,33) Cel ce după depărtarea de lume mai are încă relaţii cu cei din lume sau cu cei ce s-au apropiat de el, ori va cădea în cursele lor, ori îşi va întina inima cugetând la cele ale lor, sau de va rămâne curat, osândindu-i pe cei întinaţi şi va întina şi pe sine-şi dimpreună cu ei.

ˇ Dacă te grăbeşti spre înstrăinare şi spre singurătate nu căuta tovărăşia şi sprijinul unor suflete iubitoare de lume pentru că furul vine pe neaşteptate. De aceea mulţi încercând să mântuiască împreună cu ei pe alţii nepăsători şi zăbavnici şi-au pierdut împreună cu aceştia focul sufletului lor, stingându-se în timp cu totul. Dacă ai primit flacăra, aleargă căci nu ştii când se va stinge şi te va lăsa în întuneric.

ˇ Mustră amânările care adorm mereu mişcările spre cele bune.

ˇ Cel ce se înstrăinează şezând între cei de aceiaşi limbă ca unul de altă limbă nu se socoteşte pe sine vrednic să spună ceva altora sau să vorbească cu ei. ( Întru cunoştinţă poate însemna şi că este conştient că trebuie să rămână străin deci că nu trebuie să caute să se înţeleagă cu ceilalţi.)

ˇ N-am venit, zice Domnul, să aduc pace pe pământ şi iubirea părinţilor faţă de fii şi a fraţilor faţă de fraţii care se hotărăsc să nu-Mi slujească Mie, ci luptă şi sabie; adică să despart pe iubitorii de Dumnezeu de iubitorii de lume, pe iubitorii de cele materiale, pe iubitorii de slavă, de cei smeriţi la cuget. Căci Domnul se bucură de împerecherea şi de dezbinarea ce se naşte din iubirea faţă de El.

ˇ Iubirea de argint este închinare la idoli, fiica necredinţei, scuză mincinoasă pentru boli, prevestirea bătrâneţii, frică de secetă, vestitoarea foametei. Iubitorul de argint râde de evanghelii şi le nesocoteşte. (Zgârcitul vede în sine numai trupul de aceea caută să-i lungească viaţa cât mai mult vădindu-şi nebunia în această pornire spre un fel de durată socotită fără de sfârşit aici pe pământ. De aceea patima zgârceniei este legată cu o mare laşitate  abdică de la orice ca să-şi prelungească viaţa trupului. Cel liber de lăcomie, dimpotrivă, cunoscând că sufletul este infinit mai valoros decât trupul şi că el este nemuritor, dispune de un mare curaj. El poate renunţa la toate ale lumii, până şi la trup; iubitorul de argint depărtându-se de iubirea de Dumnezeu, iubeşte idolii. Auzind vinde averile tale şi le dă săracilor, râde de poruncă socotind-o imposibilă, la fel auzind nu vă îngrijiţi de ziua de mâine, nu crede, ci face împotrivă. Pentru el, banii şi bunurile materiale sunt cele mai sigure valori. El nu-L nesocoteşte numai pe Dumnezeu, ci îi calcă şi pe semenii lui în picioare.)

ˇ Viaţa iubitorului de argint este ca o cameră pentru morţi, avându-le pe toate, gândeşte la ceea ce nu are. În general iubirea de argint întreţine în viaţă chinul unei permanente nesiguranţe din lipsa credinţei. Pe de o parte ea dă un preţ absolut vieţii pământeşti, pe de alta trăieşte o spaimă continuă. În zgârcenie şi lăcomie sunt implicate toate patimile. Iubitorul de plăceri iubeşte arginţii ca prin ei să se desfăteze, iubitorul de slavă ca prin ei să fie slăvit, necredinciosul ca să-şi asigure confortul viitor şi să elimine greutăţile bătrâneţii, bolii şi a străinătăţii. El crede mai mult în bani decât în Dumnezeu, Ziditorul şi Purtătorul de grijă al întregii creaţii până la cele mai mici şi mai neînsemnate vietăţi. În fond, iubitorul de argint nu cunoaşte că realitatea supremă este o Persoană care ne iubeşte şi are puterea să susţină totul, ci se încrede ca în realităţi supreme şi sigure în obiectele de consum stricăcioase şi lipsite de capacitatea de a dărui mereu viaţa din iubire.

ˇ Cel ce-a biruit această patimă şi-a tăiat grijile; cel legat de ea nu se va ruga niciodată în chip curat.

ˇ Călugărul neagonisitor este stăpânul lumii; el a încredinţat grijile sale lui Dumnezeu şi prin credinţă toate i se supun lui. (El nu este stăpânit de nimic, el refuză toate arătând că este mai presus de ele. Dacă ajunge să posede ceva, dă arătând că este stăpân peste orice ar putea avea; el a descoperit planul nesfârşit mai bogat în viaţă a persoanelor şi al legăturii iubitoare dintre ele şi în ultimă analiză al Persoanei lui Dumnezeu, care întemeiază existenţa şi viaţa în iubire a tuturor persoanelor.)

ˇ Să nu ne arătăm o, călugări mai necredincioşi decât păsările, căci acestea nu se îngrijesc pentru viitor, nici nu adună.

ˇ Nu vor lipsi valurile din mare, nici mânia şi întristarea din iubitorul de arginţi. Cel ce dispreţuieşte bunurile materiale s-a izbăvit de judecăţi şi de certuri, dar iubitorul de agoniseală se luptă pentru un ac până la moarte.

ˇ Credinţa adevărată curmă grijile, dar aducerea aminte de moarte pricinuieşte lepădarea de trup.

ˇ Iubirea de arginţi este rădăcina tuturor relelor căci ea pricinuieşte ură, furtişaguri, pizmă despărţiri, duşmănii, certuri, ţineri de minte a răului, nemilostivire şi crime.

ˇ Precum cei ce dormitează sunt uşor de prădat aşa sunt şi cei ce se îndeletnicesc cu virtutea în apropiere de lume.

ˇ Începutul liniştirii stă în alungarea zgomotelor ca a unora ce tulbură adâncul iar sfârşitul ei stă în a nu se teme de zgomote, ci a fi nesimţitor la acestea.

ˇ În general Părinţii recomandă liniştirea împreună cu altul care pe de o parte îi uşurează trezvia, pe de alta îi dă putinţa cugetării neîmprăştiate. Dar pentru evitarea altor pericole, ei recomandă liniştirea în trei.

ˇ Liniştea mării şi arşiţa soarelui de amiază pun la încercare răbdarea corăbierului; lipsa celor de trebuinţă vădeşte sârguinţa celui ce se linişteşte. Cel dintâi pluteşte moleşit pe ape, cel de-al doilea trândăvindu-se se amestecă în mulţime. (Nu trebuie părăsită liniştea în vremea ispitelor închipuind motive, zică-se binecuvântate ci trebuie să şezi înăuntru şi să rabzi primind cu bărbăţie pe toţi cei ce vin asupra ta, cu deosebire pe dracul trândăviei, care fiind mai tare ca toţi face sufletul cu deosebire cercat. De fugi însă de luptă sau te laşi biruit îţi vei face mintea nepricepută şi laşă.)

ˇ Nu te teme de zgomotele care te tulbură căci plânsul nu ştie de frică nici nu se sperie.

ˇ Nu aştepta vizite nici nu te pregăti pentru ele căci starea de linişte este simplă şi liberă de orice alegere.

Credinţă

ˇ Să alergăm cu bucurie şi cu luare aminte către lupta cea bună neînfricoşîndu-ne de potrivnici noştri care, şi dacă nu-i vedem privesc la faţa sufletului nostru şi de o vor vedea schimbată din pricina fricii, atunci ne vor ataca şi mai puternic cunoscând viclenii că ne-am slăbănogit. Deci să ne înarmăm împotriva lor cu curaj căci nimeni nu porneşte război împotriva celor ce luptă cu ardoare.

ˇ Pe cât înfloreşte credinţa în inimă, tot pe atât se sârguieşte şi trupul în slujire; iar când se împiedică în necredinţă  cade, căci Tot ce nu este din credinţă este păcat (Romani 14,23).

ˇ Cel ce s-a hotărât în adâncul sufletului şi din toată inima să nu părăsească lupta până la cea din urmă suflare şi să nu se retragă nici în faţa a mii de morţi şi primejdii, unul ca acesta nu va cădea cu uşurinţă.

ˇ Îndoiala inimii şi nestatornicia sunt o necontenită pricină de poticnire şi primejdii. Cei ce se mută cu uşurinţă dintr-un loc în altul sunt cu totul lipsiţi de pricepere căci nimic nu determină o mai cumplită nerodire ca nerăbdarea. Mănăstirea în care ai intrat să-ţi fie ţie mormânt înainte de mormânt. Nimeni în atare situaţie nu iese din mormânt decât la învierea obştească. Iar dacă unii au ieşit şi altfel, nu uita că au murit din nou. Să ne rugăm Domnului să nu ni se întâmple şi nouă acelaşi lucru.

ˇ Dacă te-ai legat împreună cu alţii să trăieşti în comunitate şi observi că nu sporeşti, părăseşte-i fără nici o remuşcare, deşi cel cercat este cercat oriunde şi tot aşa şi cel dimpotrivă.

ˇ Multe sunt lucrările minţii omului lucrător: meditarea la dragostea lui Dumnezeu, amintirea de moarte, pomenirea lui Dumnezeu, a Împărăţia Cerurilor, a râvnei sfinţilor mucenici, amintirea sfintelor puteri  îngerii, amintirea de momentul ieşirii sufletului, a judecăţii, pronunţarea sentinţei, al pedepsei. Toate aceste gânduri sunt mari, iar cele pe care le-am enumerat i-au făcut pe mulţi neputincioşi a mai păcătui. Să începem deci cu cele mari şi să sfârşim cu cele care nu trebuie uitate.

ˇ Precum ploaia intrând în pământ aduce plantelor o calitate potrivită lor: dulce celor dulci, amară celor amare, aşa şi harul dăruieşte inimilor credincioşilor în care pătrunde neschimbat lucrările potrivit nevoilor lor: celui ce flămânzeşte i se face hrană, celui ce însetează, băutură preadulce, cel căruia îi este frig  haină, celui ostenit  odihnă, celui ce se roagă  nădejdea inimii şi celui ce plânge  mângâiere.

ˇ Când primim cu sufletul deschis toate cele neaşteptate întru zdrobirea inimii, atunci cu adevărat ne-am eliberat de frică.

ˇ Nu întunericul şi aspectul dezolant al locurilor îi întăreşte pe draci împotriva noastră, ci împuţinarea şi slăbiciunea sufletului nostru, dar uneori şi pedepsirea noastră din iconomie.

ˇ Cel ce s-a făcut rob Domnului nu se teme decât de Stăpânul său, cel ce nu este aşa, se teme până şi de umbra sa.

ˇ Cel ce a biruit frica laşă este vădit că şi-a predat viaţa şi sufletul lui Dumnezeu.

ˇ Moise, sau mai bine zis Dumnezeu porunceşte ca cel fricos să nu iasă la război ca nu cumva rătăcirea cea din urmă a sufletului să fie mai mare decât cea dintâi cădere a trupului, şi pe drept cuvânt.

ˇ Hotărârea neîndoielnică pricinuieşte stăruinţa în necazuri şi în locuri, iar îndoiala lucrează necredinţa, căderea şi strămutările dese.

ˇ Bărbăţia inimii este un alt ajutor al sufletului după Dumnezeu, precum şi lenea este un ajutor al păcatului.

ˇ Să nu te tulburi de cazi în fiecare zi, nici să renunţi cumva la luptă, ci stai bărbăteşte şi cu siguranţă; îngerul care te păzeşte va preţui răbdarea ta. Rana ta este uşor de tămăduit cât este proaspătă, dar cele vechi neîngrijite şi învârtoşate sunt greu de vindecat şi au nevoie de multă osteneală, fier, de brici şi de focul ce le însoţeşte pentru vindecare. Multe se fac cu vremea de nevindecat, dar la Dumnezeu toate sunt cu putinţă.

Rugăciune

ˇ Văzându-l pe unul dintre fraţi că stătea mai atent decât toţi ceilalţi în timpul cântării psalmilor şi mai ales când se recitau antifoanele dinaintea psalmilor şi că făcea gesturi ori îşi schimba trăsăturile feţei de parcă ar fi vorbit cu cineva, l-am rugat să-mi spună ce noimă avea acea purtare. Acesta socotind că nu trebuie să-mi ascundă un lucru ce-mi putea fi de folos, zise: M-am obişnuit de la început a-mi aduna gândurile şi mintea împreună cu sufletul strigându-le: Veniţi să ne închinăm şi să cădem la Însuşi Hristos împăratul şi Dumnezeul nostru! (Psalmi 94,6)

ˇ Cel ce petrece în viaţa de obşte nu poate profita cu bun câştig de pe urma cântării psalmilor cât poate trage folos din rugăciune, căci zgomotul produs de împreunarea glasurilor şi melodicitate risipeşte atenţia minţii de la textul psalmului.

ˇ Să păzim liniştea şi pacea sufletului în toate dar mai vârtos însă în timpul cântării psalmilor căci dracii au ca scop să distrugă rugăciunea prin tulburări.

ˇ Nu trebuie să aşteptăm să ne rugăm numai când avem mintea adunată, ci să luptăm să adunăm mintea prin rugăciune.

ˇ Să ne luptăm mai înainte de toate cu dracul întristării căci venind acesta lângă noi în vremea rugăciunii şi aducându-ne aminte de îndrăznirea noastră de mai înainte, voieşte să ne oprim din rugăciune.

ˇ Dracul întristării ne şopteşte în vremea rugăciunii, dacă întrerupem firul ei prin goluri, că nu simţim în ea îndrăznirea către Dumnezeu, sau legătura vie cu El pe care am avut-o altădată. Şi aceasta ne face să ne întristăm şi să încetăm a ne ruga ca unii ce n-am fi acum în starea cuvenită ei. Dar trebuie să stăruim în rugăciune chiar dacă ea nu este totdeauna fierbinte şi adunată în întregime în gândul la Dumnezeu.

ˇ Fii cu luare aminte frate la dracul întristării căci multe sunt cursele lui până ce te face neputincios, căci întristarea cea după Dumnezeu este bucurie prin aceea că te vezi pe tine stăruind în voia lui Dumnezeu. Dar acela îţi zice: Unde vei scăpa căci nu ai pocăinţă? Acesta lucrează cu duşmănie până ce-l face pe om să-şi piardă înfrânarea. Dar întristarea după Dumnezeu nu-l apasă pe om ci îi zice: Nu te teme, vino iarăşi!

ˇ Celui ce a câştigat lacrima sufletului tot locul îi este potrivit pentru rugăciune.

ˇ Precum comoara ascunsă este mai greu de jefuit decât cea la arătare, aşa să înţelegem şi cele spuse înainte.

ˇ Când porneşti să te înfăţişezi înaintea Domnului să-ţi fie haina sufletului ţesută întreagă din firele sau mai bine spus, din zalele nepomenirii răului căci de nu, cu nimic nu te vei folosi. Să-ţi fie ţesătura cererii tale simplă, neîmpestriţată în chip felurit căci un singur cuvânt vameşul şi fiul risipitor l-au pe Dumnezeu cu ei.

ˇ Înainte de toate să punem pe hârtia rugăciunii noastre o mulţumire sinceră, în al doilea rând mărturisirea şi zdrobirea sufletului întru multă simţire. Apoi să facem Împăratului cererea noastră. Chipul de mai înainte arătat rugăciunii noastre este cel mai bun, precum s-a spus unui frate oarecare de către Îngerul Domnului.

ˇ Nu face pe deşteptul în cuvintele rugăciunii tale căci gânguritul simplu şi nemeşteşugit al pruncilor a înduioşat pe Tatăl cel din ceruri.

ˇ Nu fi îndrăzneţ chiar dacă ai dobândit curăţia; mai degrabă apropie-te întru smerită cugetare şi multă îndrăznire vei avea.

ˇ Îndulcesc bucatele untdelemnul şi sarea; înaripează rugăciunea smerenia şi lacrima.

ˇ Luptă să ridici, mai bine zis să închizi cugetarea în cuvintele rugăciunii iar dacă slăbind pentru pruncia ei cade, ridic-o iarăşi căci este proprie minţii nestatornicia, dar este propriu lui Dumnezeu s-o poată statornici.

ˇ Nu poate fi legat Duhul, dar unde este Ziditorul duhului, toate se supun Lui.

ˇ Alta este bucuria ce se naşte din rugăciune în cei ce petrec în obşte şi alta cea care se iveşte în cei ce se roagă îndeletnicindu-se cu liniştea. Cea dintâi este amestecată poate cu închipuiri; cea de-a doua se umple întreagă de smerita cugetare.

ˇ Dacă deprinzi mintea să nu se depărteze niciodată îţi va fi aproape chiar şi când te vei afla la masă, iar de rătăceşte neîmpiedicată nu va putea să rămână niciodată lângă tine.

ˇ Credinţa înaripează rugăciunea căci fără ea nu se poate zbura la cer.

ˇ Starea ta lăuntrică ţi-o arată rugăciunea căci cuvântătorii de Dumnezeu au socotit-o pe aceasta oglinda călugărului.

ˇ Nu te înălţa dacă te-ai rugat pentru altul şi ai fost ascultat căci credinţa lui a lucrat şi a izbutit

ˇ Când te rogi cu trezvie eşti mai repede împins spre mânie căci aceasta este scopul vrăjmaşilor (râvna noastră la rugăciune o întoarce vrăjmaşul spre mânie împotriva vreunor fraţi sau împrejurări care ne întrerup). Să împlinim toată virtutea dar mai mult rugăciunea cu multă simţire. Dar sufletul se roagă întru simţire când se ridică mai sus de mânie.

ˇ Încredinţarea împlinirii oricărei cereri se iveşte chiar în rugăciune, iar încredinţarea este izbăvirea de îndoială. Încredinţarea este vădirea neclintită a ceea ce nu este vădit.

ˇ Precum împăratul pământesc priveşte cu scârbă la cel ce stă înaintea lui dar îşi întoarce faţa de la el şi vorbeşte cu duşmanii stăpânului, aşa priveşte cu dezgust şi Domnul la cel ce stă înaintea Lui în rugăciune şi primeşte gânduri necurate.

ˇ Alungă cu bâta câinele ce se apropie de tine şi de câte ori se obrăzniceşte din nou ia-o de la capăt. (Câinele este dracul care printr-un pretext oarecare fură mintea de la rugăciune; acesta trebuie alungat cerându-se ajutorul lui Dumnezeu.)

ˇ Cere prin plâns, caută prin ascultare, bate prin îndelungă răbdare! Că cel ce cere astfel va lua şi cel ce caută va afla. Păzeşte-te să nu te rogi cumva pentru vreo femeie ca să nu fii jefuit din partea dreaptă. (Să nu fii jefuit de curăţie prin fapta bună a rugăciunii, căci rugându-te pentru o femeie ai toate şansele să te gândeşti cu poftă la ea.)

ˇ Să nu ţi se facă vremea rugăciunii vreme sau ceas al unor cugetări trebuincioase, sau al unor lucruri duhovniceşti, iar de nu, vei fi jefuit de ceea ce e bun. (Nu te lăsa ispitit să rezolvi probleme necesare, sau chiar să cugeţi la lucruri duhovniceşti în vremea rugăciunii. Aceasta înseamnă să te laşi furat de la ceva important.)

ˇ Mi-a spus unul dintre iubitorii lui Dumnezeu că totdeauna, dar mai ales în sărbătorile anuale şi împărăteşti, Dumnezeu răsplăteşte pe slujitorii Lui cu daruri.

Curaj-frică

ˇ Frica este o însuşire copilărească pe care o manifestă sufletul îmbătrânit întru slava deşartă. Frica este lipsa credinţei arătată în aşteptare plină de spaimă a unor lucruri neprevăzute. Este o presimţire a unei primejdii închipuite, o cutremurare a inimii care se înspăimântă şi se împuţinează pentru unele nenorociri îndoielnice. Teama este lipsirea de orice certitudine chiar şi în lucrurile cele mai sigure. (Scara  Sfântul Ioan Scărarul)

ˇ Sufletul mândru care se bizuie numai pe sine este sclavul fricii, el se teme şi fuge la cel mai mic zgomot sau umbre. (Scara  Sfântul Ioan Scărarul)

ˇ Cei ce plâng şi nu se mai feresc de durere, nu se mai tem de nimic, dar cei predispuşi la frică, chiar şi dintr-un lucru mic se înspăimântă şi de multe ori îşi ies şi din minţi. (Sunt cei ce nu-şi mai cruţă trupul şi aşteaptă cu hotărâre orice li s-ar întâmpla, căutând ei de bunăvoie suferinţa.)

ˇ Omul fricos suferă de două boli: de puţinătatea credinţei şi de iubirea de trup. (Scara  Sfântul Ioan Scărarul)

ˇ Când cineva cade din măsura chibzuielii, devine atât fricos cât şi îndrăzneţ, căci sufletul său este slăbit. Omul când pierde echilibrul interior nu se mai cunoaşte pe sine şi cade astfel în extreme. (Scara  Sfântul Ioan Scărarul)

ˇ Precum mormolocii îi înfricoşează pe prunci, aşa şi umbrele pe cei mândri. Nu este cu putinţă ca cel ce se teme de Dumnezeu să aibă frică, dacă va zice că afară de Dumnezeu nu se teme de altul. Frica de Dumnezeu dă curaj de a birui orice frică laşă de ceva de pe pământ. Omul care crede ştie că Dumnezeu îl va apăra, sau că dacă va pierde în cele pământeşti, chiar viaţa sa, o va avea pe aceasta plină de toate bunătăţile în cer. Cel ce are frică de cele pământeşti şi nu se bizuie decât pe sine, se teme în chip real totdeauna de ele. Nici eu-l propriu, nici cele ale lumii nu-l asigură împotriva necazurilor şi nenorocirilor. (Scara  Sfântul Ioan Scărarul)

ˇ Precum apa strâmtorată ţâşneşte spre înălţime, aşa de multe ori şi sufletul strâmtorat de primejdii urcă spre Dumnezeu prin pocăinţă şi se mântuieşte. (Scara  Sfântul Ioan Scărarul)

ˇ De la Hristos încoace nu mai poate spune nimeni: Doamne, om nu am căci toţi îl avem pe Hristos, dar Hristos lucrează prin cei ce cred în El. (Scara  Sfântul Ioan Scărarul)

Discernământul  trezvia

ˇ Cei ce voiesc să slujească cu sinceritate lui Hristos, înainte de orice, trebuie să aibă grijă de a-şi alege după sfaturile părinţilor şi prin conştiinţa lor proprie, locurile, felurile de viaţă, chipurile de virtute şi îndeletnicirile potrivite cu ei înşişi. Căci nu toţi pot duce o viaţă cenobitică din pricina lăcomiei, după cum iarăşi nu toţi pot trăi în sihăstrie din pricina caracterului lor irascibil. Fiecare dar să cerceteze care îi este viaţa cea mai potrivită.

ˇ Observând din curiozitate faptele bucătarului, l-am văzut purtând o mică tăbliţă ce-i atârna la cureaua cu care era încins şi pe care am aflat că-şi însemna gândurile din fiecare zi, pe care apoi le mărturisea păstorului. Dar nu numai pe acesta l-am văzut procedând astfel, ci şi pe mulţi alţii, căci precum am auzit, aşa le-a poruncit lor stareţul.

ˇ Luptă-te neîncetat cu propria-ţi cugetare că, risipită fiind aceasta, să o aduni pe cât poţi în sine. Dumnezeu nu cere de la începători rugăciune nerisipită. Nu deznădăjdui când atenţia îţi este furată spre altceva, ci perseverează pururea chemându-ţi mintea să intre în sine.

ˇ Numai cel adunat în sine vede dincolo de sine şi respectiv dincolo de aparenţele lumii. Minunea celor de dincolo se vede numai prin mintea adunată în ea însăşi, pentru că prin ea sunt transparente şi pentru că infinitatea lor se aseamănă cu indefinitul minţii intrând astfel cu uşurinţă în legătură cu el.

ˇ Adună-ţi mintea şi nu iubi deloc a te arăta pentru a te putea desprinde de cele pământeşti căci dracii se tem de adunarea minţii cum se tem hoţii de câini. (Priveşte cu atenţie în inima ta uitând de toate şi cercetează de e întinată şi din ce cauză, ce fel de patimi sunt în ea pentru care trebuie să ceri iertare, sau de poţi vedea prin curăţia ei transparentă pe Dumnezeu. Dracii se tem de mintea adunată în inimă pentru că astfel îl vedem pe Dumnezeu şi trăim legătura cu El, de care e lipită atât de tare că nu mai poate fi furată de ei.)

ˇ Nesimţirea fie în trup, fie în suflet este o letargie care prin durata bolii şi a nepăsării, a trecut în fire.

ˇ Împietrirea este o cugetare amorţită, o fiică a gândurilor pătimaşe ce au pus stăpânire pe om(a prejudecăţilor), o îngheţare a râvnei, un laţ al bărbăţiei, o necunoaştere a străpungerii inimii, o poartă a deznădejdii, o maică a uitării şi după naştere, o fiică a fiicei sale. (Uitarea naşte nesimţirea, iar nesimţirea odată născută, naşte la rândul ei uitarea. E ceva obişnuit patimilor ca făcând pui, aceştia le nasc la rândul lor pe ele, adică se măresc ele înseşi prin puii care-i nasc. Nesimţirea şi uitarea sunt reciproc maici şi fiice, iar uitarea e lepădare aducerii aminte. Prin uitare omul se rupe de trecut şi de viitor, îşi reduce viaţa la clipa de faţă, se întunecă din pricina lipsei de orizont. Nehrănită de amintirea trecutului şi de gândul la viitor, viaţa clipei slăbeşte, trece ca un abur în nimic, e mai mult moartă. Moartea unui astfel de om se arată şi în faptul că trăieşte leneş din prejudecăţi, din rămăşiţe sau din gânduri ce vin de la alţii care stăruiesc moarte în el fără să le mai dea el viaţă, gândindu-le şi prelucrându-le el însuşi. Filozofia lui este fixă şi rigidă; ea nu se mai adapă din viaţa în continuă mişcare. El nu mai gândeşte, nu mai vibrează din adânc, mintea lui este inertă.)

ˇ Împietritul este un filozof neînţelept care se osândeşte pe sine însuşi voind să se arate învăţător altora, orator care se condamnă pe sine însuşi prin vorbele pe care le rosteşte, orb care pretinde că-i învaţă pe ceilalţi să vadă ceea ce nici el nu vede. Vorbeşte despre felul vindecării unei răni în timp ce nu încetează să şi-o scarpine pe a sa; vorbeşte împotriva bolii dar nu încetează să mănânce cele ce-i sunt vătămătoare; se roagă să fie eliberat de păcat pentru ca îndată să se întoarcă la patima sa. Fac răul strigă el, însă cu osârdie continuă să-l facă. Se roagă cu gura împotriva patimii, iar trupul nu-l lasă să lupte contra ei. Filozofează despre moarte dar se poartă ca şi cum ar fi nemuritor, suspină să se despartă de trup, dar doarme ca şi când ar fi veşnic. Predică înfrânarea, dar se străduieşte să-şi satisfacă lăcomia. Fericeşte ascultarea dar e cel dintâi care o ignoră. Citeşte despre înfricoşata judecată şi începe să zâmbească, citeşte despre slava deşartă şi chiar în timpul lecturii se umple de ea. Se pregăteşte pentru priveghere, dar îndată cade într-un somn adânc; laudă rugăciunea dar fuge de ea ca de-un bici. Laudă pe cei lipsiţi de răutate dar nu se ruşinează să ţină minte răul şi să se lupta pentru o zdreanţă. Înfuriindu-se, se amărăşte şi din pricină că s-a amărât din nou se înfurie, şi cu toate că este de două ori biruit, este atât de împietrit încât nimic nu simte. Săturându-se se căieşte şi după puţin timp, adaugă altă săturare. Fericeşte tăcerea, dar o laudă prin vorbărie. Învaţă despre blândeţe dar se mânie chiar în timp ce învaţă despre ea. Trezindu-se din somn suspină părându-i rău dar lăsându-şi capul pe pernă iarăşi se supune patimii. Ocărăşte râsul şi învaţă zâmbind despre plâns. Înaintea oricăruia se acuză pe sine de slava deşartă şi semeţie, dar prin această dezaprobare se slăveşte pe sine. Priveşte pătimaş la feţe şi vorbeşte despre neprihănire; petrecând în mijlocul lumii laudă pe cei retraşi în pustiu nerealizînd cât de mult se face singur de ruşine. Slăveşte pe cei milostivi dar cum îi vede pe cei săraci îi ocărăşte; se osândeşte pururea pe sine însă nu voieşte să aibă conştiinţa răului săvârşit, ca să nu zic că nici nu poate.

ˇ Este o luptă a omului cu sine însuşi, o continuă contradicţie, niciodată deplin depăşită; ea este proprie celui împietrit în sensul că se complace cu voia în această stare. Această boală este prezentată într-un grad mai mare sau mai redus la fiecare şi de aceea este mereu un astfel de om ameninţat să cadă tot mai mult în ea. Împietrirea creşte cu prelungirea şi sporirea păcatului, este o învârtoşare crescândă a firii. Ea înăbuşă toate pornirile spre bine şi spre eliberare, omoară orice zvâcnire de viaţă adevărată trăind în felul acesta o moarte din ce în ce mai adânc întipărită şi atotstăpânitoare. Aceasta trebuie lovită puternic şi mereu ca să fie ea însăşi distrusă, ca firea să se trezească prin durere din somnul ei de moarte. De aici reiese trebuinţa asprei nevoinţe, bunăvoinţa trecătoare, trezită a celui căzut în această moarte nu are putere să-l elibereze de nesimţire. Plânsul îndurerat e cel mai puternic leac împotriva ei.

ˇ Mintea întunecată de murdării nu poate scăpa de uitare şi înţelepciunea nu-şi poate deschide ei uşa sa.

ˇ Cei ce au legământ cu mine, văzând morţi, râd, stând la rugăciune sunt cu totul învârtoşaţi şi întunecaţi; văzând Sfânta Masă rămân nesimţiţi, împărtăşindu-se de Dar se poartă ca şi când ar gusta pâine simplă, văzându-i pe cei străpunşi la inimă râd de dânşii. Am învăţat de la tatăl care m-a născut pe mine să omor toate cele ce se nasc din bărbăţie şi osteneală. Eu sunt maica râsului, hrănitoarea somnului, prietena îmbuibării, nu sufăr dojana şi sunt împletită cu evlavia mincinoasă.

ˇ Nesimţitor, insensibil, indolent este acela care are acest dezgust şi această lâncezeală interioară de care vorbesc Părinţii, încât se poate spune că este înveninat de o otravă rece care secătuieşte şi ucide sufletul. (nesimţire morală, trândăvie intelectuală)

ˇ Ceea ce-ţi aduci aminte, fă! Şi ceea ce nu-ţi aduci aminte ţi se va descoperi şi nu vei preda cugetarea fără discernământ uitării prin uitare. Uitarea de sine n-are nici o putere, dar se întăreşte prin neglijenţa şi nepăsarea noastră; uitarea rupând legătura prezentului cu trecutul din pricina alipirii pătimaşe de plăcerile prezente, slăbeşte chiar adâncimea şi intensitatea vieţii prezente prin care nu e fructificată conştient de amintirile faptelor trecutului.

ˇ Puterea deosebirii, a dreptei socoteli este şi se cunoaşte ca fiind îndeosebi cunoaştere sigură a voii dumnezeieşti în orice timp, loc şi lucru. Dreapta socoteală este conştiinţa nepătată şi simţirea curată.

ˇ În toate nevoile să apelăm imediat, după Dumnezeu, la propria conştiinţă ca la un îndreptar şi ca la o călăuză pentru ca ştiind din ce parte vine suflarea vânturilor, după ele să întindem şi noi pânzele. (Corabia se scufundă uneori din pricina valurilor dinafară, alteori din pricina poverii dinăuntru. Noi de asemenea ne pierdem uneori prin păcatele noastre cu fapta, alteori pierim prin gândurile dinăuntru, dar mai cu grijă trebuie să fim faţă de gânduri.)

ˇ Când izbutesc diavolii să înfrângă sufletul şi să răstoarne lumina minţii nu mai e în noi nenorociţii nici trezvie nici discernământ, nici socotinţă sau ruşine, ci tocire, nesimţire, nedeosebire şi orbire.

ˇ Nu puţină nevoie avem de trezvie când trupul este bolnav, căci dracii văzându-ne zăcând neputincioşi din pricina slăbiciunii, mai mult ne înţeapă cu săgeţile lor. de bolnavii din lume se apropie dracul mâniei şi al hulei, de cei ce s-au retras din lume, dacă au totuşi din belşug cele de trebuinţă, se apropie dracul lăcomiei pântecelui sau al curviei, iar de sunt locuri lipsite de orice mângâiere şi pricinuitoare de nevoinţe, le întinde curse stăpânul trândăviei şi al nemulţumirii.

ˇ Am văzut cum fiara curviei înmulţeşte durerile celui bolnav şi chiar în timpul bolii îi sădeşte simţiri necuviincioase şi îi provoacă scurgeri. E mai mare mirarea să vezi cum zburdă şi se îndrăceşte trupul cu toate că se află muncindu-se în dureri cumplite. I-am văzut apoi pe alţii zăcând şi fiind mângâiaţi pe patul însuşi de lucrarea dumnezeiască sau de străpungerea inimii şi prin aceste mângâieri depărtând de la ei durerile, încât se aflau ca unii care n-ar mai fi voit să se izbăvească de boală niciodată. Şi iarăşi am văzut pe alţii chinuindu-se, dar izbăvindu-se de boală ca printr-o certare şi l-am slăvit pe Cel ce prin lut curăţă lutul.

ˇ Dacă cuvântul meu are vreo oarecare credibilitate şi mai ales dacă voiţi să-mi urmaţi sfatul, trebuie să ştiţi că pentru a respinge atacul miilor şi zecilor de mii de vrăjmaşi este bine să nu fim schimbători şi a nu ne împrăştia ticălosul nostru suflet în toate părţile căci chiar de ne-ar fi adunate toate puterile şi încă ne va fi cu neputinţă să pătrundem şi să biruim toate vicleniile lor.

ˇ Greu este să învingem gândurile furişate în noi care provin din amintirea păcatelor de mai înainte, iar cei ce nu încetează să adauge la ele au deznădăjduit de ei înşişi sau nu s-au folosit cu nimic din lepădare. Totuşi ştim că Dumnezeu toate le poate şi nimic nu-i este Lui cu neputinţă.

ˇ În privinţa succesiunii patimilor, nu există o ordine sau o înţelegere între cele fără înţelegere, ci o totală neorânduială şi nestatornicie. Legătura între ele, trecerea de la una la alta are ceva neregulat, haotic, aleator, pentru că toate pornesc din acelaşi hău de întuneric pornit spre rău; ele ies împreună, sunt legate între ele.

ˇ După cum atunci când scoatem apă din fântână, ni se întâmplă să scoatem fără să băgăm de seamă şi câte o broască, la fel când lucrăm virtuţile, de multe ori lucrăm şi patimile în chip nevăzut cu ele. Dacă răutatea ar ieşi la iveală goală în viaţa noastră, neacoperită de închipuirea vreunui bine, omul nu s-ar mai porni de la sine spre ea.

ˇ Cel ce nu cunoaşte cursele şi meşteşugirile vrăjmaşului este sfâşiat cu uşurinţă şi cel ce nu ştie pricinile patimilor, lesne cade. Priceperea amestecată cu simplitatea este un lucru dumnezeiesc, adică o virtute desăvârşită. Dacă prima se desparte de cealaltă devine viclenie, iar a doua  prostie. Prima face rău, a doua se lasă uşor amăgită. Unirea lor a cerut-o Hristos: Fiţi înţelepţi ca şerpii şi blânzi ca porumbeii. Prin multe moduri şi prin toate ne luptă vrăjmaşul de aceea cel ce voieşte să se izbăvească, trebuie să aibă ochi mulţi.

ˇ Mai presus de fire sunt: fecioria, nemânierea, smerita cugetare, rugăciunea, privegherea, postul, străpungerea neîncetată a inimii.

ˇ Străjuirea gândurilor înseamnă a alunga diferitele gânduri şi atacuri prin rugăciune, iar păzirea minţii înseamnă a păstra mintea nerobită şi nedespărţită de pomenirea lui Dumnezeu; şi precum este mai înaltă mintea decât gândul, pe atât şi păzirea ei este mai grea şi mai de trebuinţă. Căci minte numim iarăşi puterea noastră înţelegătoare şi oarecum ochiul sufletului nostru, iar gând  lucrul văzut de minte şi întipărit în ea. Şi păzirea minţii este păstrarea ei în stare de refuz al oricărui atac, care e cea dintâi lucrare voluntară a ei. Străjuirea gândurilor este respingerea celor întipărite prin lucrarea ei voluntară.

ˇ Fiecare clipă a timpului este dată pentru un anumit lucru al nostru; când facem acel lucru la momentul rânduit lui, atunci putem trăi viaţa noastră după mai înainte rânduirea lui Dumnezeu, adică în chip plăcut Lui, sau sfinţit. Trebuie să aflăm acordul între momentele timpului şi momentele vieţii noastre. Există armonii mai înainte stabilite între unele şi altele pentru normele şi sănătoasa dezvoltare a vieţii noastre. Timpul nu este un gol pe care să-l putem umple cu orice, ci el este corelativ cu vieţile omeneşti. Există în el armonii potenţiale cu desfăşurarea vieţii noastre, aceasta pentru că viaţa noastră însăşi este făcută ca să se ritmeze cu un timp al ei. Noi putem să ne desfăşurăm viaţa şi în răspăr cu timpul dar aceasta nu e o normală dezvoltare a ei. În găsirea acestei armonii se arată din nou darul discernământului; trebuie să ştii pentru care moment al timpului se potriveşte un moment al vieţii tale căci numai atunci potenţele fiinţei noastre se actualizează deplin şi armonios. Fiecare clipă a timpului este potrivită pentru altă potenţă a fiinţei noastre, iar potenţele acestea fac şi ele un tot. Clipa înseamnă tot ansamblul de împrejurări care cere de la noi un anumit lucru. Pe lângă aceea, acordul acesta depinde de o deplină curăţie de patimi. Numai aceasta dă o vedere deplin clară şi o putere de a ne conforma cu ceea ce ne cere clipa.

ˇ Deci să nu căutăm înainte de timp cele ale timpului (potrivit pentru un lucru) amăgindu-ne dintr-o pornire a mândriei; să nu căutăm iarna cele ale verii; nu în sămânţă  snopii, pentru că timpul semănatului cere osteneli şi timpul secerişului aduce haruri negrăite, iar de nu facem aşa, nu vom lua nici la timpul cuvenit cele ale timpului. (Negustorii necercaţi în lucruri mari îşi pricinuiesc multe pagube, dar în lucrurile mici înaintează repede pentru că fiecare lucru îşi are rândul lui şi fiecare vieţuire îşi are rânduită vremea ei.)

ˇ Când ne stau în faţă rele pe care nu le putem ocoli trebuie să le cântărim şi să alegem dintre ele pe cele mai puţin vătămătoare.

ˇ În toate lucrurile săvârşite şi în toate felurile de vieţuire, fie întru ascultare, fie întru neascultare, fie văzute, fie gândite, acesta să-ţi fie dreptarul  dacă sunt după Dumnezeu. De pildă: dacă săvârşind un lucru oarecare nu câştigăm mai multă smerenie decât cea pe care o avem, nu socotesc că-l săvârşim cu voia lui Dumnezeu, fie mic fie mare. (Cercetează cu de-amănuntul, căci toţi putem cunoaşte dacă place lui Dumnezeu lucrul pe care-l facem.)

ˇ Văzduhul curăţit de nori arată soarele strălucitor, iar sufletul eliberat de gândurile rele ale păcatelor făptuite mai înainte, prin luptă neobosită, vede numaidecât pe Dumnezeu. Obsesia patimilor este aducerea aminte involuntară a păcatelor de mai înainte. Cel ce se nevoieşte o împiedică să înainteze la faptă, învingătorul desfiinţând până şi atacul (momeala). Mintea este mereu atârnată în chip pătimaş de amintirea păcatului şi de chipul îngustat şi opac al faptei păcătoase săvârşite.

ˇ Puţin foc curăţeşte toată materia, precum o spărtură mică nimiceşte toată osteneala. Păzeşte-te de cele aşa-zis mici ca să nu cazi în cele mari!

ˇ Există un aşa-numit înaintemergător al duhurilor care ne ia în primire îndată ce ne deşteptăm din somn şi întinează primul nostru gând; deci, tu dă pârga zilei tale Domnului, căci ea va fi a celui ce o ia mai înainte. Un lucrător prea bun al Domnului mi-a spus un cuvânt vrednic de ascultat: Cunosc drumul întreg al zilei mele de dimineaţă.

ˇ În ce chip doreşte cerbul însetat izvoarele, tot astfel doresc monahii să cunoască ceea ce este bineplăcut lui Dumnezeu pentru a o urma cu toată inima şi să afle numai ceea ce este conform cu această voie, ci şi ceea ce este conform cu această voie, ci şi ceea ce-i amestecată cu semănăturile dracilor, şi cu atât mai mult pe cea vădit potrivnică. Despre aceasta cuvântul nostru are, cu adevărat multe de spus şi anevoie de tâlcuit. La fel doreşte călugărul să cunoască ce lucruri trebuie să se facă mai presus de toate şi fără nici o amânare potrivit celui ce a spus: Vai celui ce amână zi după zi şi timp după timp. (Sirah 9,8); de asemenea, care trebuie făcute cu blândeţe şi cu chibzuinţă, cum bine zice cel ce a spus: Cu povăţuire se face războiul. (Pilde 24,6) şi iarăşi Toate cu bunăcuviinţă şi după rânduială. (I Cor. 14,40). Nu tuturor, cu adevărat, nu tuturor le este dat a cunoaşte îndată şi cu bună desluşire lucruri atât de greu de pătruns căci chiar David, purtătorul de Dumnezeu şi cel care avea pe Duhul grăind întru dânsul se îngrijora spunând: Greşelile cine le va pricepe? De cele ascunse ale mele, Doamne izbăveşte-mă!

ˇ Toţi cei care voiesc să cunoască desluşit voia Domnului trebuie ca mai întâi de toate să şi-o omoare întâi pe a lor şi rugându-se cu credinţă şi cu simplitate neforţată şi întrebând întru smerenia inimii părinţii sau fraţii, să primească cu cuget neîndoielnic sfaturile acestora chiar dacă cele ce li se spun ar părea potrivnice şi nelalocul lor (nefireşti, neadaptate situaţiei) şi chiar dacă cei întrebaţi n-ar fi oameni duhovniceşti. Căci nu e nedrept Dumnezeu ca să lase să fie amăgite sufletele care s-au smerit pe ele prin încredere şi simplitate, acceptând şi punând mai presus de ştiinţa lor sfatul şi judecata aproapelui, chiar dacă cei întrebaţi ar fi ca nişte animale necuvântătoare. Ei ştiu că Cel ce grăieşte prin ei este însă Cel nematerial şi nevăzut.

ˇ Cei ce vor urma fără îndoire celor spuse mai înainte se vor umple de multă smerenie.

ˇ Dacă cineva poate găsi în Sfânta Scriptură răspunsul la problemele ce-l frământă, cu cât mai mult nu ne poate folosi un om cu suflet viu, decât cuvintele unei cărţi neînsufleţite? (Mai mult trebuie preferat a întreba un om credincios decât să ne mărginim a interpreta noi spre folosul nostru vre-un text al Scripturii.)

ˇ Sunt unii dintre cei ce caută să afle voia lui Dumnezeu, care îndepărtându-şi gândul de la orice înclinare pătimaşă adică de la aceea care-l face să dorească ceva şi de la aceea care-l face să respingă altceva, şi-au oferit Domnului timp de câteva zile, într-o rugăciune fierbinte, sufletul lor gol de orice voinţă proprie; atunci au cunoscut care este voia Lui, fie pentru că Mintea cea mai presus de minte a vorbit minţii noastre, fie că Dumnezeu a nimicit cu desăvârşire una din cele două cugetări ale sufletului, nelăsând-o decât pe aceea care este conformă proniei Lui.

ˇ Alţii au înţeles din greutatea şi împiedicarea ce a urmat hotărârii de a face ceva că acestea sunt dumnezeieşti, potrivit celui ce a spus: Am voit să vin la voi o dată şi de două ori, şi ne-a împiedicat satana. (I Tes. 2,18). Alţii dimpotrivă, din neaşteptatul ajutor al lui Dumnezeu în lucrul început, au simţit că acesta este bine primit de Dumnezeu şi şi-au adus aminte de cuvintele: Fiecăruia care alege binele, îi ajută Dumnezeu. (Rom. 8,28).

ˇ Îndoiala în a lua o hotărâre, neîncrederea, nesiguranţa, oscilarea care stăruie mult timp sunt semnele unui suflet întunecat şi mândru căci nu e nedrept încât să închidă uşa celor ce bat cu smerenie.

ˇ Inima dreaptă s-a izbăvit de felurimea lucrurilor, plutind fără primejdii în corabia nerăutăţii.

ˇ De multe ori scopul vrăjmaşilor este să ne îndemne la cele mai presus de puterea noastră, ca descurajându-ne, să ne lepădăm şi de cele după putere.

ˇ Se întâmplă că pricina celor mai mari rele este uneori educaţia, mediul  adică locul de vieţuire şi alteori petrecerea cu alţii. Dar deseori însăşi corupţia sufletului este suficientă spre a-i aduce pierzarea. Nu există loc mai bun şi mai sigur decât cerul, dar şi de aici au căzut îngeri din pricina propriei lor înclinări şi deci neinfluenţaţi de nimic din exterior.

ˇ Multă, cu adevărat multă şi greu de pătruns este viclenia duhurilor necurate şi numai puţinora le este desluşită; ba socotesc că nici acestora nu le este pe deplin, căci cum de multe ori desfătându-ne de mâncare şi îmbuibându-ne  priveghem întru trezvie, iar postind şi asuprindu-ne trupul suntem doborâţi în chip jalnic de somn? Cum petrecând în singurătate şi liniştindu-ne de zarva lumii ne înăsprim şi vieţuind împreună cu alţii suntem străpunşi de umilinţă? Cum îndurând foamea suntem ispitiţi de somn şi ghiftuindu-ne, rămânem neispitiţi? Cum înfrânându-ne ne facem întunecaţi şi nestrăpunşi la inimă, iar în băuturi de vin veseli cu sufletul şi uşor de străpuns la inimă? Cel ce poate, să lumineze aceste lucruri în Domnul căci noi suntem nepricepuţi în unele ca acestea. Totuşi vom spune că aceste răsturnări nu sunt produse întotdeauna de demoni, ci uneori provin din propria fiziologie şi mişcări interne ale trupului.

ˇ Auzirea minunatelor fapte ale părinţilor duhovniceşti ne deşteaptă mintea şi sufletul la râvnă, auzirea învăţăturilor este lumină în întuneric, întoarcerea celor rătăciţi, făclie dătătoare de lumină celor ce nu văd bine.

ˇ Caută fără încetare şi semnele patimilor şi atunci vei cunoaşte că multe sunt întru tine deşi nu te poţi cunoaşte, fie pentru că eşti bolnav, fie din pricina slăbiciunii, fie din pricina adânc înrădăcinatelor deprinderi.

ˇ Dumnezeu judecă intenţia dar caută cu iubire de oameni şi lucrarea. Mare este cel ce nu are nici o lipsă în cele ce-i stau în putere, dar de multe ori dracii ne împiedică să facem cele uşoare şi mult mai folositoare nouă şi ne îndeamnă să ne apucăm de cel peste puterea noastră. (Cel ce din iubire s-a apucat şi de cele peste puterea lui a fost numit mare, dar să luăm seama că uneori aceasta este o ispită a celui rău, ca neputând duce la bun sfârşit, să ne descurajăm cu totul. Că aceasta este o ispită vicleană se vede când nu facem cele după puterea noastră dar vrem să ne apucăm neapărat de cele mai presus de slabele noastre puteri. Deci întâi să le facem pe acelea şi abia pe urmă să ne apucăm de acestea.)

ˇ Acest adânc al uitării păcatelor mai înainte făcute poate fi asemănat cu subconştientul de care vorbeşte psihologia. El are totuşi o eficienţă pentru că dă o obişnuinţă repetării aceloraşi păcate. Este ciudat cum uneori amintirea lor îndeamnă la repetarea aceloraşi păcate şi cum alteori uitarea lor duce la săvârşirea lor din nou. În amândouă cazurile lipseşte pocăinţa, care este o amintire continuă a păcatelor, dar o amintire asociată cu durerea pentru faptul de a le fi săvârşit. Contrar aruncării păcatelor trecute în subconştient, care echivalează cu o anumită slăbire a conştiinţei de sine, pocăinţa ţine totul în amintire, dar nu într-o amintire plăcută, ci într-una dureroasă care echivalează cu un acut simţ al responsabilităţii, sau cu o continuă accentuare a conştiinţei de sine în faţa lui Dumnezeu ca persoană supremă.

ˇ Trebuie cercetat în ce fel sufletul fiind netrupesc nu vede pe cei ce se apropie de el, deşi aceştia sunt doar de aceeaşi fire. Nu cumva din pricina înjugării cu ei? (Sufletul nu cunoaşte pe dracii ce se apropie de el sau pe îngeri poate tocmai pentru legătura oarecum firească ce s-a stabilit între el şi ei în starea lui morală. Prin aceasta subiectul uman făcând voia acelora se identifică oarecum cu unul sau altul din ei. Numai Dumnezeu, Cel ce i-a creat îi poate cunoaşte precis.)

ˇ Dracul poftelor trupeşti şi al mâniei, al lăcomiei pântecelui, leneviei şi al somnului nu obişnuiesc să înalţe cornul minţii, dar duhul iubirii de arginţi, al iubirii de stăpânire şi al limbuţiei obişnuiesc să adauge răului pe care-l produc ele înseşi şi pe acesta al mândriei. Nu-l vom uita nici pe duhul osândirii, cel plin de sine care este însoţitorul acestora.

ˇ Să cercetăm înainte de toate de unde suflă vântul, ca nu cumva să ne aflăm întinzând pânzele împotriva lui.

ˇ Este cu neputinţă să ne curăţim de la început cu totul de lăcomia pântecelui şi de slava deşartă . Să nu căutăm însă cumva să luptăm cu slava deşartă prin desfătarea cu mâncări căci săturarea pântecelui naşte şi ea slava deşartă  aceasta în ceea ce priveşte începătorii. Mai degrabă să luptăm împotriva ei prin împuţinarea mâncării şi aşa va veni în cei ce se silesc ceasul, şi acum este, când Domnul va supune şi pe acesta sub picioarele noastre.

ˇ Avem trebuinţă de multă dreaptă socoteală pentru a cunoaşte când suntem datori a sta, în ce fel şi până când să ne luptăm cu prilejurile şi cu mijloacele patimilor şi când să ne retragem, căci de multe ori este de ales mai bine fuga din pricina slăbiciunii noastre, decât o moarte sigură.

ˇ Trebuie să vedem şi să luăm seama în ce timp şi cum putem să scăpăm de mânie prin mâhnire, care din draci ne înalţă şi care ne smeresc, care ne înăspresc sau ne învârtoşează şi care ne mângâie; care ne fac trândavi şi care porniţi spre rele, care trişti şi care veseli.

ˇ Să nu ne înspăimântăm de ne vom vedea la începutul dreptei noastre vieţuiri după Dumnezeu mai împătimiţi de cum eram când petreceam în lume. Pentru ca să dobândim însănătoşirea, trebuie mai întâi să se dezlănţuie în noi toate pricinile care au dus la boală. Dacă fiarele se ascund în locuri dosnice, nu pot fi văzute, tot astfel şi patimile.

ˇ Când li se întâmplă celor ce sunt aproape de desăvârşire să fie biruiţi de demoni într-un lucru de puţină importanţă, îndată aceştia se străduiesc din răsputeri să-şi răscumpere greşeala însutit.

ˇ Este propriu celor desăvârşiţi să cunoască pururea care gând este al conştiinţei, care al lui Dumnezeu şi care de la draci căci dracii nu insuflă de la început cele potrivnice. De aceea şi este atât de întunecoasă problema aceasta discernerii gândurilor.

ˇ Iertare au dobândit mulţi în scurtă vreme, dar nepătimire nu, căci aceasta are nevoie de timp mult dar şi de Dumnezeu.

ˇ Simţirea sufletului este o însuşire a lui, iar păcatul este pălmuirea simţirii. Simţirea de sine pricinuieşte oprirea păcatului sau micşorarea lui, iar ea este frica conştiinţei. Iar conştiinţa este cuvântul şi mustrarea păzitorului dat nouă la botez, ce aceea pe cei nebotezaţi nu-i vedem atât de mult cu sufletele împunse pentru faptele păcătoase, ci cu mult mai puţin. (Poate fi vorba de cuvântul şi mustrarea îngerului păzitor redat nouă la botez, dar întrucât el nu poate fi socotit conştiinţa noastră trezită din nou la botez, mai degrabă este vorba de intrarea lui Hristos sau a Duhului Său într-un dialog accentuat cu noi la botez. Adresîndu-ni-se mereu, cuvântul lui Hristos devine atât de unit cu conştiinţa noastră trezită prin aceasta, încât aceasta poate fi socotită una cu El căci conştiinţa este răspundere iar răspunderea nu poate fi înţeleasă fără cuvântul lui Dumnezeu Care ne cere să-I răspundem. Conştiinţa este bipersonală sau interpersonală şi cu deosebire este relaţia dintre om şi Dumnezeu. Prin conştiinţă suntem traşi la răspundere, cu cât simţim mai accentuat pe Dumnezeu Care ne vorbeşte. Cuvântul lui Dumnezeu este cel ce întreţine în noi conştiinţa şi înainte de botez, dar într-un grad mult mai slab.

ˇ Intenţia bună este maica ostenelilor iar începutul ostenelilor sunt virtuţile. Fiica virtuţii este lucrarea în continuare iar rodul unei cugetări continue la virtute este deprinderea iar fiica deprinderii este calitatea bună a fiinţei.

ˇ Şezând la înălţime ia seama la tine însuţi şi atunci vei vedea cum, când, de când, câţi şi care furi vin să intre şi să fure strugurii. Obosind de pândă, ridică-te şi iarăşi şezând ţine-te cu bărbăţie de lucrarea de mai înainte.

ˇ Ia seama călugăre însingurat la ceasurile fiarelor căci nu vei putea altfel să le întinzi cursele potrivite. Dacă cea care a luat carte de despărţire s-a dus cu totul de la tine (trândăvia), e de prisos orice grijă pentru ea, dar de mai îndrăzneşte să se apropie nu ştiu cum te vei putea linişti.

ˇ Cel ce se linişteşte si luptă cu trândăvia se păgubeşte de multe ori căci va cheltui timpul rugăciunii şi al vederii duhovniceşti în meşteşugirile şi luptele cu ea.

ˇ Cel ce a înaintat nu lucrează numai când este treaz, ci şi când doarme, de aceea unii îi ocărăsc pe draci când vin la ei în vise şi îndeamnă femei desfrânate la neprihănire.

ˇ Dobândeşte ochi neîmprăştiat al sufletului împotriva închipuirii de sine căci nimic nu poate fura şi pierde atât de mult ca aceasta. (Fapta bună este risipită de nălucire şi de laudă deci să nu-ţi destrame sufletul închipuirea de sine.)

ˇ Câştigă-ţi o stare sufletească neiscoditoare căci curiozitatea poate întina liniştea cum nu o poate altceva. (În curiozitate se poate arăta un mare interes pentru lucruri neînsemnate, sau care îndeamnă la rău, opuse lui Dumnezeu, Cel ce cuprinde în Sine totul, totul orânduit în slujba binelui şi a adunării tuturor în Sine.)

ˇ Întîistătătorul nu trebuie să se umilească totdeauna fără judecată nici să se înalţe totdeauna nebuneşte, ci să privească la Pavel, folosindu-se de amândouă (II Cor. 10-13). Domnul a acoperit ochii celor călăuziţi faţă de lipsurile întîistătătorului, iar acesta arătându-le lor pe acestea a trezit în ei necredinţa.

ˇ Nu te scuza cu neştiinţa căci cel ce nu ştie şi face lucruri nelegiuite vrednice de pedepsire, se va bate pentru că nu a învăţat.

ˇ Gândurile ce tind în jos târându-se pe pământ ca nişte şerpi, gânduri care se sălăşluiesc în inimă ca într-un cuib, răpesc mintea şi fac înţelegerea să cadă în năluciri ducând omul în rătăcire. Ele îl cuprind uşor pe cel ce le ascultă făcându-l prin fantezie căpetenie, conducător de oşti, închipuindu-şi în jurul lui ostaşi înarmaţi, sumedenie de trupe şi arme multe pe care le atinge. Conduce tabere şi regimente ce biruie la porunca lui barbari; împarte cinstiri, daruri şi distincţii, zideşte cetăţi, rânduieşte căpetenii şi le depărtează pe altele. Iar când vede că de fapt aşa ceva nu este potrivit cu statutul său trece la ceva mai adecvat şi anume că este întronizat arhiereu a toată lumea care hirotoneşte mitropoliţi, depune episcopi, adună preoţi, trimite misionari, dăruieşte titluri de arhimandriţi, numeşte pe alţii, zideşte biserici, înfiinţează chinovii, înalţă aziluri de bătrâni, case de oaspeţi şi spitale, îmbracă orfani, apără văduve şi se vede pe sine doctorul şef al oropsiţilor vindecând în dar pe toţi. Aceste gânduri şi multe altele asemănătoare atrăgându-i mintea şi hrănind-o cu o cugetare deşartă, fac să i se cuibărească în mădulare demonul desfrâului, al poftei pântecelui, de veşmântul preoţesc şi al slavei de stareţ. Acestea îi învârtoşează inima şi o umple de boala iubirii de arginţi, de îndrăzneala slavei deşarte, orbeşte ochii inimii, agită trupul, aţâţă simţurile spre împreunarea cu femei aruncându-l prin curgerea seminţei în groapa desfrâului cu mintea, la mişcarea mângâietoare a mâinilor aducându-i aminte de vechile convorbiri cu femei, de chipurile lor frumoase, de pipăiri, îmbrăţişări de trupuri, împreunări de buze, uniri de mădulare, forma trupurilor, vorbe ispititoare, închipuirea mişcărilor. Şi astfel sărmanul monah se îndulceşte pe nesimţite prin această fantezie complăcându-se în această stare.

Îmbuibarea  înfrânarea

ˇ Lăcomia întru cele ale mâncării determină în viaţa călugărească toate căderile, răutatea şi abaterea de la ţelul propus. Dacă însă ajungi să domini această stăpână, atunci oriunde te-ai găsi vei putea atinge nepătimire; de te va stăpâni însă această tirană, oriunde, cu excepţia mormântului, te vei afla în primejdie!

ˇ Masa dragostei risipeşte ura şi darurile curate înmoaie sufletul, dar masa luată fără luare aminte care alunecă în lăcomie este maica îndrăznelii şi astfel prin fereastra iubirii se strecoară lăcomia pântecelui.

ˇ Lăcomia este aceea care ne stimulează imaginaţia dând naştere celor mai fanteziste şi mai inedite meniuri şi care izvorăşte gusturile cele mai rafinate.

ˇ Robul pântecelui socoteşte cu ce mâncăruri va sărbători praznicul, pe când robul Domnului cu ce daruri se va îmbogăţi.

ˇ Când sufletul nostru doreşte felurite mâncăruri, el urmează un instinct al firii de aceea trebuie să facem uz de toată abilitatea împotriva unei asemenea preaviclene patimi. Dacă nu vom proceda astfel ne vom trezi într-un foarte greu război şi primejdia de a fi biruiţi. Să înlăturăm deci mâncărurile care îngraşă, apoi cele care aprind simţurile şi apoi cele care ne provoacă plăcere. De este cu putinţă, dă pântecelui hrana care-l umple şi este uşor de mistuit pentru ca prin săturare să-i înlăturăm pofta neastâmpărată iar prin mistuirea grabnică să ne eliberăm de înfierbântare ca de bici. Să cercetăm şi mâncărurile care umflă pântecele şi fac vânturi şi vom afla că acestea stârnesc şi poftele.

ˇ În inima lacomilor se mişcă visuri cu mâncăruri iar în inima celor ce plâng, visuri de judecată şi de chinuri.

ˇ Să căutăm şi vom afla că lăcomia pricinuieşte toate căderile noastre.

ˇ Mintea postitorului se roagă cu trezvie, cea a lacomului este plină de chipuri (idoli) necurate. Săturarea seacă izvorul lacrimilor; uscându-se însă stomacul  izvorăsc apele plânsului.

ˇ Cel ce-şi strâmtorează pântecele îşi smereşte inima, însă cel ce-l îngrijeşte, se umflă de mândrie.

ˇ Asupreşte-ţi pântecele şi cu adevărat îţi vei pune atunci lacăt gurii, căci limba se întăreşte mai vârtos când este stârnită de mulţimea mâncărurilor

ˇ Burdufurile moi se vor lărgi pentru a primi mai mult, lasă-le să se usuce şi strângându-se se vor micşora. Cel ce-şi sileşte stomacul să cuprindă mult şi-l lărgeşte, iar cel ce se luptă cu el îl îngustează şi astfel vom ajunge postitori din fire.

ˇ Când te va birui stomacul domoleşte-ţi trupul prin osteneli şi dacă nu vei putea din pricina slăbiciunii, luptă-te prin priveghere.

ˇ Căpetenia diavolilor este Lucifer care a căzut, iar stăpânul patimilor este pântecele nesătul.

ˇ Şezând la masa cu bucate adu-ţi aminte de moarte şi de judecată şi de abia aşa vei putea împiedica puţin patima. Bând băutura, nu înceta să-ţi aduci aminte de oţetul şi fierea Stăpânului şi atunci desigur vei primi îndemnuri spre înfrânare, pocăinţă sau spre smerenie.

ˇ Nu te amăgi: nu te vei izbăvi de faraon şi nu vei vedea Paştele de sus de nu vei mânca neîncetat ierburile amare şi azima, sila şi greaua pătimire a postului. Iar azima este cugetul neumflat de mândrie.

ˇ Să se lipească de inima ta cuvântul celui ce zice: Când mă tulburau dracii m-am îmbrăcat în sac şi am smerit sufletul meu. şi rugăciunea mea s-a lipit în sânul sufletului meu. (Ps. 34,12)

ˇ Este nevoie de multă vitejie pentru a birui pofta stomacului; cel ce a pus stăpânire pe ea îşi deschide drum spre eliberarea de patimi spre neprihănirea cea deplină

ˇ La cei din lume rădăcina tuturor relelor este iubirea de arginţi, iar la călugări  lăcomia pântecelui.

ˇ Dacă lăcomia pântecelui stă în aceea că cel stăpânit de ea se sileşte pe sine să mănânce chiar sătul fiind, înfrânarea constă când chiar flămând fiind, omul îşi stăpâneşte firea sa vinovată.

Curvia  curăţia

ˇ Din patru lucruri se înmulţeşte curvia trupului: din somnul pe nesăturate, din glume şi din împodobirea trupului. (Avva Isaia)

ˇ Neprihănit este cel ce nici măcar în somn nu mai simte în sine vreo mişcare cât de slabă a desfrânării. Neprihănit este cel ce a dobândit o totală insensibilitate faţă de trupuri, oricare le-ar fi frumuseţea, iar regula şi definiţia desăvârşitei purităţi constă în aceasta: a avea aceiaşi atitudine către cele însufleţite şi cele neînsufleţite, raţionale şi cele lipsite de raţiune.

ˇ Cel care a dobândit neprihănirea să nu-şi închipuie cumva că a câştigat-o prin forţe proprii, căci este cu neputinţă ca cineva să-şi biruiască firea. Unde s-a biruit firea, este vădit că acolo-i de faţă Cel mai presus de fire.

ˇ Începutul curăţiei este neconsimţirea gândurilor spurcate şi când în timpul somnului apar scurgeri necauzate de imagini tulburătoare. Mijlocul este marcat de mişcări fireşti cauzate de îndestularea bucatelor dar neînsoţite de închipuiri obscene şi izbăvire de orice scurgeri. Iar sfârşitul este moartea trupului faţă de aceste mişcări, înainte de moartea gândurilor (gândurile se mai pot ivi în minte dar trupul nu mai reacţionează deloc).

ˇ Cel ce a alungat câinele acesta cu ajutorul rugăciunii se aseamănă celui ce luptă cu un leu, dar cel ce îl înfrânge pe acesta cu împotrivirea în cuvânt se aseamănă celui ce-şi urmăreşte duşmanul. Cel care respinge dintr-o dată năvala lui, deşi se află încă în trup, s-a sculat din sicriu.

ˇ Dacă semnul adevăratei purităţi este dispariţia închipuirilor din timpul somnului sau insensibilitatea faţă de ele, apoi culmea desfrânării este aceea de a avea scurgeri treaz fiind în urma gândurilor care ne umblă prin minte.

ˇ Să nu crezi trupului atâta vreme cât trăieşti şi să nu-i dai îndrăzneală până nu te vei întâlni cu Hristos.

ˇ Nu îndrăzni să crezi că înfrânându-te nu vei mai putea cădea, căci un oarecare nemâncând nimic a fost aruncat din cer (Cel ce crede că înfrânându-se nu va cădea, zămisleşte mândria şi prin aceasta a şi căzut precum a căzut şi satana din cer fără să mănânce nimic.)

ˇ Bine a spus oarecare dintre gnostici atunci când au definit îndepărtarea de lume ca pe o duşmănie faţă de trup şi luptă împotriva stomacului.

ˇ În general vorbind, căderile la cei începători provin întotdeauna din desfătarea cu mâncări, la cei de mijloc, din mândrie, de care e adevărat, nu sunt scutiţi nici cei dintâi, iar în cei ce se apropie de desăvârşire, numai din osândirea aproapelui.

ˇ Nu încerca să alungi demonul desfrânării prin raţionamente şi argumente contrarii pentru că acesta este mult prea puternic ca să fie câtuşi de puţin afectat de acestea, ca unul ce are în ajutor înclinările rele ale propriei noastre firi.

ˇ Cel ce voieşte să-şi biruie trupul sau să se lupte prin puterea proprie, în zadar aleargă căci de nu va nimici Domnul casa trupului şi nu o va zidi pe cea a sufletului în zadar posteşte, priveghează cel ce vrea să o strice.

ˇ Pune înaintea Domnului slăbiciunea firii tale recunoscând întru toate neputinţa proprie şi vei lua darul neprihănirii pe nesimţite.

ˇ Când diavolul voieşte să arunce două persoane într-o legătură de ruşine, după ce cearcă slăbiciunea ambelor părţi, deîndată aruncă focul patimii acolo unde ştie că prinde mai repede.

ˇ Să fim atenţi şi în aceasta ca să observăm care este dulceaţa care ne-o procură demonul desfrânării prin cântarea de psalmi.

ˇ Să ne ferim de pipăit şi atingere căci negreşit ne vom pângări trupeşte, nimic nefiind mai primejdios decât acest simţ. Adu-ţi aminte de cel ce şi-a înfăşurat mâna în rasă când a voit să-şi ajute mama bolnavă şi fă-ţi mâna moartă spre a nu te apropia de cele fireşti ori nefireşti, de trupul tău sau al altuia. (Maica faptei este atingerea, precum a acesteia  vederea şi a acesteia  auzul şi mirosirea. Deci, dacă cineva nu vine condus de acestea la atingere ci cade mai degrabă cu gândul, nu vine la faptă; mai bine zis nu se năpusteşte spre fapta rea  de aceea să fugim începând chiar de la privire.)

ˇ Negreşit, nimeni nu trebuie să se atingă cu mâinile sau cu un alt mădular, chiar de-ar fi rude apropiate; şi nu numai aceasta, dar nici măcar să nu ţinem dezgolit vreun mădular al nostru, mai ales dacă cineva este războit de trup. Nici să nu ne scărpinăm, căci atingerea e maica păcatului.

ˇ Aducerea aminte de moarte să se culce şi să se scoale cu tine, tot aşa şi rugăciunea lui Iisus, căci nu vei afla alte ajutoare mai mari ca acestea în somn. Când ne întindem pe aşternut trebuie să fim cu multă grijă pentru că în timpul somnului mintea singură fără de trup se luptă cu demonii prin gândurile ce-au străbătut-o în timpul zilei, iar dacă gândurile ce ne-a preocupat au fost îndreptate spre plăcerile trupeşti, mintea va fi o trădătoare a cauzei sale însăţi şi a trupului.

ˇ Nimeni să nu se învoiască a se gândi ziua la nălucirile sale din timpul somnului, căci intenţia demonilor este aceea de a ne pângări starea de veghe cu cele visate.

ˇ În vremea războiului desfrânării de un real ajutor este: sacul, cenuşa, starea în picioare de toată noaptea, foamea, limba arsă de sete, aşezarea în coşciug şi înainte de toate umilinţa. De neapărată trebuinţă este ajutorul unui părinte sau a unui frate sârguincios căci ar fi o minune să se poată mântui din ocean o corabie singură.

ˇ Înviere în această viaţă pământească este cea venită prin schimbarea moravurilor căci când desfrânatul se face neprihănit şi lacomul  milostiv şi cel aspru  blând, a venit la înviere încă aici ca o arvună a celei viitoare. Şi cum e această înviere? Prin faptul că păcatul a fost omorât şi dreptatea s-a înălţat, căci viaţa cea veche a încetat şi cea a tot nouă şi îngerească e trăită. La învierea de obşte trupul fiind total înduhovnicit într-o comuniune dialogică cu Dumnezeu va fi cu totul neprihănit, deci nestricăcios.

ˇ Să fugim, ca să nu vedem, nici să auzim de fructul din care ni s-a poruncit să nu gustăm căci m-aş mira să ne socotim mai tari decât proorocul David. (Priveşte aici folosul mutării din locul care favorizează păcatul, căci Duhul Sfânt învăţând pe părinţi că cel ce se învoieşte îşi poate schimba moravurile din schimbarea locului, acesta strigă: fugiţi de locul căderilor! Cel ce nu se depărtează de pricinile patimilor, e atras cu voie şi fără voie de păcat iar pricinile păcatului sunt acestea: vinul, femeile, bunăstarea şi propăşirea trupului; nu pentru că acestea sunt prin fire păcat, ci pentru că firea înclină prin ele spre făptuirea păcatului. De aceea omul trebuie să se păzească cu sârguinţă.)

ˇ Multe sunt chipurile în care lucrează şarpele poftei trupeşti: celor necercaţi le insuflă să guste numai din acea dulceaţă şi pe urmă să înceteze; pe cei cercaţi îi stârneşte ticălosul la aducere aminte. Mulţi din cei dintâi sunt războiţi din necunoaşterea răului, dar ceilalţi suferă războaie ca unii ce-au trecut deja prin tina acestei urâciuni, dar de multe ori se întâmplă şi dimpotrivă.

ˇ Găsim la părinţii care lămuresc lucrurile în chipul cel mai amănunţit şi un alt înţeles subţire al gândurilor viclene  un impuls care apare brusc şi nu-i lasă timp de gândit celui atacat, dezlănţuind cu putere în el focul păcatului. Nimic nu apare cu o mişcare atât de surprinzătoare şi rapidă mai greu de observat ca aceasta a curviei, care-şi face prezenţa în suflet chiar şi numai de la o simplă amintire asupra căreia mintea nu apucă să stăruie. Dacă a reuşit cineva să înţeleagă o astfel de subtilitate prin ajutorul lacrimilor să ne înveţe şi pe noi cum se poate curvi numai dintr-o singură privire, din pipăit, dintr-o atingere neatentă de cineva sau din ascultarea vreunei melodii  fără chiar a avea timp să cugete câtuşi de puţin. (Este vorba despre gânduri sau imagini care urcă dintr-o dată şi pe nesimţite din regiunile inferioare ale sufletului, din subconştient pentru a dezlănţui o patimă. Robirea urmează însoţirii şi cere timp şi un mod de dezvoltare dar uneori este unită cu răpirea şi se produce repede, fără a mai fi nevoie de obişnuinţă, fără timp şi fără un teren deja pregătit. Ea aduce vătămarea prin simple gânduri şi simţiri în vremea în care suntem răpiţi.)

ˇ Gândurile pătimaşe se nasc din simţurile trupului, din amintirea experienţelor pătimaşe anterioare, printr-o vedere plăcută, printr-o atingere a vreunui trup, prin mirosirea unei bune miresme, prin auzirea vreunui glas dulce. Să înveţe acestea cel ce poate în Domnul, căci ele sunt foarte folositoare şi trebuincioase celor ce se îndeletnicesc cu făptuirea prin cunoştinţă, dar pentru cel ce luptă în simplitatea inimii acestea nu-i sunt de folos căci cunoştinţa nu este a tuturor. Cu toate acestea nici fericita simplitate nu o au toţi ca pavăză faţă de vicleniile dracilor.

ˇ Demonul acesta pândeşte şi observă cu atenţie vremurile prielnice mai mult decât ceilalţi căutând ticălosul să ne războiască mai ales atunci când nu putem să ne rugăm şi trupeşte împotriva lui. Este de folos celor ce n-au dobândit încă adevărata rugăciune a inimii să-şi chinuie trupul întru rugăciunea cea exterioară: întinderea mâinilor, lovirea pieptului, ridicarea ochilor întru curăţie spre cer, murmurul gemetelor şi deasa plecare a genunchilor. Neputînd deseori face acestea din pricina persoanelor care sunt de faţă, demonii tocmai atunci se reped şi ne războiesc, neavînd încă tăria să le rezistăm prin statornicia minţii şi prin puterea nevăzută a rugăciunii, vrând nevrînd începem să slăbim în faţa lor. retrage-te atunci în grabă într-un loc ferit şi aici ridică privirile spre cer, întinde-ţi mâinile în formă de cruce fără a le mişca pentru ca prin această înfăţişare să ruşinezi pe Amalic şi să-l biruieşti. Strigă către Cel ce te poate mântui, nu prin cuvinte pretenţioase, ci prin vorbe smerite. Începe mai întâi de toate cu : Miluieşte-mă că neputincios sunt şi atunci vei simţi puterea Celui Preaînalt şi vei izgoni în chip nevăzut pe cei nevăzuţi, prin ajutor nevăzut. Cel ce s-a obişnuit să se roage astfel îl va putea izgoni repede chiar şi numai cu sufletul singur pe vrăjmaş căci al doilea lucru este darul dat de Dumnezeu lucrătorilor celui dintâi, lucru care este conform dreptăţii.

ˇ Cine a biruit trupul? Cel ce şi-a zdrobit inima; dar cine şi-a zdrobit inima? Cel ce s-a tăgăduit pe sine, căci cum nu se va zdrobi cel ce a murit voii sale?

ˇ Există un demon care atunci când ne întindem în pat ne săgetează cu cugete păcătoase şi josnice pentru ca descurajându-ne că avem astfel de gânduri spurcate să nu ne mai ridicăm la rugăciune împotriva lui şi astfel adormind în gânduri murdare să avem visuri întinate.

ˇ Dacă desfrânarea stă în aceea că cel stăpânit de ea se înfierbântă şi după animalele necuvântătoare, firea nepătimirii are faţă de toate o simţire ca faţă de cele neînsufleţite.

ˇ Caută păstorule virtutea fără de care nu va putea vedea nimeni pe Domnul şi fă-i pe fiii tăi să o câştige înainte de toate pe aceasta, izbăvindu-i pe ei cu totul de vederea oricărei feţe netede şi asemănătoare celor femeieşti.

ˇ Dacă păzim trupul nepătat de atingerea femeii, dar inima noastră se uneşte cu gândurile spurcate, nu avem nici un folos.

Mânia  blândeţea

ˇ Domnul deschide ochii orbilor celor ascultători pentru a-i face să vadă virtuţile învăţătorului, dar îi întunecă pentru a nu-i vedea slăbiciunile; vrăjmaşul binelui face însă contrariul.

ˇ Cei sârguincioşi să ia aminte cu atât mai mult la ei înşişi ca nu cumva judecându-i pe cei leneşi să se păgubească mai mult decât ar merita defectul acelora, ba încă să fie osândiţi mai mult decât aceia. De aceea şi cred că a fost plăcut Lot în faţa lui Dumnezeu, deoarece fiind el în mijlocul unora ca aceştia, nu s-a arătat niciodată osânditorul lor.

ˇ Compătimirea este arderea interioară pentru cei ce păcătuiesc, după cuvântul: Cine se va sminti şi eu să nu ard? (II Cor. 11,29) Ea înseamnă a-şi face cineva proprii greutăţile şi nenorocirile străine sau de a nu dispreţui cu gândul pe cei ce suferă, înălţându-se împotriva lor.

ˇ Precum apa adăugându-se câte puţin în foc schimbă văpaia cu desăvârşire, aşa şi lacrima plânsului cu adevărat va stinge văpaia mâniei şi a iuţimii.

ˇ Nemânierea este dorinţa nesăturată de necinstire, precum în cei iubitori de slavă deşartă dorinţa de laudă este nemărginită. Blândeţea este starea nemişcată a sufletului, care rămâne aceeaşi în necinstiri ca şi în laude.

ˇ Începutul nemînierii este tăcerea buzelor în vremea tulburării inimii; mijlocul este tăcerea gândurilor în vremea tulburării subţiri a sufletelor, iar sfârşitul este seninătatea împlântată în suflarea vânturilor necurate.

ˇ Mânia este izbucnirea urii ascunse, o continuă reînnoire a amintirii unor ocări îndurate mai demult. Mânia este dorinţa de a face rău celui ce ne-a supărat; este o patimă foarte năpraznică căci iuţime se numeşte fierberea şi mişcarea împotriva celui ce ne-a nedreptăţit. Ea sălbăticeşte sufletul în fiecare zi, răpeşte mai ales mintea de la rugăciune făcând să apară chipul celui ce ne-a supărat. Când este de durată se preface în ură şi pricinuieşte în timpul nopţii tulburări şi îngălbenirea trupului, năvălirea de gânduri furioase (accese de furie).

ˇ Unii văzând că nu sunt cuprinşi de mânie în toată vremea (că nu sunt statornici în mânie), nu dau nici o atenţie tămăduirii acestei boli; aceşti nenorociţi însă nu se gândesc la cel ce a zis: Pornirea mâniei lui e căderea lui. (Iov 5,2). Mânia este ca mişcarea unei mori în plină activitate care într-o clipă, mai mult decât într-o zi întreagă, macină şi distruge grâul precum şi rodul sufletului. De aceea se cuvine a fi cu ochii în patru pentru că mânia este ca un incendiu ale cărui flăcări mânate de puterea vântului pârjolesc şi distrug la repezeală ogorul sufletului, aşa cum n-ar putea-o face un foc mocnit.

ˇ După cum o piatră colţuroasă şi dură, lovindu-se de alte pietre îşi pierde cu totul forma sa iniţială devenind rotundă, tot astfel şi sufletul răutăcios şi aspru, amestecându-se şi trăind împreună cu cele dure, va ajunge la aceste două alternative: sau îşi va tămădui rana prin răbdare sau îşi va cunoaşte slăbiciune sa pe care o poate vedea ca într-o oglindă în retragerea laşă din comunitate.

ˇ Mâniosul (irascibilul) este un epileptic care se sfâşie şi se loveşte singur împins fiind de o pornire lăuntrică care determină prăbuşirea lui.

ˇ Nimic nu este atât de nepotrivit celor ce se nevoiesc decât tulburarea mâniei. Pe când întoarcerea la Dumnezeu are multă trebuinţă de smerenie  mânia este semnul unei mari mândrii.

ˇ Dacă culmea blândeţii este de a păstra liniştea inimii faţă de cel ce ne întărâtă, chiar când este prezent, apoi desigur că este culmea mâniei a ne lupta şi a ne sălbătici cu vorbele şi cu gesturile împotriva celui ce ne-a provocat o supărare, chiar şi atunci când suntem singuri.

ˇ Pe când întoarcerea omului la sinea sa adevărată din uitarea de sine care la adus la păcat are nevoie de smerenie, fapta impulsivă este semnul închipuirii de sine, adică al necunoaşterii sinei sale adevărate. Impulsivul sau omul care se lasă stăpânit de iuţime, e un om care nu s-a obişnuit cu reflexiunea şi nici cu smerenia ce vine din cunoaşterea reală de sine. Părinţii leagă strâns mânia şi iuţimea, întrucât izvorul imediat al mâniei este iuţimea sau impulsivitatea. Aceasta este un semn accentuat al lipsei de putere a spiritului de a stăpâni pornirile involuntare. Reflexiunea reduce la proporţiile adevărate, neimportante răul ce ţi l-a făcut altul şi în general toate cele le vieţi de aici.

ˇ Foarte multă băgare de seamă trebuie să avem faţă de acest şarpe căci are şi el împreună lucrătoare firea noastră, ca şi cel ce ispiteşte trupurile.

ˇ Uneori cântarea cu măsură risipeşte iuţimea în chipul cel mai bun. Alteori, când e fără măsură şi la timp necuvenit se însoţeşte cu iubirea de plăcere. Să ne folosim deci de cântare rânduind timpurile.

ˇ Dacă voieşti să-l tămăduieşti pe altul scoţându-i paiul păcatului din ochi, sau mai degrabă de crezi că vrei, ia seama să nu-l scoţi cu bârna în loc să foloseşti delicata pensetă a chirurgului. Bârna este cuvântul aspru, iar penseta  învăţătura blândă şi mustrarea îndelung răbdătoare. Mustră, zice, ceartă, mângâie, dar nu şi lovi; şi chiar de-ar fi nevoie de aşa ceva fă-o rar şi nu prin tine însuţi.

ˇ Să privim cu luare aminte şi vom vedea pe unii stăpâniţi de iuţime practicând cu ardoare privegherea, postul şi petrecerea în linişte; aceasta nu e de mirare căci scopul diavolului este acela de a îndemna pe fiecare să făptuiască sub pretextul pocăinţei lucruri care sporesc mânia.

ˇ Începutul râvnitei neţineri de minte a răului stă în a primi necinstirile cu sufletul amărât şi îndurerat; mijlocul  în a rămâne faţă de ele neîntristat, iar desăvârşirea (dacă se poate vorbi de aşa ceva), în a le socoti pe acestea ca laude. Bucură-te dacă eşti între cei dintâi, fii tare dacă eşti printre cei din a doua categorie, şi fii fericit dacă eşti în cea de a treia, ca unul ce te veseleşti în Domnul.

ˇ Am observat la cei mânioşi ceva vrednic de plâns care nu se întâmplă decât dintr-o ascunsă mândrie şi anume: se mâniau pe ei înşişi pentru că s-au lăsat biruiţi de mânie, şi m-am minunat văzând cum o cădere antrenează altă cădere. Cu strângere de inimă priveam cum voiau să pedepsească un păcat prin alt păcat. Înspăimântându-mă deci de viclenia demonilor, puţin a lipsit să nu deznădăjduiesc de-a mai obţine mântuirea.

ˇ Dacă s-ar vedea cineva biruit cu uşurinţă de mândrie, furie, răutate şi făţărnicie, să scoată degrabă să scoată degrabă sabia cu două tăişuri a blândeţii, răbdării şi a neţinerii de minte a răului spre a lupta împotriva acestor patimi. De voieşte să scape complet de ele, unul ca acesta să caute în a intra într-o obşte de fraţi din cei mai aspri şi necruţători ca într-un atelier mântuitor al unui piuar; acolo fiind întins şi lovit sufleteşte de ocările, necinstirile şi năpastele fraţilor, sau poate fi ţesălat, împuns, călcat şi în chip simţit, îşi va spăla simţirea sufletului de murdăria aflată în ea.

ˇ Nu ajunge ca omul să lupte singur împotriva mâniei cu sabia blândeţii şi a neţinerii de minte a răului, căci ea poate avea două tăişuri: cu ea se poate tăia mânia sa, dar se poate tăia şi pe sine căci blândeţea poate fi îngăduitoare cu păcatele sale. Este greu a se curăţi un suflet pe sine însuşi de aceea ştiind aceasta sfântul Ioan Scărarul alternează asprimea cu nuanţarea.

ˇ Cauzele care m-au născut sunt multe căci eu n-am un singur tată. Mamele mele sunt slava deşartă, iubirea de argint, lăcomia pântecelui, uneori şi desfrânarea. Cea care m-a născut pe mine este trufia; fiicele mele sunt pomenirea de rău, ura, vrajba, dezvinovăţirea. Vrăjmaşele mele care mă ţin acum legată sunt cele potrivnice acestora: nemânierea şi blândeţea iar cea care pururea unelteşte împotrivă-mi este umilinţa.

ˇ Zicând noi rugăciunea: şi ne iartă nouă greşalele noastre precum şi noi iertăm  şi neiertînd, suntem făcuţi de ruşine din partea noastră înşine, adică de conştiinţa noastră, precum el însuşi zice mai departe: Ruşineze-l pe el rugăciunea lui Iisus. Dar în general rugăciunea noastră este făcută de ruşine de ţinerea de minte a răului, întrucât aproape prin fiecare cerem iertare sau mila lui Dumnezeu. Propriu-zis noi înşine suntem făcuţi de ruşine prin rugăciunea noastră prin care cerem lui Dumnezeu milă fără să o dăruim la rândul nostru altora. Aducându-ne aminte, fără îndurare, de răul făcut nouă de cineva, nu mai avem curajul să cerem noi înşine ceva de la Dumnezeu cu toată îndrăzneala.

ˇ Cel ce a dobândit iubirea s-a înstrăinat de nebunia mâniei; cel ce însă duşmăneşte, îşi îngrămădeşte dureri fără rost.

ˇ Ţinerea de minte a răului este o vicleană tâlcuitoare a Scripturii, ca una ce tâlcuieşte după propria ştiinţă cuvintele lui Dumnezeu.

ˇ Rugăciunea lui Iisus va ruşina ţinerea de minte a răului, căci nu o putem nicidecum rosti pe aceasta stăpâniţi fiind de ţinerea de minte a răului.

ˇ Dacă te-ai luptat îndelung şi n-ai reuşit totuşi să scoţi ghimpele acesta veninos pleacă-te şi te căieşte mărturisindu-ţi vina înaintea celui ce-l vrăjmăşeşti chiar şi numai cu gura dacă nu poţi s-o faci din toată inima, ca ruşinându-te de această făţărnicie, cu timpul, împungându-te conştiinţa ca şi cu foc, să te ducă până acolo încât să-l iubeşti cu adevărat.

ˇ Atunci vei cunoaşte că te-ai izbăvit de putreziciunea aceasta, nu când te vei ruga pentru cel ce te-a supărat, nici când îl vei răsplăti cu daruri, nici când îl vei aduce la masă, ci când, aflând că a căzut în vreo nenorocire trupească sau sufletească vei suferi şi vei plânge ca pentru tine însuţi.

ˇ Cel ce vieţuieşte în linişte şi ţine minte răul, este ca aspida care, în gaură poartă întru sine venin ucigător.

ˇ Aducerea aminte de Patimile lui Iisus vor tămădui sufletul ce ţine minte răul ruşinându-l foarte prin acest exemplu de îndelungă răbdare.

ˇ Dacă te ţii rigid şi nu te pleci să-i spui duşmanului măcar nişte cuvinte bune îndulcind astfel câtuşi de puţin relaţia, adaugi la patima ţinerii de minte a răului şi patima mândriei.

ˇ În lemnul putred se prăsesc viermii cariului şi purtările prea blânde şi în chip mincinos liniştite au lipite de ele ura nebună. Cel ce o leapădă pe aceasta a aflat iertare, dar cel ce se lipeşte de dânsa se lipseşte de orice îndurare.

ˇ Unii s-au dat pe ei înşişi ostenelilor şi sudorilor pentru a dobândi iertare, dar cel ce nu ţine minte răul a luat-o înaintea acestora, dacă adevărat este cuvântul: Iertaţi degrabă şi vi se va ierta din belşug. (Luca 6,37) Neţinerea de minte a răului este semnul neîndoielnic al adevăratei pocăinţe; cel ce ţine însă minte răul, şi-şi închipuie că se pocăieşte, este asemenea celui căruia i se pare că alergă în vis.

ˇ I-am văzut pe unii ce ţineau minte răul, îndemnându-i pe alţii să nu facă aceasta, şi ruşinându-se într-un timp de propriile lor cuvinte, au pus şi ei capăt patimii acesteia. (Uneori şi cei ce nu fac, dar învaţă sunt folosiţi de cuvintele lor, care nu acoperă faptele, căci de multe ori cuvintele omului nu sunt ale lui, ci ale lui Dumnezeu Care-l sileşte să vorbească prin conştiinţa lui. În acest caz, prin cuvintele ce le rostesc unii îşi predică, sau li se predică şi lor; sau din voinţa de a încălzi pe alţii pentru un lucrul bun, se încălzesc şi pe ei înşişi. Căldura cu care primesc alţii cuvintele rostite se întinde şi la ei.

ˇ Nimeni să nu-şi închipuie cumva această întunecime ca o patimă uşoară, trecătoare sau puţin primejdioasă, căci una ca aceasta de multe ori cuprinde până şi inimile bărbaţilor duhovniceşti. (Nimeni să nu-şi închipuie că această patimă e simplă, căci ea dă naştere multor complicaţii)

ˇ Clevetirea este frica urii, este o boală subţire, dar o lipitoare grasă  ascunsă şi greu de observat  care suge şi prăpădeşte sângele iubirii. Este făţărnicia dragostei, întinarea inimii, sarcină care împovărează conştiinţa, pierderea curăţiei.

ˇ I-am auzit pe unii care cleveteau şi am rămas uimit, căci aceşti lucrători ai răutăţii se apărau spunând că fac aceasta din dragoste şi purtare de grijă, iar eu le-am zis să înceteze cu o astfel de dragoste căci nu minte Cel ce a zis: Pe cel ce cleveteşte în ascuns pe aproapele lui, alungă-l. (Psalmi 100,5) Dacă spui că-l iubeşti, roagă-te în taină pentru el şi nu-l lua în bătaie de joc, căci acesta este felul iubirii primit de Domnul. (Neosândirea aproapelui ţine un zid de respect între mine şi el, sau o comunicare cu el în iubire, cu voia lui. Prin clevetire pornesc asupra lui cu silă, fără iubire, voind să-l tăvălesc în noroi ca pe un obiect, dar de fapt prin aceasta nu reuşesc să intru în ceea ce e mai intim şi mai adevărat în el.)

ˇ Să nu-ţi rămână ascuns lucrul acesta şi te vei trezi încetând să mai judeci pe cel ce greşeşte: Iuda era în ceata ucenicilor, iar tâlharul în ceata ucigaşilor, şi într-o clipă s-a făcut o schimbare minunată între ei.

ˇ De voieşte cineva să biruiască duhul clevetirii, să nu-l învinovăţească pe cel ce a greşit, ci pe dracul care l-a ispitit, căci chiar dacă se întâmplă să nu fim siliţi de nimeni atunci când cădem, noi nu voim totuşi să păcătuim înaintea lui Dumnezeu.

ˇ Precum focul este potrivnic apei, tot la fel de potrivnic este a judeca celui ce voieşte să se pocăiască.

ˇ Ascultaţi-mă pe mine toţi cei care osândiţi faptele altora, dacă este adevărat, cum de fapt chiar este, că: Cu ce judecată veţi judeca, cu aceea veţi fi judecaţi, negreşit, în cele în care-l vom judeca pe aproapele, în acelea vom cădea, fie sufleteşti, fie trupeşti şi altfel nu va fi. Contabilii nemiloşi şi amănunţiţi ai greşelilor aproapelui suferă de această patimă pentru că nu şi-au adus niciodată aminte în chip nemincinos şi deplin de greşelile lor. Căci dacă ar privi cineva amănunţit la păcatele sale, înlăturând vălul iubirii de sine, nu s-ar mai îngriji de nimic din cele dinafară ,ci ar socoti că nu-i ajunge timpul nici măcar pentru a se plânge pe sine, chiar dacă ar trăi o sută de ani şi de-ar vedea lacrimile ce-i curg din ochi devenind un adevărat Iordan. (Dacă mintea n-ar părăsi luarea aminte de sine, lăsând pe cele ale sale şi râzând de ale altora, n-ar ajunge să judece, căci judecarea şi cercetarea altora este de fapt uitare de sine.)

ˇ Am cercetat cu grijă plânsul şi n-am găsit în el nici o urmă de clevetire.

ˇ Firile curioase voiesc să vadă fapta aproapelui şi privesc cu ochi atenţi scăderea lui. Şi de o află, o răpesc şi o analizează, iar de nu o află, voiesc mai bine să o închipuie plăsmuind-o decât să plece cu curiozitatea nesatisfăcută.

ˇ Vorbeşte cu grijă înaintea celui mândru şi bolnav de pizmă, căci când tu vorbeşti, el dă în mânia lui cuvintelor tale tâlcul care voieşte. Deci din cele bune ale tale ia pricini vătămătoare, cuvintele tale schimbându-se în cugetarea sa după felul bolii lui.

ˇ Am văzut pe unii făcând în ascuns tot felul de păcate, şi amăgiţi de presupusa lor curăţie, îi osândea aspru pe cei ce săvârşeau greşeli mici la arătare.

ˇ Lucrătorul priceput mănâncă numai boabele de struguri coapte, neculegîndu-le pe cele verzi; tot astfel şi mintea înţeleaptă va lua aminte cu sârguinţă la virtuţile pe care le văd la unii. Cel nepriceput însă va cerceta cu lumânarea lipsurile şi defectele fratelui său. Despre aceasta sa zis: Iscodit-au fărădelegi, istovitu-s-au născocind iscodiri. (Psalmi 63,6)

ˇ Să nu osândeşti chiar de-ai vedea cu ochii tăi, căci nu arareori aceştia te înşeală.

ˇ Cel ce judecă va fi judecat, deci osândit de propria lui limbă.

ˇ Blândeţea constă în a ne ruga în chip netulburat şi sincer pentru cel ce ne tulbură în vremea tulburărilor ce ni le pricinuieşte. Sufletul blânde tronul simplităţii, iar mintea mânioasă e pricinuitoarea răutăţii. Sufletele celor blânzi se vor îmbogăţi întru cunoştinţe, iar mintea stăpânită de iuţime locuieşte împreună cu întunericul şi neştiinţa. (Cunoştinţa adevărată e legată de blândeţe , căci blândeţea e şi o contemplare liniştită a semenilor care i se deschid şi a tainelor existenţei, a tainei lui Dumnezeu Cel blând.)

ˇ Simplitatea este deprinderea sufletului lipsit de cugetări felurite care s-a făcut neclintit spre o gândire nerăutăcioasă. Nerăutatea este o stare senină a sufletului, izbăvită de orice cugetare vicleană.

ˇ Vicleanul nu este niciodată în pace ci totdeauna-i hărţuit de mânie, vicleşug şi de iuţime. Totdeauna cârteşte, totdeauna e aspru, când i se porunceşte  grăieşte împotrivă, se răzvrăteşte; când e sfătuit la bine  face rău; când e dojenit  batjocoreşte. El ia în râs pe cei ce vieţuiesc bine, îi pizmuieşte pe cei ce sporesc, se scârbeşte de sfaturile bune, îi defaimă şi dispreţuieşte pe fraţi, îi dezbină, răzvrăteşte, îi face răi, îi zeflemiseşte pe cei îndelung-răbdători, se făţărniceşte faţă de străini, cleveteşte, se asociază cu fiecare împotriva celuilalt, aţâţă la sfadă, întărâtă pe unul contra altuia, e gata la ocări, defăimări şi în a face numai rău. Precum se vede mânia, întunecă mintea şi îl ţine pe om într-o agitaţie continuă şi accentuată ducându-l până la nebunie. Între funcţiile sufleteşti este o strânsă legătură, ele înrâurindu-se reciproc.

ˇ Legea ca nedesăvârşită, zice: Ia aminte la tine însuţi (Deuteronom 4,9), iar Domnul, cel mai presus de desăvârşire a poruncit să-l îndreptăm pe aproapele nostru zicând: De-ţi va greşi fratele tău.. (Matei 18,15). Dacă mustrarea ta, mai bine zis, aducerea aminte îndreptată spre el e curată şi smerită, să nu ocoleşti să împlineşti porunca Domnului, iar de n-ai ajuns încă la această măsură, împlineşte măcar măsura legii. (Evanghelia lui Hristos e legea iubirii aproapelui, e legea depăşirii de sine. Ea cere numai să nu se facă rău celorlalţi, ci să li se facă bine. Ea a pătruns la ultima cunoaştere a omului arătându-ne că el nu se poate mântui decât punându-şi viaţa sa pentru mântuirea aproapelui. Legea Evangheliei tălmăceşte legea cea mai adâncă a însăşi fiinţei omeneşti, tâlcuind ceea ce omul însuşi experiază ca aspiraţia cea mai adâncă a lui şi ca singura care îl face fericit. Ea corespunde unei etape mai avansate a omenescului. Fericirea nu e decât prelungirea eternă a acestei fericiri reale la care poate ajunge omul de aici. Fericirea nu este de fapt în noi, ci în alţii şi în ultimă analiză în Cel Care i-a făcut şi îi susţine pe toţi ca să se scufunde, unificându-se fără confundare, unii în alţii. Dar aproapele nu poate fi mântuit de noi fără voinţa lui, de aceea trebuie trezit la conştiinţa păcătoşeniei lui când greşeşte. Noi îl ajutăm trezindu-l la responsabilitatea lui personală, dar trebuie să o facem cu iubire necoborîndu-l iarăşi la starea de obiect şi necultivînd iarăşi închiderea noastră în noi prin mândria unei mustrări aspre şi dispreţuitoare. Fericirea comuniunii veşnice va fi o comuniune între persoane ce se iubesc şi se respectă ca egale. Ne scufundăm unii în alţii ca persoane în persoane, fără să ne contopim.

ˇ Când voieşti să-l îndemni pe cineva la bine, odihneşte-l mai întâi trupeşte şi cinsteşte-l pe el cu un cuvânt de iubire, că nimic nu-l face pe om să se ruşineze şi să se schimbe de la răutatea lui spre cele bune ca bunătăţile trupeşti şi ca cinstirea pe care o primeşte de la tine.

ˇ De te vei îmbrăca în toată blândeţea şi nemânierea, nu te vei obosi mult ca să slobozeşti mintea ta din robie.

Smerenia  mândria

ˇ Cei ce clădesc peste pietre cărămizi sunt cei ce la început au înălţat clădirea virtuţilor fără supunere şi pentru că sunt necercaţi în nevoinţele smerite ale supunerii, au fost biruiţi şi clădirea li s-a micşorat slăbindu-se. Cei ce au înălţat stâlpi sunt cei ce de la început intră în viaţa singuratică, de aceea, fiind fără temelie sunt biruiţi. Iar cei ce merg pe jos sunt cei ce înaintând pe încetul pe drumul lipsit de mândrie al supunerii, se fac de nebiruit ca unii ce au experienţa războaielor.

ˇ Cei lipsiţi de povăţuire cad ca frunzele şi cei ce se ostenesc fără sfătuire, în general se rătăcesc. Nu refuza să înveţi, chiar de-ai fi foarte înţelept, căci în iconomia lui Dumnezeu ne e mai de folos aceasta decât a ne bizui pe înţelepciunea noastră. Nu socoti că e bun ceea ce ţi se pare, ci ceea ce e recunoscut ca atare de bărbaţii evlavioşi. Însăşi voinţa de a lucra după propria judecată fără a cere sfatul altora, ascunzând în ea mândrie, e păscută de păcat. Cererea de sfat e un prilej de smerenie şi de întărirea comuniunii, care când este sinceră şi curată este adevăratul bine.

ˇ Închipuirea de sine îi face pe cei atinşi de ea iubitori de arătare şi de slavă, căci a-ţi închipui că eşti ceva nu te lasă să şi fii cu adevărat. De aceea deşertăciunea este şi se numeşte neexistenţă. Închipuirea că eşti ceva se iveşte atunci când nu eşti ceea ce-ţi închipui, sau vrei să acoperi lipsa a ceea ce vrei să arăţi că eşti. Ea este împreunată totdeauna cu nesinceritatea şi cu lipsa de smerenie; iar cu aceasta nu se poate clădi nimic pentru că nu recunoşti solul tău real pe care trebuie să clădeşti, sau că numai Dumnezeu este solul tare pe care poţi să clădeşti tainic.

ˇ Ascultarea este neîncrederea în judecata proprie în orice privinţă, chiar şi-n cele evident bune, până la sfârşitul vieţii.

ˇ Totul merge bine până când întîistătătorul nu încetează a te mustra; când însă s-a oprit, nu mai am ce să zic!

ˇ Cei ce se supun întru Domnul cu simplitate străbat un drum bun neîntărâtând asupră-le viclenia demonilor prin iscodirea cu de-amănuntul (prin cumpănirea şi eventual criticarea celor ce porunceşte părintele). Înainte de toate să ne mărturisim numai bunului nostru judecător, iar de ne va porunci, şi tuturor oamenilor.(Descoperindu-ne rănile, ele nu vor progresa înspre rău, ci se vor vindeca.

ˇ Caută ca prin ruşinea ce-o suporţi acum mărturisindu-ţi fărădelegile să scapi de cea viitoare.

ˇ Se mai putea vedea la aceia o privelişte înfricoşătoare şi cu totul îngerească: venerabili încărunţiţi de ani şi într-adevăr sfinţi, alergând ca nişte copii întru împlinirea ascultării faţă de superior şi făcându-se vrednici de laudă prin smerenia lor. am văzut acolo bărbaţi ce petrecuseră câte 50 de ani în ascultare şi i-am rugat să-mi spună ce mângâiere au dobândit după atâta osteneală. Unii mi-au spus că aflându-se în abisul smereniei, s-au scăpat prin aceasta pentru totdeauna de războiul dintr-înşii, iar alţii au spus că au dobândit o completă imunitate faţă de ocări şi defăimări.

ˇ  Iar eu ca un preaviclean n-am ezitat a-l ispiti pe bătrân întrebându-l ce a cugetat stând în genunchi dinaintea mesei. Privindu-mi superiorul, zise, ca pe Însuşi Hristos, n-am socotit niciodată că-mi porunceşte el, ci Însuşi Dumnezeu. Atunci stăteam rugându-mă Domnului ca înaintea jertfelnicului şi nu ca înaintea oamenilor. Nimic rău nu am cugetat despre păstorul meu, din credinţa şi dragostea ce le am faţă de dânsul, căci zice cineva: Dragostea nu gândeşte răul. (I Cor. 13,5). Să mai ştii apoi şi aceea părinte că, din momentul în care cineva s-a dăruit pe sine simplităţii şi nevinovăţiei, diavolul nu mai găseşte nici locul şi nici prilejul de a pune stăpânire pe dânsul.

ˇ . Eu cunoscându-l nevinovat de acuza pe care i-o aducea păstorul, aflându-mă singur cu stareţul îi luasem apărarea economului, dar înţeleptul îmi zise: Şi eu ştiu părinte că este nevinovat, dar precum nu este bine, ci cu totul jalnic ca un tată să smulgă pâinea de la gura pruncului flămânzit, tot aşa este un rău procedeu al păstorului de suflete faţă de sine şi faţă de ucenic, acela de a nu-i dobândi acestuia cununi de biruinţă asupra păcatului prin mustrări continui atât cât ştie că poate suporta, prin insulte, dispreţ, umilire şi batjocoriri. Altfel ar decurge de ici trei mari greşeli: în primul rând se lipseşte pe sine de răsplata ce o poate primi de pe urma mustrării, apoi, putând fi de folos şi altora, oferindu-le un exemplu de virtute printr-un altul, nu o face; iar în al treilea şi cel mai important rând, pentru că se întâmplă adesea ca cei ce par a suporta şi a rezista mai bine ostenelilor, nefiind observaţi vreme îndelungată şi nemaifiind puşi la încercare prin mustrări şi ocară, ca unii ce sunt socotiţi virtuoşi, pierd cu timpul virtuţile avute căci deşi este pământul bun, aducător de roade şi fertil, nemaifiind udat cu apa umilirii nu va produce decât spini, mărăcini de trufie, de desfrânare ori de netemere. Acest lucru l-a cunoscut marele acela când a scris lui Timotei: Mustră-i, povăţuieşte-i, ceartă-i pe ei cu timp şi făr de timp. (II Tim. 4,2) Iar eu m-am împotrivit acestui adevărat călăuzitor al sufletelor punându-i înainte slăbiciunea firii noastre omeneşti care face pe mulţi să părăsească obştea din pricina mustrărilor motivate sau nu, la care el mi-a răspuns: Sufletul legat de Hristos prin iubirea şi credinţa faţă de păstor, nu se depărtează de el ci dimpotrivă mai degrabă şi-ar vărsa sângele decât să facă aceasta, mai ales dacă s-a întâmplat ca prin păstor să i se vindece rănile sufleteşti aducându-şi aminte de cel ce zice: Nici îngerii, nici căpeteniile, nici o altă făptură nu va putea să ne despartă de dragostea lui Hristos. Iar dacă el nu este astfel legat, împreunat şi unit , mă minunez cum poate rămâne cu oarecare folos într-un loc unde este reţinut doar printr-o falsă şi înşelătoare ascultare.

ˇ Odată am intrat în vorbă spre zidirea şi folosul meu cu un oarecare frate al cărui nume era Avakir, ce se afla de 15 ani în mănăstire şi pe care-l vedeam mereu nedreptăţit aproape de către toţi, mai în toate zilele fiind izgonit de la masă de slujitori pentru că din fire era cam guraliv. Şi i-am spus: Frate Avakir, pentru ce te văd zilnic alungat de la masă şi plecând la culcare nemâncat? Şi el a răspuns: Crede-mă părinte, superiorii mei mă pun la încercare pentru a deveni monah adevărat şi nu pentru că m-aş fi făcut vinovat în vreo ceva. Cunoscând eu deci intenţia lor, cu uşurinţă le rabd pe toate şi iată, sunt 15 ani de când cuget astfel; de altfel, ei înşişi mi-au spus la intrare în mănăstire că până la 30 de ani obişnuiesc să pună la încercare pe cei ce se leapădă de lume. Şi cu adevărat părinte Ioane, că aurul numai prin cercare se lămureşte. Acesta mai înainte de a se săvârşi, le-a spus părinţilor: Mulţumesc, mulţumesc Domnului şi vouă pentru că m-aţi ispitit astfel spre mântuirea mea, căci iată, sunt 17 ani de când am rămas neispitit de diavoli!

ˇ Voind odată proestosul să-i pună răbdarea la încercare minunatului bărbat cu numele  Mina, îl trimise într-o seară să urce la stăreţie şi să facă metanie egumenului cerându-i după obicei binecuvântarea. Şi l-a lăsat fericitul să zacă la pământ până la vremea slujbei, apoi mustrându-l şi ocărându-l ca pe un iubitor de arătare, făţarnic şi nerăbdător, îl lăsă să plece, căci ştia cuviosul că îndură această încercare cu vitejie. Iscodindu-l eu pe el dacă nu cumva i-a venit somnul stând în genunchi înaintea egumenului, mi-a adeverit că stând culcat la pământ a rostit toată Psaltirea.

ˇ Angajându-mă odată într-o discuţie cu oarecare dintre acei foarte viteji bătrâni despre viaţa anahoretică, ei mi-au răspuns zâmbindu-mi şi nu fără o oarecare intenţie de a mă ironiza: Noi, părinte Ioane, fiind materiali ducem o viaţă încă şi mai aplecată spre cele materiale; am socotit de aceea că trebuie să ne mulţumim a începe un război pe măsura noastră şi de aceea preferăm să ne luptăm cu oamenii care, uneori pot fi insuportabili, dar alteori se îmblânzesc, ceea ce e cu mult mai de preferat decât cu demonii care pururea se sălbăticesc împotriva noastră.

ˇ Unul din acei pururea pomeniţi părinţi care avea o mare dragoste pentru mine după Dumnezeu şi-şi deschidea sufletul mie, îmi zise cu bucurie: Dacă ai în tine o, preaînţelepte puterea celui ce a zis întru simţirea sufletului că  toate le pot întru Hristos Cel ce mă întăreşte. (Fil 4,3), dacă Duhul Sfânt a pogorât peste tine ca roua curăţitoare peste Fecioara Maria, dacă puterea Celui Preaînalt te-a umbrit ca şi pe ea prin răbdare, încinge-ţi mijlocul ca şi bărbatul Hristos Dumnezeu înaintea Cinei de taină cu ştergarul ascultării şi sculându-te de la masa liniştii, spală picioarele fraţilor întru zdrobirea inimii, sau mai vârtos  aruncă-te la picioarele lor cu adâncă umilinţă. Aşează-ţi portari aspri şi neadormiţi la poarta inimii tale; stăpâneşte-ţi mintea cea de nestăpânit în plăcerile ce înfierbântă trupul. Câştigă-ţi liniştea minţii în mişcările şi agitaţiile mădularelor, iar ceea ce este mai minunat  fă-te îndrăzneţ cu sufletul în mijlocul tulburărilor, leagă-ţi limba pentru a nu te avânta nebuneşte în discuţii contradictorii, luptă zilnic de şaptezeci de ori câte şapte contra acestei stăpâne. Poartă crucea în suflet şi înfrânge-ţi mintea într-însa precum ai înfige nicovala în lemn pentru a rezista la toate loviturile, la toate ispitele, ocările, calomniile, batjocurilor, nedreptăţilor cu care una după alta poate să fie ciocănită. Astfel mintea nu slăbeşte defel, nici pătimeşte vreo zdrobire, ci rămâne mereu liniştită şi nemişcată. Dezbracă-te de voinţa ta ca şi de o haină a ruşinii şi astfel, gol, intră în arena luptelor duhovniceşti. Iar ceea ce este mai rar şi mai cu anevoie, îmbracă platoşa credinţei care nu poate fi pătrunsă şi nici spartă de necredinţa faţă de povăţuitor; condu cu frâul înţelepciunii senzualitatea care se avântă fără de ruşine, leagă-ţi ochiul prin grija de moarte căci el voieşte în fiecare moment să iscodească frumuseţea trupurilor, mintea iscoditoare care voieşte întru lenevie să critice aproapele; redu-o la grija de tine însuţi şi arată în mod sincer aproapelui tău toată dragostea şi simpatia. Atunci întru aceasta ne vor cunoaşte toţi a fi cu adevărat ucenicii lui Hristos, întrucât în comunitate trăind, ne iubim unii pe alţii. Vino, vino, zise iarăşi bunul prieten, vino să sălăşluim împreună; soarbe băutura batjocurilor în fiecare ceas ca pe o apă a vieţii, căci David după ce a căutat toate cele plăcute sub cer, în cele din urmă găsindu-se în impas spuse: Iată cât este de bine şi cât este de frumos nimic altceva, decât a locui fraţii în unire. (Psalmi 13,41). Şi dacă nu ne-am învrednicit încă de binele unei astfel de răbdări şi ascultări, cel puţin să ne recunoaştem slăbiciunea stând în singurătate departe de stadionul acesta al atleticelor exerciţii duhovniceşti, să fericim pe nevoitori şi să ne rugăm lui Dumnezeu să ne împărtăşească darul răbdării.

ˇ Cel ce se fereşte şi evită mustrarea îndreptăţită sau nu, acesta refuză să primească însăşi mântuirea, iar cel care o primeşte, cu sau fără durere, obţine în grabă iertarea păcatelor sale.

ˇ Arată lui Dumnezeu, în gând şi cu sinceritate credinţa şi dragostea ta către părintele duhovnicesc şi atunci Domnul asigurându-l printr-o tainică inspiraţie de sentimentele tale către dânsul, îl va îndemna să se unească şi să se împrietenească cu tine.

ˇ Cel care-şi mărturiseşte duhovnicului tot şarpele păcatului, îşi arată marea încredere ce o are pentru dânsul, iar cel care-l ascunde rătăceşte încă pe cărările pierzării.

ˇ Cel care într-o discuţie voieşte să biruiască punctul său de vedere, chiar de susţine un adevăr, să ştie că suferă de boala diavolului, adică de mândrie şi dacă săvârşeşte aceeaşi greşeală într-o discuţie cu egali de-ai săi, s-ar putea să fie tămăduit prin epitimia ce i-ar da-o cei mai mari. Dacă, în sfârşit, se poartă la fel şi faţă de cei mai mari şi mai înţelepţi, acesta nu mai poate fi vindecat prin nici un remediu omenesc.

ˇ Cel ce nu se supune cuvântului  învederat lucru este că nu se supune ici faptei, căci cel ce este necredincios întru cele mici (în cuvânt), necredincios şi neplecat va fi şi în cele mari (în faptă); de aceea osteneala îi va fi zadarnică, iar din cuvioasa ascultare nimic altceva nu va dobândi decât osândă lui însuşi.

ˇ Am uitat, o iubiţii mei prieteni să vă pun înainte şi această plăcută pâine a virtuţii pe care am văzut-o acolo şi anume ascultători care se zdrobeau pe ei înşişi prin ocări şi se necinsteau din dragoste de Dumnezeu pentru ca să fie pregătiţi şi obişnuiţi a nu se înspăimânta de dispreţuirile venite din afară.

ˇ Sufletul care cugetă mereu la mărturisire este oprit de acest gând ca şi de un frâu pentru a nu greşi. Dar faptele pe care nu le mărturisim, le săvârşim ca în întuneric şi fără nici o teamă.

ˇ Atunci vom practica o adevărată şi sinceră ascultare când, chiar fiind proestosul absent, noi toţi îl vom socoti de faţă alături de noi şi cu aceasta în minte vom căuta să ne depărtăm de cele ce am înţeles că-i sunt neplăcute, adică: discuţia inutilă, mâncarea, somnul, etc. Copiii cei răi socotesc că absenţa învăţătorului este pricină de bucurie, pe când cei buni o socotesc ca o pagubă.

ˇ Întrebând pe unul din acei preaiscusiţi părinţi în ce fel ascultarea naşte smerenie, mi-a spus: Ascultătorul chibzuit chiar de-ar învia morţi, chiar de-ar dobândi darul lacrimilor, chiar de s-ar izbăvi de războiul patimilor, cugetă că toate acestea s-au săvârşit prin rugăciunile părintelui său şi astfel rămâne străin de orice mândrie. Căci cum se va mândri când recunoaşte că a făcut toate acestea prin ajutorul altuia şi nu prin sârguinţa sa?

ˇ Diavolul luptă uneori şi pe cei ce sunt în obşte întru supunere căutând să-i întineze, să-i facă învârtoşaţi cu inima, să-i forţeze împotriva obiceiului lor să fie tulburaţi, iar alteori să-i facă oarecum uscaţi şi neroditori, lenevoşi la rugăciune, somnoroşi şi întunecaţi pentru ca astfel convingându-i că n-au nici un folos de pe urma supunerii ci că dimpotrivă au dat înapoi, să-i scoată din rânduiala exerciţiilor luptei duhovniceşti. Căci nu-i lasă să înţeleagă că adesea lipsirea cu bună socoteală de cele ce ni se par a fi de folos este pricinuitoarea unei adânci umilinţe.

ˇ Când te mărturiseşti consideră-te ca un criminal şi poartă-te ca atare în gesturi, în înfăţişare şi în felul de a gândi. Ţine-ţi ochii plecaţi spre pământ şi dacă se poate, udă cu lacrimile tale picioarele judecătorului şi doctorului, ca şi pe ale lui Hristos.

ˇ Ascultarea naşte smerenia iar smerenia  liberarea de patimi fiindcă Domnul şi-a adus aminte de noi întru smerenia noastră şi ne-a izbăvit de vrăjmaşii noştri. (Psalmi 135,22-23)

ˇ Conştiinţa să-ţi fie oglinda în care să-ţi priveşti supuşenia, şi-ţi va fi de ajuns.

ˇ Am văzut un ucenic întrerupând cuvântul proestosului său şi am pierdut orice nădejde că va mai putea fi vreodată cu adevărat supus, căci mi-am dat seama că n-a câştigat din această supunere smerenie ci mândrie.

ˇ Fii atent atunci când eşti împreună cu fraţii să nu te sârguieşti a te arăta pe tine mult mai drept decât ei în vreo privinţă oarecare altfel vei săvârşi două rele: în primul rând îi vei răni pe aceia prin mincinoasa şi falsa ta sârguinţă, iar în al doilea a rând, ţie nu-ţi vei dobândi decât numai slavă deşartă.

ˇ Fii sârguincios cu sufletul nearătând aceasta prin trup, prin înfăţişare, cuvânt deschis sau subînţeles. Fă aşa, doar dacă ai încetat să-ţi dispreţuieşti aproapele. De eşti însă plecat spre aceasta, fă-te fraţilor tăi asemenea şi nu te deosebi mândrindu-te prin mincinoasa închipuire de sine.

ˇ Bea cu nesaţ ca pe o apă a vieţii batjocurile pe care ţi le aduc fraţii tăi, căci ei caută să te adape din izvorul ce curăţă orice desfrânare. De abia atunci va răsări în sufletul tău curăţia desăvârşită, iar lumina lui Dumnezeu nu va lipsi din inima ta.

ˇ Chip al desăvârşitei supuneri să ne fie, o prieteni, argintul viu, căci el coborându-se dedesubtul tuturor, rămâne totuşi curat de orice întinăciune.

ˇ Cei ce s-au făcut slujitorii altora, trăiesc cu trupul între oameni dar mintea lor bate prin rugăciuni la poarta cerului.

ˇ Trebuie să ne încredem cu tărie în cei ce au primit în Domnul grija de noi chiar dacă ne-ar porunci unele lucruri care ni se par potrivnice şi vătămătoare mântuirii noastre, căci mai ales atunci se probează credinţa noastră în ei ca într-un cuptor al smereniei. Iar semnul credinţei celei mai desăvârşite este acela de a ne supune fără cârtire poruncilor părintelui nostru, chiar când vedem că ele sunt potrivnice celor nădăjduite de noi.

ˇ Smerenia se naşte din ascultare, iar din smerenie  dreapta socoteală. Din discernământ se naşte perspicacitatea (agerimea minţii) iar din aceasta  prevederea. Cine deci oare, nu va alerga atunci pe drumul acesta al smereniei văzând câte bunătăţi îi pregăteşte aceasta? Despre această măreaţă virtute a grăit şi dumnezeiescul Psalmist: Gătit-ai săracului ascultător întru bunătatea Ta, Dumnezeule venirea Ta întru inima lui. (Psalmi 67,11)

ˇ Simţind unii ascultători îngăduinţa proestosului, s-au înşelat pe ei cerându-i acestuia ascultări sugerate de ei înşişi. Unii ca aceştia să cunoască însă că în felul acesta au pierdut cu totul cununa muceniciei deoarece ascultarea adevărată este renunţarea la orice făţărnicie şi dorinţă proprie.

ˇ Mergi, vinde-ţi voia ta şi dă-o lui Dumnezeu, i-aţi crucea şi îndură cu stăruinţă viaţa de obşte a fraţilor şi fără îndoială, vei dobândi comoară în ceruri.

ˇ Adu-ţi aminte neîncetat de cuvintele celui ce a spus: Cel ce va răbda până la sfârşit, acela se va mântui. (Matei 10,22) şi mergând, să alegi de e cu putinţă pe cel pe care socoteşti că nu e altul între oameni mai sever şi mai aspru ca să te deprindă întru umilinţă. Astfel stăruind, bea în fiecare zi doctoria umilirii şi a dispreţului, cum ai bea mierea şi laptele.  Şi dacă unul ca acesta ar petrece în nepăsare, ce voi face?  Chiar de l-ai vedea curvind să nu te desparţi de el, ci zi în sinea ta: Prietene cu ce scop ai venit aici? Atunci vei vedea pierind din tine mândria şi învârtoşarea furioasă.

ˇ Cei din obşte să preţuim mai mult ascultarea decât nevoinţa căci cea din urmă ne învaţă mândria pe când prima ne învaţă smerenia.

ˇ De eşti mândru alege-ţi un povăţuitor aspru şi sever, iar nu blând şi îngăduitor. Iar când fără încetare te ocărăşte, arată-i încă şi mai multă credinţă şi dragoste şi prin aceasta vei cunoaşte că Duhul Sfânt locuieşte nevăzut în sufletul tău şi că puterea Celui Preaînalt te-a umbrit. Dar să nu te mândreşti pentru că înduri ocările şi necinstirile stăpânului tău, ci mai vârtos tânguieşte-te căci fără îndoială ai făcut ceva vrednic de ocară întărâtându-l asupră-ţi.

ˇ Eu cred că trebuie să păstrăm tăcerea în faţa tuturor necinstirilor ce ni se aduc, căci, acesta este momentul când putem dobândi mare câştig; când însă este ocărât altul, trebuie să-i luăm apărarea pentru a păstra legea păcii şi a dragostei ce ne împreună.

ˇ Cel ce aleargă spre nepătimire şi spre Dumnezeu socoteşte pierdute toate acele zile în care n-a fost ocărât şi batjocorit; după cum arborii, cu cât sunt mai mult bătuţi de vânturi, cu atât îşi înfig mai adânc rădăcinile, aşa şi cei ce trăiesc în ascultare, dobândesc o întărire sufletească de neclintit.

ˇ Ascultarea este un suprem act continuu de voinţă; viaţa în simplitate e cea fără complexităţi şi întrebări inutile care o micşorează ca trăire din iubire. Toate întrebările, complicaţiile şi problemele sunt eliminate prin acceptarea este necondiţionată a voii povăţuitorului, cel ce ascultă având o singură datorie  să asculte şi să împlinească întocmai ceea ce i se cere. Prin povăţuitor ascultă de Dumnezeu ale Cărui voi i se fac concrete prin acela. De aceea nu mai are nici o frică de primejdii sau de moarte, fiind încredinţat că se află sub directa atenţie şi grijă a lui Dumnezeu căruia îi împlineşte voia. Pe toate le vede bine pentru că nu vede nici o primejdie. Merge cu ochii închişi, deplin convins prin credinţă că nu i se va întâmpla nimic rău ci că situaţiile extreme în care este pus sunt doar pentru a-i încerca credinţa. La baza acestei tăieri a voii este de fapt o mare şi o continuă voire sau hotărâre de autodepăşire a ego-ului, a ezitării, a necredinţei.

ˇ În fiecare clipă moare individul care-şi face vreo voia de-a sa.

ˇ Lepădarea discernământului, a alegerii proprii stă în a accepta pe unele ce par rele, ca bune precum Avraam împlinind porunca de a-l înjunghia pe fiul său şi-a îmbogăţit fără să judece ascultarea pe care o avea de la început. Ascultarea de Dumnezeu vine din bogăţia înţelegeri adevărate a ceea ce trebuie făcut pentru propria realizare şi îmbogăţeşte această înţelegere prin experienţa continuă ce o face cel ce ascultă despre propăşirea sa în eliberarea de mândrie.

ˇ Ascultătorul este cel ce a respins regula proprie urmând sfatul altuia.

ˇ Ascultarea ţine locul şi chiar depăşeşte virtuţile ce ţin de nevoinţă (post, rugăciune curată, priveghere de toată noaptea, dormitul pe jos, etc.).

ˇ Cel ce judecă şi ţine seama de toate amănuntele, dispreţuieşte; iar cel ce dispreţuieşte  nesocoteşte şi nici nu ascultă. Chiar dacă nu cade în neascultare, dar nici nu împlineşte cu credinţă ceea ce i se porunceşte. Iar tot ce nu este din credinţă, este păcat.

ˇ Ascultarea este şi trupească dar şi sufletească căci cei ce-au trăit în singurătate deşi nu se supuneau unui om, îşi supuneau trupul Duhului. Deci e vădit că cel ce nu are pe cea sufletească împreună cu cea trupească nu-l va vedea pe domnul, căci mulţi supunându-se părinţilor numai trupeşte, şi-au robit sufletul plăcerilor, de aceea cu nimic nu s-au folosit din supunerea lor căci rămânând pătimaşi nu-l vor vedea pe Domnul. domnul este nepătimitor şi numai cei ce se înrudesc cu El în aceasta îl pot vedea sau simţi.

ˇ Cel ce se supune se judecă şi se osândeşte pe sine ca neputînd din pricina stării lui păcătoase să înţeleagă prin el însuşi cum se cuvine voia lui Dumnezeu, şi judecându-se în felul acesta, se izbăveşte de judecata lui Dumnezeu.

ˇ Cel ce împlineşte voile altuia cu conştiinţa curată, nefăcînd nimic după voia sa, chiar dacă din neştiinţă şi uitare îi va lipsi ceva din cele datorate şi de aceea pare celor ce privesc superficial, vrednic de judecat, el totuşi nu e osândit de Dumnezeu. De va încerca să înţeleagă poruncile după voia lui şi să le împlinească după cum i se pare lui că este mai bine, se osândeşte pentru că îşi împlineşte plăcerea sa. Făcându-şi voia lui, suportă consecinţele ce decurg din aceasta.

ˇ Nu este îngăduit ascultătorului să supună vorbei multe sau iscodirii poruncile ori faptele păstorului, căci în acest caz dracii care pururea stârnesc cugetarea la gânduri iscoditoare îl sfătuiesc cu viclenie să facă drumul simplu n chip sucit. Întrebările, analizele, înclinaţia de a contrazice în sfaturile şi poruncile primite sunt tot felul de pretexte de amânare sau de refuz a împlinirii lor. binele este simplu şi se percepe doar cu mintea simplă, cea sucită îl acoperă cu tot felul de complicaţii iscodite.

ˇ Cel ce porneşte la ascultare cu hotărâre, se dovedeşte pe de o parte bărbat puternic, pe de alta, în stare de smerenie; este tare în smerenia slujitoare. El se încinge cu putere, dar cu puterea smereniei, el renunţă la liniştea care-l odihneşte şi ia asupră-şi grija ajutorării aproapelui.

ˇ Prin mărturisire se păstrează sufletul în sinceritate sau într-o transparenţă deplină neavînd nimic de ascuns sau acoperit de întunericul minciunii, nici o umbră, ci totul în lumină.

ˇ A dezvălui de bună voie greşelile sale bărbaţilor duhovniceşti, e un semn al vieţii ce se îndreptează, iar a le ascunde este un semn al sufletului pătimaş, căci nimeni ajutând pe hoţi sau stând de partea curvarilor şi acoperindu-i prin complicitate nu se îndreptează.

ˇ Leagă pe cel ce a păcătuit ca să i-l faci milostiv pe Dumnezeu. Nu-l dezlega, ca să nu fie legat şi mai tare de mânia lui Dumnezeu. De nu-l voi lega eu, legăturile lui vor rămâne nedezlegate că de ne vom judeca pe noi înşine, nu vom mai fi judecaţi (I Cor. 14,31). Să nu socotească cineva aceasta ca cruzime şi neomenie, ci ca cea mai mare blândeţe şi cel mai bun leac şi multă purtare de grijă. Dar a suferit destul timp pedeapsa! va zice cineva. Cât? Spune-mi! Un an, doi, trei? Dar nu mă interesează vremea ci îndreptarea sufletului. Arată-mi deci aceasta: de s-a străpuns la inimă, de s-au schimbat şi atunci s-a împlinit totul; iar de nu s-a întâmplat aceasta, vremea nu-i de nici un folos căci nu căutăm de a fost legată rana de multe ori, ci de a folosit legătura. Dacă a adus folos în scurtă vreme, să nu mai fie ţinută, iar de nu a fost spre folos în 15 ani, să fie ţinută în continuare. Dezlegarea celui legat să o hotărască doar vindecarea. Legând duhovnicul pe cel ce a greşit, nu-l mai leagă Dumnezeu căci acela simte mai vădit dezaprobarea şi se îndreaptă, pe când legătura lui personală cu Dumnezeu nu-i îngăduie să simtă obiectiv aceasta şi omul continuă să păcătuiască. Socotind că nu l-a dezaprobat duhovnicul, el crede automat că păcatul lui n-are prea mare importanţă şi deci n-are nici o remuşcare.

ˇ Pironeşte de stâlpul mărturisirii orice şarpe ce se mişcă în tine şi aşa îl vei ucide. Cine voieşte să-şi facă biruitor cuvântul său, voieşte să-l umilească, să-l domine, să se impună altuia. Desigur, el ar putea spune că nu voieşte să se impună pe sine, ci adevărul, dar despre adevărul lui Hristos ajunge să dai mărturie trăindu-l şi murind pentru el. El nu se impune cu arguţii ale raţiunii, a cărei dibăcie vrei să dovedeşti că ai. Nu ţine de vieţuirea creştinească a se apăra şi nu se vorbeşte de ea în învăţătura lui Hristos. Împotrivirea în cuvânt arată încăpăţânare şi mândrie, părere înaltă  ea dovedeşte dispreţ nicidecum smerenie şi supunere în toate.

ˇ Cel singur neavînd pe nimeni care să-i poată proba lucrul, i se pare că a ajuns la împlinirea poruncilor. Astfel făcându-şi din nepricepere o deprindere ajunge să nu-şi cunoască lipsurile şi patimile căci îi lipseşte din jur orice ajutor prin care să cunoască unde se află cu lucrarea poruncilor. Cum va putea arăta unul ca acesta smerita cugetare neavînd pe nimeni care să se arate mai smerit? Cum va cunoaşte milostivirea, despărţit fiind de ceilalţi? Cum se va deprinde în îndelunga răbdare nestând nimeni împotriva voii sale? Iar de va zice cineva că-i de ajuns învăţătura Scripturilor pentru îndreptarea năravurilor, face ca cel ce învaţă tâmplăria dar nu lucrează niciodată. Însuşi domnul a spălat picioarele ucenicilor, iar tu pe cine vei spăla? Cum vei sluji? Decât cine vei fi cel mai din urmă singur de sine petrecând?

ˇ Obişnuindu-te a nu te socoti mare lucru nu te vei mai mâhni când nu te vor socoti astfel nici alţii.

ˇ Este bine ca cei ce ajung prin ispita celui rău în vreo întinare, în vreo tulburare sau lenevire la rugăciune să nu iasă din pricina acestora din ascultare, ci să înţeleagă că aceasta li se întâmplă din iconomia dumnezeiască pentru a-i conduce la cea mai adâncă smerenie.

ˇ Trebuie să-ţi mărturiseşti păcatele fără a le cruţa, aşa cum nu te-ar cruţa dacă ţi le-ar dezvălui cineva. Desigur, spunându-le tu însuţi vei trece prin clipe de mare ruşine însă cu ruşinea pe care o suferi loveşti păcatele care-ţi produc ruşinea şi înlături pricina ruşinii. Ruşinea mărturisirii este trecătoare, dar ruşinea obiectivă a rămânerii în păcatul nemărturisit e durabilă şi se adânceşte mereu.

ˇ La odihna de patimi se ajunge uşor biruindu-ţi mândria şi pornirile spre plăcere prin ascultare. În ascultare este o mare tărie, e izvorul tăriei pentru biruirea tuturor patimilor.

ˇ Sufletul odată obişnuit să se răzvrătească se umple de multă neînfrânare.

ˇ Dacă orice corabie se poate îneca chiar având cârmaci iscusit, în mod sigur se va îneca neavînd deloc.

ˇ Cel smerit şi ascultător nu slujeşte patimii închipuirii de sine.

ˇ Semnul smereniei este răbdarea desăvârşită a defăimării.

ˇ Însuşirea slavei deşarte a monahului e că vrea să fie slăvit pentru virtuţile sale, iar propriu trufiei este a se înălţa pentru faptele sale şi a-i dispreţui pe ceilalţi. A celor din lume este că vor să fie slăviţi pentru frumuseţe, bogăţie, stăpânire şi pentru inteligenţă.

ˇ Nu-i uşor a ne izbăvi de slava deşartă, dar se izbăveşte cineva prin lucrarea ascunsă a virtuţilor şi prin luarea aminte deasă. Semnul izbăvirii e a nu mai ţine minte răul celui ce ne-a vorbit de rău.

ˇ Ia seama şi vei vedea această nelegiuită înflorind până şi la mormânt în veşminte, mirodenii, convoaie şi cântări (cu ocazia înmormântării cu mare pompă; aceasta se vede şi în monumentele costisitoare pe care şi le clădesc unii cât sunt în viaţă).

ˇ Fiecare virtute este capabilă să nască slava deşartă; această împletire ţine de o etapă încă nedesăvârşită a firii noastre. Patima este atât de împletită cu firea, încât ni se pare că luptând cu patima, luptăm cu firea noastră şi vedem în aceasta o greutate. Numai o înţelegere adâncă a firii noastre ca regăsindu-se deplin când se uită pe sine, sau se predă total lui Dumnezeu şi semenilor, ne scoate din această stare contradictorie şi chinuitoare pentru a ne ridica la starea paradoxală supremă, fericită şi conformă cu ea, la starea în care nu mai eşti prin tine, ci prin Dumnezeu, prin Cel ce te iubeşte şi pe care Îl iubeşti desăvârşit.

ˇ E propriu celor înaintaţi să rabde cu bărbăţie şi cu bucurie ocările, dar e propriu celor sfinţi şi cuvioşi să treacă nevătămaţi prin laude.

ˇ Să ne ferim să fim lăudaţi cât şi de a ne ferici unii pe alţii în faţă. Cea de-a doua este a linguşitorilor şi a celor mişcaţi de draci, prima a uşuraticilor. Cel de-al doilea este ca un stricător al bunătăţilor  îngerul diavolului; cel dintâi este un moştenitor nesocotit, pregătit să piardă îndată ostenelile. Amândoi lucrează împreună pierderea reciprocă.

ˇ Când vei auzi pe aproapele şi prietenul tău că te-a defăimat în dos sau chiar fiind tu de faţă, atunci şi numai atunci arată-i iubire şi manifestă-ţi dragostea faţă de dânsul.

ˇ Mare lucru e a scutura din suflet lauda oamenilor, dar mai mare e a respinge lauda dracilor.

ˇ Nu cel ce se dispreţuieşte şi se defaimă pe sine arată că este smerit  căci cum nu se va suporta cu uşurinţă pe sine, ba încă prin aceasta se va şi mândri, ci acela care ocărât fiind de altul nu-şi va împuţina iubirea către dânsul. (Cel smerit nu se tulbură când e nedreptăţit şi nu se îngrijeşte să-i convingă pe ceilalţi că a fost calomniat, ci degrab cere iertare.)

ˇ Nu te compara cu cei păcătoşi, ci mai degrabă cu cei înaintaţi în virtuţi, căci măsurându-te cu cei dintâi vei cădea în groapa închipuirii de sine; însă măsurându-te cu cei din urmă vei înainta spre înălţimea smereniei.

ˇ Slava deşartă se foloseşte de darurile naturale şi prin acestea de multe ori i-a doborât pe nenorociţi. Cel ce se mândreşte cu darurile sale naturale (inteligenţa, învăţătura, cititul limpede, elocinţa, cu destoinicia şi cu toate celelalte pe care le are fără nici o osteneală, nu-şi va putea însuşi niciodată bunătăţile mai presus de fire; căci cel necredincios în puţine, va fi necredincios şi în multe şi stăpânit de slavă deşartă.

ˇ Începutul lepădării slavei deşarte e păzirea gurii şi iubirea necinstirii, mijlocul ei este oprirea tuturor lucrărilor gândite ale slavei deşarte, iar sfârşitul este îndeplinirea fără nici un regret cele ce ţin de necinstire înaintea mulţimii oamenilor.

ˇ Cel ce are grijă de limbă se dovedeşte lucrător al virtuţilor, iar nepedepsirea limbii arată deşertăciunea din el.

ˇ Nu-ţi ascunde ruşinea pe motiv că fu vrei să dai prilej de poticnire; trebuie avut în vedere şi felul păcatului, căci nu este nevoie totdeauna de aceeaşi doctorie.

ˇ Când vezi un gând în tine ispitindu-te cu slava deşartă, cunoaşte limpede că-ţi pregăteşte ruşinea.

ˇ Când lăudătorii, mai bine-zis amăgitorii încep să ne laude, să ne aducem aminte de mulţimea fărădelegilor noastre şi ne vom afla nevrednic de cel spuse sau făcute.

ˇ Cei simpli nu sunt cuprinşi de această otravă căci slava deşartă este lepădarea simplităţii şi o prefăcătorie continuă.

ˇ Mândria este tăgăduirea lui Dumnezeu, dispreţuirea oamenilor, maică a osândirii, nepoată a laudelor, semnul nerodniciei, izgonirea ajutorului lui Dumnezeu, înaintemergătoarea ieşirii din minţi, pricinuitoarea căderilor, izvor al mâniei, uşa făţărniciei, cauza nemilostivirii, rădăcina hulei.

ˇ Cel ce suferă de închipuirea de sine nu trăieşte ancorat în realitate. Toată imaginea este sa este un fum care-l intoxică. El iese din legătura cu Dumnezeu şi cu oamenii care sunt singura realitate ce-l ţine şi pe el în real.

ˇ Unde s-a produs căderea, acolo s-a sălăşluit mai înainte mândria, căci al doilea lucru este vestitor al celui dintâi.

ˇ Cel ce se înalţă cu cugetul, se împotriveşte cu cuvântul, dar cel smerit nu ştie să se împotrivească nici cu privirea. Monahul semeţ contrazice cu tărie spusele altuia. Bărbatul mândru iubeşte stăpânirea şi cu toate că-i conştient prin aceasta că-şi agoniseşte pieirea, totuşi nu se încumetă să-şi părăsească năravul.

ˇ Cel ce respinge mustrarea cuibăreşte patima în sufletul său, iar cel ce-o primeşte s-a dezlegat de legătura ei.

ˇ Celor mândri le este folositoare ascultarea cu supunere, o viaţă aspră şi lipsită de orice cinstiri precum şi citirea faptelor celor mai presus de fire ale Părinţilor. Doar aşa va mai fi poate vreo speranţă de mântuire şi pentru aceşti nenorociţi.

ˇ Să ne cercetăm pururea pe noi înşine şi să nu încetăm niciodată ane compara cu părinţii şi luminătorii dinaintea noastră şi atunci vom vedea că nu le-am urmat nici măcar un pas, nu ne-am păzit făgăduinţa ci ducem încă o viaţă lumească.

ˇ Trufia lucrează uitarea greşelilor, căci aducerea aminte de acelea e pricinuitoarea smeritei cugetări. (Uitarea greşelilor pricinuieşte uneori închipuirea de sine, alteori nesimţirea. Uitarea de sine din mândrie dă aparenţa unei cunoaşteri de sine căci sinea cunoscută prin mândrie, e o sine de suprafaţă, suprapusă, şi care stă pe nisip ca un gol, pe când sinea cunoscută prin smerenie este sinea afundată pe veci în temeiul neclintit şi adevărat care este Dumnezeu. Cel mândru, neştiind de păcatele sale nu se deosebeşte de Dumnezeu în închipuirea sa şi deci nu-şi vede fundamentul său; cel smerit ştiind de greşelile sale sau de micimea sa, îşi vede fundamentul său care-l susţine totuşi pe veci, iertându-l. ruptă de realitate, mândria o contraface prin închipuire, trăieşte într-o fantasmagorie, într-o nălucire prelungită. Golit de toate, cel mândru îşi închipuie, se autoiluzionează că ar avea ceva; întunecat fiind, crede că se află în lumină dar bogăţia lui însăşi e săracă şi în lumina ei el nu vede nimic real, nimic consistent.)

ˇ Nepoatele mele sunt căderile duhovniceşti: mânia, clevetirea, hula, făţărnicia, ura pizma, viaţa după o regulă proprie, împotrivirea în cuvânt, neascultarea, răzvrătirea. Un singur vrăjmaş avem asupra căruia nu avem putere; ţi-l spunem pentru că suntem biciuite de el. El constă în a te defăima pe tine însuţi în chip sincer înaintea Domnului. Atunci abia să ne socoteşti ca pe o pânză de păianjen.

ˇ Să îndrăznească pătimaşii care se smeresc căci chiar de vor cădea în toate gropile şi vor fi vătămaţi prin toate modurile şi se vor îmbolnăvi de toate bolile, însă după însănătoşire vor fi tuturor doctori şi luminători, sfeşnice şi povăţuitori învăţând chipurile de vindecare a fiecărei boli izbăvindu-i astfel pe cei ce bolesc prin experienţa lor.

ˇ Nu te lăuda, o omule cu o bogăţie pentru care n-ai depus nici o strădanie, căci cunoscând dinainte Miluitorul nostru vătămarea şi pieirea spre care mergi ţi-a trimis aceste daruri fără a cere în schimb vreo plată.

ˇ Nimicitoarea tuturor patimilor este smerita cugetare, căci cei ce au câştigat-o pe aceasta le-a biruit pe toate. Născătoarele tuturor patimilor sunt plăcerea şi viclenia; cel ce le ţine pe acestea nu-l va vedea pe Domnul, dar nu vom avea nici un folos de ne vom înfrâna de la una fără s-o înlăturăm şi pe cealaltă.

ˇ Cel ce-şi închipuie că e ceva şi-i învaţă pe alţii lucruri a căror experienţă nu o are nici prin faptă nici prin cunoaştere îndelungată, suferă de două boli şi de două orbiri: de închipuire de sine şi slavă deşartă, de nesimţire şi de ignoranţă. Dacă mai are şi lăcomia pântecelui va fi târât în patimile de ruşine şi va auzi cuvântul Mântuitorului: Doctore, vindecă-te pe tine însuţi.(Luca 42,3)

ˇ Când îi vedem pe unii iubindu-ne în Domnul, să ne păzim neîndrăzneţi mai ales faţă de ei căci nimic nu obişnuieşte să risipească dragostea şi să pricinuiască ura ca îndrăzneala. Mergi la prietenii tăi cu cuviinţă şi de vei face aşa te vei folosi şi pe tine şi pe ei, căci sub masca iubirii sufletul leapădă frâul păzirii sale.

ˇ Cel care vieţuieşte fără a fi supus unui superior nu poate dobândi smerenia dintru început deoarece tot cel ce se conduce singur îşi închipuie că este destul de înţelept întru această artă de a trăi în singurătate.

ˇ Dracii mai au un vicleşug subţire pe care cei nepricepuţi nu-l simt şi anume: după ce ne-au îndemnat să spunem sau să facem ceva necuvenit, iar noi nu ne-am învoit, ne îndeamnă să aducem mulţumire plină de mândrie lui Dumnezeu.

ˇ Toţi cei ce voim să ne apropiem de Domnul să o facem în chip simplu şi neprefăcut, fără viclenie, iscodire ca şi cum ar veni la lecţiile unui învăţător. Căci El fiind simplu şi necompus voieşte ca şi sufletele ce vin la El să fie simple şi nevinovate. Dar nu se poate vedea niciodată simplitatea fără smerenie. Vicleanul este cel ce-şi închipuie că din înfăţişarea din afară şi din cuvinte cunoaşte gândurile cele aflate în inimă.

ˇ Trebuie să nu-ţi cântăreşti propriile fapte, să nu le observi, ci să fie ca şi cum n-ar fi. Să nu te dedublezi prin conştiinţa valorii tale  aceasta e smerenie şi simplitate în acelaşi timp.

ˇ Nevicleană e firea curată a sufletului care în întâlnirile cu toţi se poartă aşa cum a fgst zidită.

ˇ Viclenia este cuget rătăcit, mincinoasă cârmuire de sine, încălcarea jurămintelor, cuvinte meşteşugite, perfide, intenţii ascunse şi camuflate, duşmana mărturisirii păcatelor, cuget întortocheat, îndărătnicie prostească, dorinţă de a trăi după o regulă proprie, pricinuitoare a râsului atunci când sunt mustrate păcatele, descurajare ce duce la nebunie, evlavie prefăcută, viaţă drăcească.

ˇ Viclenia este o ştiinţă, sau mai vârtos o urâciune drăcească, străină întru totul de adevăr care socoteşte că nu-i vădită celor mulţi.

ˇ Căderea i-a înţelepţit adeseori pe mulţi înrăiţi dăruindu-le acestora fără voie nerăutate şi mântuire.

ˇ Cel ce s-a smerit înlăuntrul său nu e furat de buze căci ceea ce nu are vistieria, nu se scoate pe uşă.

ˇ Cei mai mulţi ne numim pe noi înşine păcătoşi şi poate că şi suntem, dar ceea ce probează inima cu adevărat este primirea defăimării. (Cel ce poate răbda cuvântul aspru al unui om urâcios şi neînţelept pentru Dumnezeu şi pentru a linişti atmosfera, fiul păcii se va chema şi unul ca acesta poate dobândi pacea sufletului şi a duhului  cercarea şi dovedirea smereniei se face prin necinstire.)

ˇ Cel ce aleargă spre limanul neînviforat al smereniei, nu va înceta să cugete şi să născocească tot felul de planuri, cuvinte, gânduri, de meşteşugiri, iscodiri, cereri şi rugăciuni până ce , cu ajutorul lui Dumnezeu şi prin purtări tot mai smerite şi mai simple va scăpa vasul sufletului său de marea pururea bântuită de furtună a închipuirii de sine.

ˇ Unii iau ca pricină de smerită cugetare relele făcute înainte, biciuind prin ele închipuirea de sine; alţii se umilesc prin lipsurile de toate zilele, unii doboară prin încercările, bolile şi prin greşelile de zi cu zi înălţarea lor. alţii şi-au făcut din lipsa darurilor  maica darurilor. (Cel sărac e cel mai bogat dacă-şi cunoaşte sărăcia.)

ˇ Cunoaşterea e înţelegerea neclintită a măsurilor proprii şi amintirea neîmprăştiată a greşelilor celor mai subţiri.

ˇ Dacă chipul celei mai de pe urmă mândrii este a făţări virtuţi pe care nu le avem, apoi semnul celei mai adânci smerenii este să ne înfăţişăm ca vinovaţi pentru păcate ce nu sunt ale noastre, de dragul dispreţuirii.

ˇ Să preferi să-i superi pe oameni, decât pe Dumnezeu, căci se bucură văzându-ne alergând spre necinstiri ca să strâmtorăm prin acestea şi să pierdem închipuirea deşartă de sine. Înstrăinarea este chipul cel mai bun al acestei nevoinţe căci numai cei cu adevărat mari pot răbda să fie batjocoriţi de ai lor.

ˇ Deoarece noi cu greu ne învoim să ne smerim, Domnul a rânduit in purtare de grijă şi aceasta: nimeni nu-şi poate vedea rănile sale precum le vede aproapele său, de aceea trebuie să fim recunoscători pentru însănătoşirea noastră, nu nouă ci aceluia şi lui Dumnezeu.

ˇ Trebuie să ne osândim şi să ne ocărâm pe noi înşine neîncetat ca prin micşorarea noastră să lepădăm păcatele fără de voie. (Este un mijloc de a ascuţi conştiinţa de noi înşine, de neputinţa noastră.)

ˇ Câtă vreme păcătuim întru cunoştinţă nu este smerenie în noi.

ˇ Încrederea în sine şi luarea deciziilor de unul singur îi este celui smerit o greutate greu de suportat, pe cât îi este celui mândru porunca altuia.

ˇ Cunoscând Stăpânul că putem întipări chipul virtuţii sufletului prin purtarea cea din afară, luând un ştergar ne-a arătat calea smereniei, căci sufletul se face asemenea lucrărilor din afară şi luând chipul celor ce se fac cu trupul se întipăreşte de ele.

ˇ Smerenia şi fără fapte ne pune înaintea lui Dumnezeu, dar fără ea, deşarte sunt toate faptele noastre, căci preschimbarea minţii noastre o voieşte Dumnezeu. În minte ne facem buni şi în minte ne facem netrebnici.

ˇ Dacă mândria i-a făcut pe unii din îngeri draci, negreşit smerenia poate face şi din draci îngeri. Drept aceea să nu şovăie cei ce au căzut.

ˇ Putem înşira mai multe fapte sau căi care duc la smerenie, fără ca ele să fie semne precise ale dobândirii ei: sărăcia sau neagonisirea, înstrăinarea, ascunderea înţelepciunii ce o avem, grăirea nemeşteşugită, simplitatea, sinceritatea în vorbe, cerşitul milosteniei, ascunderea neamului bun, izgonirea îndrăznelii, îndepărtarea de flecăreală. Nimic nu poate smeri mai mult sufletul ca starea sărăcăcioasă şi modul de viaţă în care cerşeşti depinzând de mila altora.

ˇ Să-ţi fie ţie chipul şi păşirea, haina, scaunul, aşternutul, hrana şi toate celelalte potrivite smereniei la fel cuvântul şi purtarea. Toate acestea să arate smerenia ta.

ˇ Primejdios lucru este a iscodi cu dinadinsul lucrările lui Dumnezeu; iscoditorii plutesc în corabia mândriei şi a închipuirii de sine!

ˇ Maica supunerii este dispreţuirea de sine şi dorinţa cu orice preţ a sănătăţii.

ˇ Dacă culmea slavei deşarte stă în a face cineva schime şi fapte făţarnice chiar când nu-i nimeni de faţă care să-l laude, semnul lipsei slavei deşarte se arată în a nu se lăsa cineva niciodată furat cu cugetarea de prezenţa celor ce-l laudă.

ˇ Pe cât de multă credinţă în el vede întîistătătorul la supuşii săi şi la alţii din afară, pe atâta trebuie să se păzească pe sine cu toată grija în cele ce le face şi le spune căci ştie că toţi privesc la el ca la o icoană pilduitoare şi socotesc cele spuse şi făcute de el ca la dreptar şi lege.

ˇ Mulţi au socotit, din pricina tăcerii cârmaciului că plutesc bine până ce s-au izbit de stâncă.

ˇ Dacă cineva mustrat îndeosebi nu se ruşinează, va face şi din mustrarea în faţa mai multora prilej de neruşinare urându-şi de bunăvoie însăşi mântuirea sa.

ˇ Întâi de toate să fie întrebat cel vinovat care au fost faptele lui după felul lor, pentru două motive: ca prin mărturisire să se simtă totdeauna împuns în conştiinţă i să rămână fără îndrăznire, şi ca cunoscând ce răni are să fie trezit la iubirea noastră.

ˇ Ia seama să nu cercetezi cu de-amănuntul lucrurile cele mai mici căci nu vei fi următor lui Dumnezeu& (Nu sili pe cel ce te-a ascultat de la primul cuvânt cu cearta, ci fă-ţi al tău câştigul pe care l-a aruncat el.) Căci mai mult decât îndreptarea lui îţi va fi ţie nepomenirea răului. Luând de la Dumnezeu slujba de a învăţa şi nefiind ascultat, întristează-te în cuget dar nu te tulbura la arătare căci întristat de el nu te vei număra cu cel ce nu te-a ascultat, dar tulburându-te vei fi certat pentru acelaşi lucru. Primind slujba de a porunci, păzeşte treapta ta şi nu trece cu tăcerea cele de trebuinţă pentru faptul că vezi împotrivire, căci pentru cei ce ascultă vei lua plată pentru roadele lor, iar celor ce nu ascultă să le ierţi toate şi vei lua la fel de la Cel ce a zis: Iertaţi şi vi se va ierta vouă.

ˇ Aceeaşi mâncare le pricinuieşte adeseori unora râvna, altora dezgustul. Trebuie ţinut seama la aruncarea seminţei de cele de faţă: de timp, de persoană, de calitate, de cantitate.

ˇ Unii când preiau o conducere pierd în timpul acesteia bogăţia virtuţilor căpătate anterior în loc să sporească, deoarece se umplu de slavă deşartă şi de iuţime.

ˇ Când ascultarea o cere nu trebuie să mai existe frică de moarte!

ˇ În mărturisire se arată voinţa de a depăşi păcatul; nu ajunge numai o părere de rău interioară.

ˇ Să nu-i înveţi pe cei simpli şi nevinovaţi cele meşteşugite şi subţiri, ci mai vârtos îndrumă-i la simplitate.

Patimi  ispite

ˇ Libertatea este voinţa sufletului raţional gata să se mişte încotro voieşte. Pe aceasta s-o înduplecăm să fie gata să se mişte numai spre bine, ca să topim pururea amintirea răului prin gânduri bune. Spre deosebire de animale, omul fiind raţional, mai degrabă conduce firea decât e purtat de ea de aceea chiar când doreşte ceva, dacă voieşte, are putere să înfrâneze dorinţa ori să-i dea urmare. Pentru aceasta cele necuvântătoare nu sunt nici lăudate nici mustrate pe când omul este lăudat şi mustrat. Omul este fiinţa care dispune de el însuşi, de sine, ţinând seama în mod liber de legi dar nefiind întru totul supus vreunei legi ca lucrurile şi animalele ce constituie natura. Omul într-un anumit sens este mai presus de natură făcând-o instrument al voinţei sale şi putând-o umple de duhul dumnezeiesc şi de libertatea Lui cu totul superioară care întăreşte libertatea noastră. Numai când se face rob patimilor omul devine o simplă piesă a naturii sau mai prejos de natură, deşi pe de altă parte s-a făcut aşa prin propria-i voie sau acordul său.

ˇ Călugărul este cel ce supune firea sa unei sile neîncetate şi simţurile sale unei paze neîntrerupte. Silirea este obosirea trupului pe care o rabdă de bunăvoie ucenicii lui Hristos prin tăgăduirea voii proprii şi prin renunţarea la odihna cu trupul, în păzirea poruncilor lui Hristos. Prin acest efort susţinut monahul dovedeşte că omul se poate ridica cu duhul mai presus de firea învârtoşată în păcate, poate covârşi obişnuinţele rele devenite legi ale firii, poate deveni liber faţă de ele. El este la extrema contrară a patimilor în care şi-a pierdut cu totul libertatea faţă de trup şi lume. Dumnezeu l-a făcut pe om cu un amestec de libertate şi necesitate; omul se poate dezvolta fie spre domnia deplină a libertăţii, fie spre dominarea sa deplină de către necesitate. Prin ultima ajunge sub starea naturii pătimaşe, prin prima se apropie de îngeri.

ˇ Mintea desface totul în bucăţi asemenea unui câine care în căutarea cărnii ciopârţeşte în bucăţi tot ce e unitar şi vrea să înghită cât mai multe. Ea trebuie să fie făcută simplă, curată şi blândă, înţelegând lucrurile în unitatea lor, respectându-le, nelăcomindu-se să le sfâşie, dă le descoase căci în acest caz nu mai înţelege întregul, esenţialul şi viaţa.

ˇ Este uşor să pierzi cele bune, dar să le redobândeşti nu este uşor căci păcatul are două ajutoare prin care războieşte cumplit virtutea născându-se dintr-o parte sau din alta prin trecerea măsurii şi prin lipsă. Virtutea răsărind numai la mijloc, se sileşte să se împotrivească celor două care o războiesc.

ˇ De se vor învoi doi adică cel ce păcătuieşte şi cel ce-l sfătuieşte pe el să se despartă de faptele rele şi va asculta cel mustrat pe cel ce-l mustră pentru păcate, li se va da de la Dumnezeu ceea ce vor cere, adică iertare celui ce a păcătuit.

ˇ De se vor învoi doi la fapte bune, ori vor cere spre folos, li se va da lor de la Dumnezeu căci va face voia celor ce se tem de El şi-i va izbăvi pe ei de multe necazuri Căci unde sunt doi sau trei adunaţi în numele lui Dumnezeu, adică sunt uniţi într-o hotărâre bună conformă cu voia lui Dumnezeu, este şi El în mijlocul lor cu ajutorul Lui. În puterea lor înmulţită de elanul comuniunii şi a voinţei de bine se revarsă şi puterea lui Dumnezeu.

ˇ Tinerii care sunt atraşi cu putere de plăcerile trupului şi cele ale mâncării încă de la începutul vieţii monahale trebuie să se exercite cu postul şi rugăciunea şi să depărteze toate presiunile senzuale şi toate josniciile ca nu cumva cele de pe urmă să devină mai rele ca cele dintâi.

ˇ Dacă obişnuinţa în rău are atâta putere şi atrage după sine atâtea rele, apoi cu atât mai mult silirea în virtute şi apoi obişnuinţa provenită din repetatele asalturi, fiindcă aceasta are drept mare ajutor pe Dumnezeu care conlucrează cu noi şi însăşi firea noastră în care Dumnezeu a sădit dintru început înclinarea spre bine.

ˇ Când ţi se întâmplă să cazi, nu fugi descurajat de pe stadionul exerciţiilor duhovniceşti căci atunci ai mai mult decât oricând trebuinţă de doctor.

ˇ Să veghem cu toată grija posibilă spre a ne păzi sufletul căci corăbiile decare este plin portul, adică monahii care vieţuiesc în mănăstire, cu uşurinţă se lovesc între ele zdrobindu-se, mai ales cele ce sunt roase într-ascuns de mânie ca de un cariu.

ˇ Nu fi tăcut fără rost pricinuind prin aceasta celorlalţi tulburare şi amărăciune. Nu fi încetinel la nărav şi la mers când ţi se porunceşte a te grăbi altfel vei deveni mai rău decât cei răzvrătiţi şi turbaţi. Am văzut situaţii care m-au făcut să mă mir cât de felurit poate fi răul căci uneori sufletele sunt chinuite din pricina moleşelii, alteori din pricina agerimii.

ˇ Să nu fie încercările şi războaiele pricină de îndepărtare din locul unde ne aflăm căci luptele la care suntem supuşi sunt un semn că acolo am bineplăcut lui Dumnezeu dacă a fi războiţi este semn că ne menţinem încercaţi şi viguroşi. Dacă suntem luptaţi de draci, înseamnă că şi noi i-am necăjit pe dânşii.

ˇ Să ne nevoim din toate puterile toţi cei ce voim să ne temem de Domnul, ca să nu dobândim cumva în locul nevoinţei noastre pentru virtute, mai degrabă viclenie, răutatea, asprimea, înşelătoria, năravul cel rău şi mânia.

ˇ Am văzut tineri nevinovaţi care venind la şcoală pentru a se înţelepţi, a fi educaţi şi pentru a trage un folos de aici, cu nimic altceva nu s-au ales din împreuna petrecere cu ceilalţi decât cu învăţarea vicleşugului şi a răutăţii. Cel ce are minte să înţeleagă.

ˇ Este cu neputinţă ca cei ce se dedau cu toată ardoarea învăţării unui meşteşug să nu sporească în fiecare zi în el dar unii îşi dau seama de acest progres, alţii însă nu, potrivit tainicei iconomii dumnezeieşti.

ˇ Un bun zaraf îşi socoteşte fără îndoială în fiecare seară tot câştigul sau paguba dintr-o zi; n-ar putea însă cunoaşte cu exactitate acest bilanţ de nu şi-ar însemna în fiecare ceas ca pe nişte tabele derularea afacerilor sale. În felul acesta, socotelile amănunţite din fiecare ceas arată clar câştigul zilnic.

ˇ Cei care trăiesc în comunităţi trebuie să lupte mereu împotriva patimilor dar în special împotriva lăcomiei pântecelui şi a mâniei  patimi care prind foarte uşor teren în mijlocul mulţimii.

ˇ Diavolul îi îndeamnă pe cei ce trăiesc în ascultare a căuta cu orice preţ realizarea unor virtuţi întru totul nepotrivite locului şi timpului. Cercetându-i pe aceştia îi vom afla dorind retragerea în singurătate, realizarea celei mai austere abstinenţe la mâncare, practicarea rugăciunii neîmprăştiat, smerenia desăvârşită, neîncetata cugetare la moarte, completa nemâniere, adânca tăcere, covârşitoare curăţie. Din cauză că n-au înţeles că este cu neputinţă a se realiza acestea dintru început, s-au repezit la ele înainte de vreme, rătăcindu-se sau căzând în deznădejde. Vrăjmaşul i-a amăgit să caute unele ca acestea înainte de vremea potrivită lor, ca nu cumva, răbdând cu înţelegere, să le afle pe acestea la vremea lor.

ˇ Numai o cugetare puternică sau o conştiinţă vie poate înfrâna cu eficacitate faptele manifestate prin trup. Această omorâre a mişcărilor neînfrânate din mădularele trupului coincide cu o mare putere a duhului

ˇ De multe ori respingând cineva ispita unui demon, i se arată acelaşi sau altul în chipul unui înger ajutând-ul să-l respingă pe acela. Dar prin această nouă înfăţişare îl amăgeşte cu păcatul părerii de sine.

ˇ Din iubirea de plăcere, vine negrija, din negrijă, uitarea.

ˇ Scrie aceasta în inima ta: iubirea de plăcere şi iubirea odihnei sunt pricinile părăsirii din partea lui Dumnezeu.

ˇ Răspunde gândurilor de întristare cu neţinerea de minte a răului, iar faţă de cele iubitoare de plăcere, fii cu duşmănie.

ˇ Nu trebuie să uităm, o, prieteni nici aceasta: că viclenii draci se retrag pentru o vreme ca neglijând noi nişte patimi mari pentru că le socotim mici, să le facem boli de nevindecat.

ˇ Precum febra trupurilor, deşi una în sine poate fi pricinuită de diverse cauze şi nu numai de una singură, aşa şi patimile noastre au multe şi diverse cauze de aceea este cu neputinţă să aplici tuturor acelaşi tratament. De aceea fiecare trebuie să caute cu atenţie pricina bolii ca astfel după ce a cunoscut-o, să primească medicamentul potrivit tămăduirii lor prin mijlocirea medicilor duhovniceşti pe care ni-i oferă pronia lui Dumnezeu.

ˇ Ţine minte răul provocat de draci şi fii pururea atent la ispitele trupului căci trupul este un prieten nerecunoscător şi viclean: cu cât îi slujeşti mai mult cu atât îţi pricinuieşte mai multe greutăţi şi ispite.

ˇ Chiar celor ce par a fi duhovniceşti, li se întâmplă de multe ori din neatenţie sau din moleşeala minţii să li se furişeze aplecarea spre cele ce nu se cuvin.

ˇ Toate gândurile răutăţii care ne atacă şi ne tulbură nu sunt în puterea noastră; depinde de noi însă să aţâţăm patima, să o păstrăm sau să o alungăm. În putinţa noastră stă a nu ne lăsa biruiţi de unele dintre acestea.

ˇ Cel ce hrăneşte în sine obişnuinţa, este ca omul care hrăneşte focul, căci măsura puterii stă în materie. Cel ce hrăneşte obişnuinţa în patimi, hrăneşte focul care ucide duhul, acesta fiind libertate şi viaţă fără sfârşit în comunicare cu Dumnezeu. Acela se face robul repetiţiei nelibere a unor legi interioare care-l stăpânesc şi deci a morţii duhului care prin libertate este mereu nou şi deci are putere şi motiv să fie veşnic viu. Obişnuinţa de va cere o dată iar cererea ei va fi respinsă, a doua oară o vei găsi mai slabă. De-şi va împlini însă cererea ei a doua oară o vei afla mai puternică împotriva ta. În tot lucrul să rămână în tine această cunoştinţă căci e mai bun ajutorul ce-l ai păzindu-te decât oricare altul.

ˇ Să luăm seama la vrăjmaşii noştri ce ne luptă subţire prin gânduri căci ca într-un război văzut, fiecare din ei îşi are locul său în lupta împotriva noastră, rânduindu-i-se fiecăruia o lucrare deosebită  lucru care ne minunează. (Vrăjmaşul văzându-l pe fiecare mai înclinat spre ceva şi mai uşor de biruit de ceva, întinde curse prin acel lucru ţinând seama de obişnuinţa, vârsta, de felul lui şi de loc. El nu şopteşte gânduri necorespunzătoare, ci compatibile cu felul de a fi a omului şi uşor de îndeplinit.)

ˇ De nimic nu se bucură dracii mai mult ca de urâtul miros al curviei şi nici de altă patimă ca de această întinăciune a trupului.

ˇ Îngâmfarea este pricina căderii, dar unii pot să se folosească şi de aceste căderi luând din acestea pricini de umilinţă, precum cei nepricepuţi iau din acestea pricini de deznădejde. Când se înalţă cineva pe sine socoteşte că prin el este ceea este nu prin Dumnezeu. Deci nemaifiind deschis lui Dumnezeu, nu-I mai cere ajutorul Lui.

ˇ Unele patimi se nasc înăuntru sufletului trecând apoi în trup, altele urmează tocmai calea contrară; această a doua posibilitate o întâlnim în special la cei ce petrec în lume sau în comunităţi, pe când cea dintâi celor ce petrec în izolare ca unii ce nu au contact cu cele sensibile care să-i excite. Dar peste toate, în ceea ce priveşte ordinea desfăşurării patimilor eu zic: Căuta-ve-i la cei răi rânduială şi nu vei găsi!

ˇ Părinţii au stabilit cu ajutorul darului lor de deosebire:

a) Primul atac al păcatului în suflet care se numeşte momeala.

b) Însoţirea gândului cu momeala cea rea  însoţirea.

c) Consimţământ sau încuviinţarea.

d) Robirea.

e) Lupta.

f) Împătimirea sufletului.

Momeala este gândul simplu care pătrunde în minte.

Însoţirea este cugetarea sau convorbirea cu ceea ce s-a arătat în chip pătimaş în minte.

Consimţământul este înclinarea sufletului spre ceea ce i s-a arătat.

Robirea este târârea cu sila a inimii sau însoţirii stăruitoare a ei cu acea dorinţă pătimaşă, scoţându-ne astfel din starea firească.

Lupta este egalitatea de forţe între cel care este ispitit şi cel care ispiteşte conform căreia sufletul învinge sau este învins, după cum îi este voia.

Împătimirea este viciul care s-a cuibărit de multă vreme în suflet şi care prin deprindere l-a condus spre o astfel de obişnuinţă cu păcatul încât de bunăvoie şi de plăcere îi devine rob.

ˇ Ticălosul diavol obişnuieşte a se atinge de mădularele trupului spre a aduce tulburări.

ˇ Duhul hulei nu numai că huleşte pe Dumnezeu şi cele dumnezeieşti, ci seamănă întru noi oarecari gânduri foarte ruşinoase şi necuviincioase ca ori să părăsim rugăciunea, ori să cădem în deznădejde. Astfel, pe mulţi i-a întrerupt de la rugăciune şi pe mulţi i-a depărtat de la Sfintele Taine; trupurile unora le-a topit cu tristeţea, pe alţii i-a amăgit spre nevoinţă peste măsură nedându-le nici un răgaz. Îl face pe om să-şi piardă orice nădejde de mântuire şi să se socotească mai nenorocit şi mai vrednic de plâns decât păgânii, aducându-i până la ieşirea din minţi.

ˇ Cel ce este chinuit de duhul hulei şi voieşte să se izbăvească de el, să fie încredinţat că nu sufletul său este pricina unor astfel de gânduri ci diavolul. De aceea, dispreţuindu-l să nu luăm în seamă cele şoptite de el zicând: Mergi înapoia mea, satano! Domnului Dumnezeului meu mă voi închina şi Lui singur voi sluji! Asupra ta să se pogoare hula în veacul de acum şi în cel viitor. Amin.

ˇ Cel ce voieşte să lupte altfel cu demonul hulei este asemenea celui ce încearcă să ţină fulgerul în mâinile lui, căci cum ar putea respinge sau lovi pe cel care ne străbate inima dintr-o dată ca o furtună şi aruncă cuvântul lui cât ai clipi şi apoi dispare? Căci toţi cei ce ne războiesc stau şi luptă rămânând multă vreme dând astfel timp celui ce se luptă cu ei; acesta însă nu, ci îndată ce apare se şi depărtează; deîndată ce ne-a vorbit, a şi plecat.

ˇ Acest drac obişnuieşte să se sălăşluiască în mintea celor simpli şi mai nevinovaţi care sunt mai tulburaţi şi chinuiţi mai tare decât alţii. Dar aceasta se întâmplă nu din închipuirea de sine, ci din pizma dracilor.

ˇ Să încetăm a-l mai judeca şi osândi pe aproapele şi atunci nu ne vom mai teme de gândurile de hulă căci lucrul dintâi este pricina şi rădăcina celui de-al doilea.

ˇ Cel care dispreţuieşte şi nu-l bagă în seamă pe demonul hulei s-a izbăvit de patimă, însă cel care încearcă şi alte căi de a se lupta până la urmă va fi înfrânt căci cel ce voieşte să stăpânească duhurile cu cuvintele este asemenea celui care încuie vânturile.

ˇ Cel ce a luat biruinţă asupra acestei patimi a tăiat mândria.

ˇ Pe cât de uşor cad cei drepţi, pe atât de greu se pot schimba cei dimpotrivă. Uşor este să cobori  să urci niciodată! Dar înstrăinarea adevărată, supunerea umilă şi paza buzelor au putut face de multe ori lucruri mari şi au preschimbat în chip minunat boli de nevindecat.

ˇ Să luăm aminte ca nu cumva să împlinim puţinătatea hranei cu mulţimea somnului căci aceasta este un lucru al celor fără minte, ca şi cel dimpotrivă. Am văzut lucrători care, într-o oarecare împrejurare au făcut puţin pogorământ pântecelui, dar repede au chinuit bărbăteşte pe ticălos cu starea de toată noaptea în picioare şi l-au învăţat să se smerească după aceea de săturare cu bucurie.

ˇ Dacă Hristos fuge de Irod trupeşte, deşi putea toate, să învăţăm de aici cei încrezuţi şi cei porniţi să se arunce pe sine-şi în ispite. Să nu-ţi dai, zice, piciorul tău spre clătire şi nu va dormita îngerul ce te păzeşte.(Psalmi 100,4)

ˇ Din necunoaşterea (sau nerecunoaşterea) lui Dumnezeu se naşte în noi dragostea de noi înşine sau de trupul nostru. Din această dragoste se nasc cele trei păcate care sunt cele mai primejdioase dintre toate, adică: neînfrânarea, slava deşartă şi iubirea de arginţi. Aceste trei patimi intră în noi prin poarta necesităţii şi a trebuinţei ce o resimte trupul nostru de lucrurile care-l întreţin, îl hrănesc şi servesc ele înseşi drept poartă şi intrare tuturor celorlalte păcate care ies dintr-însele ca şi dintr-un izvor al lor. Ucigând deci în noi această nenorocită rădăcină a dragostei de sine, vom ucide prin ea toate nenorocirile celelalte care provin dintr-însa.

ˇ Asupra celui ce se linişteşte am văzut dimineaţa tăbărând asupra lui din plin dracii slavei deşarte şi ai poftei, la amiază pe cei ai lenei, ai întristării şi ai mâniei, iar seara pe cei iubitori de murdărie şi pe tiranii pântecelui.

ˇ Dacă te bucuri de vizitele la chilie să fii încredinţat că petreci în trândăvie şi nu te îndeletniceşti nicidecum cu Dumnezeu. Pildă de rugăciune să-ţi fie ţie văduva cea nedreptăţită de potrivnicul ei.

ˇ Nu spune nimic la urechile celui fără de minte, ca nu cumva să ia în râs cuvintele tale, căci este vătămătoare petrecerea cu cei deşerţi. Precum cei ce umblă în aerul viciat se îmbolnăvesc, aşa şi cei ce petrec cu oamenii nepăsători se molipsesc de răutatea lor căci convorbirile rele strică moravurile bune. (Înţelepciunea lui Solomon 2,6)

ˇ Nepătimire a dovedit cel ce a spus: Am dobândit mintea Domnului (1Cor. 6,1). Nepătimire a dovedit egipteanul care a zis că nu are frică de domnul. nepătimire a dobândit cel ce s-a rugat să se întoarcă la el patimile (avva Ioan Colov).

ˇ Nepătimire are în sine sufletul care nu se împătimeşte de lucruri şi care rămâne netulburat chiar şi de amintirea lor.

ˇ Hotarul oricărei patimi este să nu aibă hotar, ca şi fericirea veşnică. Patima are şi ea o sete de infinitate în direcţia nimicului la al cărui capăt nu se poate ajunge niciodată, odată ce existenţa este creată de Dumnezeu. Aceasta poate fi în parte o explicare a veşniciei iadului. Este o sete spre o existenţă aparentă dar în realitate tot mai inconsistentă. La hotarul ei nu se poate ajunge niciodată pentru că făptura este ţinută în existenţă de Dumnezeu şi ea trebuie să se mişte la nesfârşit fie în Dumnezeu, Cel real infinit, ca să cuprindă tot mai mult din el, fie împotriva Lui, mişcare care este şi ea nesfârşită pentru că El fiind infinit, niciodată făptura nu ajunge să nege tot ce este El. Toate patimile îşi hrănesc setea de infinit din închipuirea că ceea ce le satisface ar fi ceva consistent, durabil, ceea ce nu este aşa câtuşi de puţin. Ele se mişcă în fond spre tot mai mult nimic, spre subţierea tot mai mare a existenţei care-şi păstrează mereu aparenţa de mai multă existenţă. Dar parcă cel mai mult se hrăneşte din slava deşartă  ea făcându-l pe cel stăpânit de ea să-şi închipuie că-l văd şi că-l laudă şi cei ce nu-s de faţă şi de aceea dă chip făţarnic chipuri atrăgătoare vrednice de laudă faptelor sale nevrednice de laudă. Dă faţă impunătoarelor ruine sau ruinei propriei fiinţe şi-şi închipuie prezenţe care nu sunt, crezând în sinceritatea celor ce-l laudă, oricâte semne vădite de nesinceritate ar da aceia. Chinul acestora este că înaintând tot mai mult spre o subţiere a existenţei, în acelaşi timp sunt stăpâniţi de nesiguranţa acestei aparente consistenţe, de aceea ajung de multe ori la sinucidere. Dar cu cât îşi înfrânează cineva mai mult mişcările trupului său spre cele rele, cu atât sunt copleşite acestea mai mult de energiile Duhului Sfânt, care sunt infinite. Cu cât moare cineva mai mult sieşi, cu atât se umple mai mult de iubirea lui Dumnezeu care este infinită, fiind a Subiectului infinit.

ˇ Dacă dovada împătimirii totale stă în a se supune cineva repede tuturor gândurilor şi pornirilor semănate de draci, eu am învăţat că semnul sfintei nepătimirii stă în a putea zice cu adevărat: Abătându-se cel rău de la mine, n-am cunoscut. (Psalmi 100,5), nici cum a venit, nici pentru ce, nici când a plecat, ci sunt întreg nesimţitor faţă de acestea fiind în întregime unit cu Dumnezeu, acum şi pururea şi în viitor.

ˇ Doctorul este dator să se dezbrace cu desăvârşire de patimi ca să se poată preface la vreme potrivită, că le are pe unele, mai ales mânia. Căci de nu le-a lepădat cu totul, nu le va putea îmbrăca iarăşi în chip nepătimitor.

ˇ Nu este învăţător vrednic de laudă cel ce-i face înţelepţi pe copiii învăţaţi, ci pe cei nepricepuţi şi îndărătnici, ducându-i la desăvârşire. Iscusinţa vizitiilor se arată şi este apreciată când ţin în frâu cai sălbatici şi-i îmblânzeşte pe aceştia.

Râsul

ˇ Începutul pieirii monahului este râsul şi lipsa fricii. Când te vezi stăpânit de râs, cunoaşte-te în adâncul relelor şi în adâncul iadului. Râsul scoate afară fericirea lui Hristos, el nu zideşte ci topeşte toate virtuţile. Râsul întristează Duhul, corupe trupul, vatămă sufletul, întunecă înţelegerea, scufundă în noroi conştiinţa, înăspreşte şi împietreşte inima, face rugăciunea neprimită. (Râsul este semn de superficialitate, semnul lipsei de reflexie, de neobservare a insuficienţelor proprii, a neîmplinirii datoriilor faţă de Dumnezeu şi de alţii.) Monahul pricinuitor de râs (glumeţ) este urât în faţa lui Dumnezeu, privit cu scârbă de îngeri, gol de toată virtutea, îmbrăcat în ruşine, unealtă a diavolului şi vatră a morţii. Râsul este duşmanul înfrânării şi prietenul demonilor, desfrânării, ruşine, osândă a celui câştigat de el. (Râsul nu vede realitatea profundă şi grija de-a rămâne în unirea cu ea, de a înainta spre ea şi în ea.) Râsul risipeşte sufletul şi aduce căderea grabnică a trupului, dispreţuieşte pacea şi se bucură de lupte între oameni. Glumeţul caută moartea şi doreşte pierzarea; el îşi pregăteşte chinurile veşnice şi grabnică pieire. (viaţa redusă la cele ale lumii şi la cele plăcute ei, se simte bine în monotonia lumii, echivalentă cu moartea spirituală; el acoperă această monotonie, dar cât timp va putea-o face?) Râsul este tulburarea Bisericii, pricinuitor al ruşinii, aduce defăimarea şi dispreţul, este creatorul minciunii şi batjocorirea adevărului. (Râsul nu ia în serios nici o valoare; priveşte cu îngăduinţă toate relele, orice dezordine sau luptă între oameni  este deci o armă a diavolului.) Râsul nu recunoaşte ceea ce s-a împlinit cu adevărat, ci născoceşte minciuna. Râsul goleşte sufletul de orice conţinut, de orice gândire, de orice relaţie serioasă cu alţii. Râsul opreşte simţurile de a lua contact cu realitatea. Râsul este păcatul neîncetat şi un cui în suflet, sabia diavolului şi o seceră pustiitoare. Râsul este necunoaşterea Scripturilor, mânie neîntârziată, strâmbarea cuvintelor adevărate, alegerea a ceea ce este nedrept. Râsul este mişcarea între cele rele schimbătoare şi cugetarea vicleană; râsul este foc nestins şi pedeapsă pierzătoare, cursă multiplă şi lipsa vieţii. (Este lipsa unei vieţi adevărate. El nu se adânceşte în bogăţia vieţii, nu simte trebuinţa să o pătrundă, să o cunoască.) râsul este vieţuire amăgitoare, năvala desfrâului, hambar de înduri rele şi magazie de înţelesuri urâte. Râsul este lipsit de gândul morţii şi de cugetarea la chinurile veşnice. (Dacă mila noastră este trezită nu de cel ce râde, ci de cel trist, cu atât mai mult trezeşte cel trist şi temător mila lui Dumnezeu. Cel ce râde trezeşte compătimirea lui Dumnezeu, dar nu mila care-l poate mântui, ci doar compătimirea unită cu constatarea că cel ce râde se pierde.)

Trândăvia  osteneala

ˇ Toţi cei care intră în această frumoasă luptă dură, cu multe piedici şi totuşi uşoară, să ştie că trebuie să se arunce oarecum în focul ispitelor şi al luptelor cu ei înşişi dacă voiesc să primească într-înşii focul nematerialnic. Să se cerceteze fiecare pe sine şi apoi să mănânce din această pâine cu ierburi amare şi să bea din paharul acesta cu lacrimi ca sfârşitul acestei lupte să nu-i fie propria condamnare.

ˇ Vrednic de dispreţ şi primejdios lucru cu adevărat este ca un călugăr să intre de la început moleşit şi descurajat în arenă prevestind tuturor junghierea sa. Fără îndoială deci ne va fi de folos a începe cu tărie, chiar dacă pe urmă slăbim, căci sufletul care a fost odată puternic, dar acum a slăbit este îmboldit ca şi cu o lance de amintirea vigorii anterioare. Mulţi au fost aceia care s-au încurajat cu acest gând, deci când sufletul deznădăjduieşte pierzându-şi fericitul şi vrednicul de iubire zel, să cerceteze cu atenţie din ce pricină l-a pierdut şi împotriva ei luptând să-şi recâştige degrabă vechea sârguinţă şi râvnă, căci nu va fi cu putinţă să se întoarcă prin altă poartă decât prin cea care a ieşit.

ˇ Nimeni să nu se socotească pe sine nevrednic votului monahicesc invocând ca motiv greutatea şi mulţimea păcatelor sale, nici să nu-şi închipuie că se smereşte dacă nevrînd să se lipsească de dulcea împătimire îşi dă ca pricini pentru stăruirea în păcate însăşi păcatele sale; căci unde este multă putreziciune, acolo este trebuinţă şi de o mare intervenţie chirurgicală spre a fi îndepărtată necurăţenia. Iar cei sănătoşi n-au nevoie să vină la spital.

ˇ Dăruieşte lui Hristos cu sârguinţă nevoinţele tale şi te vei bucura la bătrâneţe de bogăţia liberării de patimi. Cele adunate în tinereţe hrănesc şi-i mângâie la bătrâneţe pe cei slăbiţi.

ˇ Să ne străduim, tinerilor cu zel să alergăm cu bună pază căci nu cunoaştem timpul morţii. Avem duşmani din cei mai răi, este adevărat, din cei mai periculoşi, înşelători şi mârşavi, puternici şa neadormiţi, materiali şi nevăzuţi, care doresc să aprindă templul lui Dumnezeu prin văpaia în care ei înşişi se pârjolesc. Nici un tânăr să nu plece urechea la vrăjmaşii lui diavolii care-i spun: Să nu-ţi chinui trupul dacă vrei să nu cazi în boală şi slăbiciune, căci cu greu se va mai afla cineva (mai ales în neamul acesta de acum) care să-şi supună trupul morţii. Scopul urmărit de diavol este acela de a ne arunca în moleşeală şi trândăvie chiar în momentul intrării noastre în luptă, ca apoi şi sfârşitul să corespundă începutului.

ˇ Ceea ce li se pare multora greutatea luptei, altora nu li se pare deloc aşa, ceea ce înseamnă că numai în aparenţă e greutate, dar de fapt este ceva uşor. Totuşi Dumnezeu a ascuns greutatea celor din lume pentru că dacă ar fi ştiut ei, nu s-ar mai fi lepădat nimeni şi ar fi primit viaţa monahală. Pentru că după Apostol: omul trupesc nu primeşte cele ale Duhului căci nebunie sunt lui. (I Cor. 2,15). Iar a voi cele ale lui Dumnezeu e propriu celui duhovnicesc. Cei ce petrec potrivit lumii ar putea să lepede însuşirile proprii ruşinii dacă nu i-ar chema Dumnezeu prin meşteşugul Lui? Căci trup şi sânge nu pot moşteni împărăţia lui Dumnezeu  (I Cor. 15,50). Mulţi văzând greutatea stadionului zic: Dacă Hristos numeşte jugul bun şi uşor, de ce sunt supuşi unei sile cei ce-l iau? Aceştia însă nu ştiu că celor ce privesc şi caută spre nădejdea celor viitoare, fericite şi veşnice, li s-a spus că acestea sunt bune şi uşoare; dar celor ce se târăsc pe jos şi se agaţă cu putere de lucrurile deşarte ale lumii acesteia, le sunt aspre şi greu de străbătut. Cel ce se dezlipeşte cu anevoie de cele de jos trebuie să se silească pentru urcuş. Aşa şi tânărul din Evanghelie declarând că le-a făcut pe toate, a greşit tocmai faţă de lucrul cel mai desăvârşit, dar cel ce s-a scuturat brusc de toate, zboară cu multă uşurinţă prin văzduhul acesta.

ˇ Binele bărbatului este când ia jugul din tinereţea lui.

ˇ Calea lată şi largă e cea a iubirii de sine şi a căutării plăcerii proprii, căci iubirea de sine nu e strâmtorată de luarea în considerare a altuia. Iar necazurile şi primejdiile omoară dulcea împătimire pe când odihna o hrăneşte şi o creşte. Ei se strâmtorează pe ei înşişi pentru alţii şi în primul rând pentru Dumnezeu, din iubirea faţă de El şi de ei, dobândind în schimb iubirea lor.

ˇ Leneşii caută totdeauna ce este mai uşor; de fapt trecerea de la poruncile ascultării la rugăciune sau invers, când una din ele li se pare mai uşoară, e numai un pretext pentru a scăpa de una, dar a nu o face şi pe cealaltă. Cine are râvnă adevărată le împlineşte pe amândouă.

ˇ Bărbatul supus prin practicarea ascultării nu va cunoaşte trândăvia căci prin cele ale simţurilor înfăptuieşte cele ale gândirii, adică prin cele sensibile îşi chiverniseşte realităţile spirituale. Viaţa de obşte este potrivnică lâncezelii, însă bărbatului trăitor în pustie îi este veşnică însoţitoare nepărăsindu-l până în pragul morţii. Văzând chilia pustnicului îşi zâmbeşte şi apropiindu-se d el se fixează acolo.

ˇ Doctorul îi cercetează pe bolnavi dimineaţa, iar trândăvia, pe cei ce se nevoiesc la amiază.

ˇ Stând la rugăciune, din pricina trândăviei ne aducem aminte de lucruri necesare şi urgente şi astfel se foloseşte de toată ingeniozitatea spre a ne trage de la rugăciune cu căpăstru unui pretext binecuvântat.

ˇ Dracul trândăviei sufleteşti aduce pe la amiază o tremurare de trei ceasuri împreună cu dureri de cap, fierbinţeală ameţeli şi crampe la stomac. Pe la ceasul al nouălea (15), acestea se domolesc. Punându-se masa, ne face să sărim din aşternut; sosind vremea rugăciunii, iarăşi ne îngreunează trupul. Stând noi la rugăciune ne cufundă în somn şi ne împiedică prin căscat să pronunţăm stihurile în întregime.

ˇ Fiecare din celelalte patimi este nimicită de o virtute, dar trândăvia sufletească este moartea tuturor virtuţilor.

ˇ Silitorii se vădesc pe sine în lupta cu trândăvia căci nimic nu încununează mai cu prisosinţă monahul ca biruinţa trândăviei.

ˇ Ia seama şi o vei vedea războindu-te când stai în picioare îndemnându-te să te aşezi pe scaun, să rezemi peretele chiliei şi să te mişti de pe un picior pe altul.

ˇ Cel ce-şi plânge din toată inima păcatele nu cunoaşte trândăvia.

ˇ Stăruie în locul în care te afli, împotrivindu-te moleşelii care nu prin strămutare vei domoli patimile, ci prin luare aminte a minţii. Avem nevoie de răbdare ca făcând voia lui Dumnezeu să dobândim făgăduinţele. Cel ce e purtat din loc în loc de trândăvie s-a depărtat de adevăratul său scop ca şi bolnavul de sănătate. Deci nu în fugă se face cunoscută virtutea, ci în răbdare, iar răbdarea noastră se întăreşte prin îndeletnicirea minţii cu contemplarea şi cu cugetarea la cele ce ne aşteaptă. Prin acestea, îngrăşându-se, mintea primeşte putere precum trupul din mâncările simţite.

ˇ Când ţi se îngreuiază ochii, apucă-te de lucrul mâinilor, dar dacă nu-ţi vine somnul, nu părăsi rugăciunea căci nu poţi să slujeşti în acelaşi timp şi lui Dumnezeu şi lucrului de mână.

ˇ Somnul este din fire, din pricina mâncării sau poate dintr-o postire exagerată din care trupul slăbind, caută să se întărească prin somn. Precum multa băutură vine din obişnuinţă, aşa şi somnul mult, de aceea să luptăm împotriva lui mai ales la începutul lepădării, căci cu anevoie se tămăduieşte o obişnuinţă.

ˇ Stând la rugăciune în biserică demonii ne cufundă în somn, alţii ne lovesc în stomac pe neaşteptate cu dureri greu de îndurat; alţii ne îndeamnă să vorbim în timpul slujbei, ne atrag mintea spre gânduri spurcate, ne fac să ne rezemăm ca şi cum am fi obosiţi. Uneori ne fac să căscăm des, unii să râdem mult în vremea rugăciunii pentru a ne depărta cât mai mult de Dumnezeu, alţii din lenevie ne silesc să ne grăbim când rostim rugăciunile sau invers, din iubirea de plăcere ne îndeamnă să tărăgănăm cântarea psalmilor, alteori ne fac să deschidem cu greu gura pentru a rosti stihurile. Cel care însă, rugându-se, cugetă că se află înaintea lui Dumnezeu, va sta ca un stâlp fără a putea fi batjocorit câtuşi de puţin de vreunul din demoni mai înainte amintiţi. Cuptorul probează aurul, iar starea la rugăciune  sârguinţa şi dragostea de Dumnezeu a călugărilor.

ˇ Ochiul veghetor curăţă mintea, iar somnul mult împietreşte sufletul. Monahul care priveghează este duşmanul curviei, iar somnorosul  soţul acesteia. (Ni s-a poruncit să priveghem în rugăciuni şi citit căci monahul care priveghează îşi subţiază înţelegerea spre contemplarea celor înalte, însă somnul întunecă mintea şi o face greoaie. Dar ia seama să nu te predai în timpul privegherilor vorbei deşarte sau gândurilor murdare, căci mai bine îţi este să dormi decât să priveghezi ocupându-te cu lucruri deşarte.)

ˇ Privegherea este potolirea aprinderii trupeşti, izbăvire de visuri întinate, ochi umezit, inimă înmuiată, strajă în faţa gândurilor rele, cuptor de mistuire a mâncărilor, îmblânzirea patimilor, pedepsirea limbii, alungarea nălucirilor.

ˇ Prin priveghere se slăbesc pornirile poftelor pricinuite de surplusul de vigoare a trupului şi de neatenţia minţii. Mintea câştigă timp mai mult pentru cercetarea de sine, pentru adâncirea în înţelesurile existenţei care apar în timpul privegherii neîmpiedicate de cele de afară. Aceasta ajută la alegerea faptei bune în clipele următoare. Privegherea adânceşte nu numai semnificaţiile gândurilor prezente, ci şi a faptelor trecute şi vede prezentul în lumina întregului trecut şi a viitorului.

ˇ Monahul priveghetor este un pescar al gândurilor care în liniştea nopţii poate să le observe cu uşurinţă şi să le stăpânească.

ˇ Somnul mult este pricinuitorul uitării, iar privegherea curăţeşte mintea. Somnul mult este pentru cel leneş un tovarăş viclean căci îi răpeşte jumătate din viaţă, dacă nu şi mai mult.

ˇ Călugărul nepriceput priveghează în convorbiri, dar când se pune la rugăciune i se împăienjenesc ochii. Călugărul leneş e destoinic în vorbărie dar voind să se apuce de citit nu mai poate vedea de somn.

ˇ Este cu neputinţă să se cugete în somn în continuare cuvintele psalmilor, dar se întâmplă des să ni le pună pe acestea în minte dracii ca să ne înalţe spre mândrie.

ˇ Nimeni să nu aducă drept scuză neputinţa sa pentru neîmplinirea poruncilor evanghelice, căci sunt suflete care au făcut şi ceea ce este mai presus de poruncă. Să te încredinţeze de aceasta cel ce l-a iubit pe aproapele mai mult decât pe sine şi şi-a pus sufletul pentru el, măcar că nu luase poruncă de la Dumnezeu pentru aceasta.

ˇ Sufletul trândav îi ridică împotriva lui pe draci, dar înmulţindu-se războaiele se înmulţesc şi cununile. Cel scăpat nerănit nu se încununează numaidecât, dar cel care nu se oboseşte de pe urma căderilor ce i se întâmplă va fi slăvit de îngeri ca un luptător.

ˇ Făcând Cineva trei nopţi în pământ, a înviat pentru totdeauna, iar cel ce a biruit trei ceasuri, nu mai moare. (Hristos, Dumnezeul nostru, petrecând în pământ trei zile şi trei nopţi, a înviat, iar cei ce-i urmează, de vor birui păcatul timp de trei ceasuri nu vor muri. În general cel ce stă trei ceasuri nebiruit de o ispită s-a întărit în aşa fel că nu mai poate fi răpus de alte ispite.)

ˇ Este greu să ne scuturăm de somnul amiezii mai ales în ceasurile de vară; poate atunci şi numai atunci nu e de lepădat lucrul mâinilor.

ˇ Am cunoscut pe dracul trândăviei pregătind calea şi mergând înaintea celui a curviei, ca moleşind cu tărie trupul şi scufundându-l în somn, să pricinuiască în cei ce se liniştesc întinăciuni prin visele spurcate. De i te vei împotrivi cu tărie, se va război negreşit cu putere ca să te facă să încetezi nevoinţele, ca nefolosindu-ţi la nimic. Dar nimic nu dovedeşte mai mult înfrângerea dracilor ca războiul înverşunat al lor împotriva noastră.

Suferinţă  răbdare

ˇ Marea trebuie să fie agitată şi tulburată ca să poată arunca la mal pământul, iarba şi toate mortăciunile pe care râurile le-a vărsat într-însa. Să ne uităm mai bine şi vom constata că, după ce a fost frământată de o astfel de furtună, marea devine foarte liniştită.

ˇ Cel ce primeşte necazurile din timpul de faţă în aşteptarea bunătăţilor de mai târziu, a aflat cunoştinţa adevărului şi se va izbăvi uşor de mânie şi de întristare. Îşi cunoaşte mult mai bine complexitatea firii cel ce suportă necazurile decât cel pentru care decurge lin, fără nici un fel de probleme şi care în felul acesta rămâne la suprafaţa fiinţei lui nepusă la încercare prin grele necazuri.

ˇ Nu numai cei ce mor de sabie şi pe cei ce l-au mărturisit pe Domnul îi încununează Dumnezeu, ci şi pe cei ce şi-au dovedit iubirea întru nevoinţă căci precum aceia au răbdat împunsăturile pentru domnul, aşa şi aceştia au răbdat asuprelile şi nevoinţa pentru Domnul.

ˇ Cel ce ia de bunăvoie stare smereniei şi ostenelile cele grele, fiind astfel într-un fel pregătit dinainte, nu va mai suferi atât de mult la venirea asupra lui a ocărilor şi greutăţilor inevitabile vieţii. Acestea nu-l vor întrista, ba chiar nici nu le va mai simţi, ci dimpotrivă se va bucura de ele pentru că le vede în lumina dumnezeiască rostul lor binefăcător.

ˇ Mai bine este să fim ispitiţi de oameni decât de draci, dar cel ce place Domnului îi biruieşte şi pe unii şi pe alţii. Dracii luptă descoperiţi împotriva pustnicilor, iar împotriva celor ce petrec în chinovii sau săvârşesc virtutea însoţiţi cu alţii, îi înarmează pe cei mai fără de grijă dintre fraţi. Dar războiul al doilea e de departe mai uşor decât cel dintâi pentru că nu există oameni atât de amarnici cum sunt dracii. Oamenii cât de răi ar fi mai au şi o parte infimă de milă, mai pot fi înduplecaţi, au slăbiciunile lor: somn, foame care întrerup chinul pornit asupră-ţi, pe când dracii nu. În orice caz, poţi lupta cu oamenii ce te ispitesc sau te tulbură cel puţin tot atât de tare ca ei, poţi afla o portiţă de scăpare în ispitirea lor şi deci îi poţi înfrânge mai uşor.

ˇ Cel ce se roagă pentru oamenii care-l nedreptăţesc se împotriveşte cu succes dracilor, dar cel ce se împotriveşte celor dintâi, e biruit de cei din urmă. Lupta oamenilor împotriva noastră nu este despărţită de cea împotriva dracilor, dar prin oameni lupta dracilor este mai slabă căci oamenii se mai înmoaie de rugăciunea noastră pentru ei, de vorba bună şi de ajutorul ce le dăm.

ˇ Avva Zosima a zis că cel ce doreşte să umble pe calea cea adevărată şi dreaptă, când se tulbură se loveşte pe sine zicând: De ce te mânii suflete al meu? De ce te tulburi ca cei ce fac spume? Chiar din aceasta arăţi că eşti bolnav căci de n-ai fi bolnav nu ai suferi. De ce încetând să te ocărăşti pe tine îl învinovăţeşti pe fratele tău că ţi-a arătat boala cu fapta şi cu adevărul. Ia aminte la porunca lui Dumnezeu: Când era ocărât, nu ocăra, când pătimea, nu ameninţa (I Petru 2,23) ci suferea totul. Şi zicea că de va trăi cineva anii lui Matusalem şi nu va umbla pe calea cea dreaptă pe care au umblat toţi sfinţii, adică cea a necinstirii lor de către oameni, a iubirii şi a răbdării bărbăteşti, nu va înainta câtuşi de puţin ci îşi va cheltui anii în deşert. Cel ce rabdă va sta de-a dreapta Celui răstignit şi după răstignire, înviat, pentru că s-a lăsat şi el răstignit de ocări şi şi-a predat grija de sine dascălului său, ca Hristos, tatălui. Omorând cu totul voia sa egoistă, a înviat în dragostea lui Hristos.

ˇ Mustrarea te face atent la tine însuţi, te face să-ţi dai seama că e ceva rău în tine sau care face altuia impresia că nu eşti cum trebuie în vreo privinţă oarecare. Drept urmare, te sileşte să te vindeci şi în acea privinţă şi deci să-ţi câştigi mântuirea. E o cruce care te desăvârşeşte, însăşi primirea mustrării pricinuindu-i cuiva pocăinţa de greşale îi aduce iertarea lor.

ˇ Precum pe ostaşul care a primit răni grele în vremea războiului, împăratul nu porunceşte să-l scoată din oaste, ci mai degrab să-l înainteze în gard, aşa îl încununează Împăratul ceresc pe călugărul care a suportat de la draci primejdii multe.

ˇ Dacă hotarul trândăviei este a nu avea răbdare în nici o odihnă, al răbdării este a se socoti cineva în orice necaz ca fiind în odihnă. Leneşul niciodată nu socoteşte că se odihneşte cât îi place  este şi aici o sete infinită a lâncezelii; dimpotrivă, răbdarea nu se socoteşte sleită de nici o greutate.

ˇ Există o boală pentru curăţirea de păcate şi este o alta pentru smerirea cugetului. Bunul şi Preabunul nostru Domn şi Stăpân, când vede pe unii mai trândavi în nevoinţă, smereşte trupul lor prin boală ca printr-o nevoinţă mai nedureroasă. Dar uneori ea vine şi pentru a ne curăţi sufletul de gândurile rele sau de patimi. Toate cele ce ni se întâmplă, văzute sau nevăzute se pot primi şi bine şi cu patimă şi cu o simţire de mijloc. Am văzut trei fraţi supuşi greutăţilor: unul se revolta, altul rămase neîntristat iar al treilea a cules din aceasta rod mult primind totul cu mulţumire.

ˇ Pe măsura smeritei cugetări, ţi se dă ţie şi răbdarea în greutăţile întâmpinate şi după răbdarea ta ţi se uşurează povara necazului tău şi agoniseşti mângâieri. Smerenia este ea însăşi izvor al răbdării căci nu socoteşti că ai dreptul la mângâieri, iar răbdarea stând tare, întăreşte firea ta încât nu mai simţi greutatea necazului. Din răbdare curge în tine o forţă căci voinţa ascunde în ea rezerve de forţă pe care nu obişnuim să le punem în lucrare. Mai bine zis aceste rezerve de forţă sunt firea noastră şi ea le pune în lucrare prin voinţa care e o calitate generală a ei pe care nu o pune de obicei în mod deplin în lucrare. Rezervele de putere ale firii noastre sunt de fapt nesfârşite când ea stă în legătură cu Dumnezeu. Mai uşor biruim greutăţile prin răbdare decât prin lupta de a nu le primi, de a le ocoli cu orice preţ, fapt în care se manifestă o frică, o slăbiciune care ne face de fapt slabi. Cele dinafară ne pot zdrobi mai uşor firea dacă nu o întărim din rezervele ei lăuntrice care stau în legătură cu rezervele de putere nesfârşită ale lui Dumnezeu Care a creat şi susţine firea noastră ca adevăratul ei fundament şi izvor. Toate primejdiile şi necazurile care nu sunt întâmpinate cu răbdare aduc un chin îndoit căci răbdarea omului e pe măsura primejdiilor ce-i vin. Atât se încordează omul cât e de mare greutatea căreia trebuie să-i facă faţă, iar slăbirea curajului este maica chinului, pe când răbdarea e maica mângâierii şi putere de a se naşte din necazurile sale, fără harul dumnezeiesc care vine prin căutarea cea cu dinadinsul a rugăciunii ei şi vărsarea lacrimilor.

ˇ Bărbatul răbdător a murit înainte de mormânt făcându-şi mormânt chilia sa. Răbdarea se naşte din nădejde şi plâns, căci cel lipsit de acestea două e robul trândăviei.

Vorba deşartă  tăcerea

ˇ Să ne arătăm tăcuţi şi fără ştiinţă în faţa celorlalţi căci abia atunci dovedim şi dobândim cea mai multă cunoştinţă căci mintea nerisipindu-se în vorbe multe, distinge cu mai multă claritate tot ce observă şi află.

ˇ Tăcerea fără rost este pricinuită ori din mândrie, ori din lenea minţii şi aceasta-i semnul tâmpeniei, pe când tăcerea cu rost este semnul unei lucrări intense a minţii prin care surprinde tainele cele mai adânci ale existenţei. În această tăcere mintea omenească se întâlneşte cu lucrarea intensă a Sfântului Duh Care îi comunică taine mai presus de cuvânt. O astfel de tăcere este semnul unei intense a persoanei , deci şi a lui Dumnezeu care îi atrage mintea în tainele Sale. Numai persoana poate tăcea în felul acesta intens de gândire.

ˇ Alungă departe de tine duhul mult vorbitor căci în el sunt ascunse toate patimile cele rele: minciuna, îndrăzneala, gluma uşuratică, râsul, calomnia, răutatea, vorba prostească şi pe scurt vorbind, ceea ce s-a spus: Din multa vorbire nu va lipsi păcatul. (Pilde 10,19) Bărbatul tăcut este scaunul simţirii iar Domnul a spus că vom da socoteală pentru orice cuvânt deşert. (Teodor al Edesei)

ˇ Limbuţia este tronul slavei deşarte prin care omul se arată pe sine şi caută să se facă cunoscut. Limbuţia este semnul după care-i recunoşti pe ignoranţi, uşa clevetirii, călăuza glumelor şi a prosteştii veselii, slujitoarea minciunii, destrămarea umilinţei, născătoarea trândăviei, înainte-mergătoarea somnului, împrăştierea minţii, nimicitoarea pazei sufletului, răcirea fierbinţelii inimii, întunecarea rugăciunii.

ˇ Tăcerea întru cunoştinţă este maica rugăciunii, izbăvire din robia cugetelor, păzitoarea râvnei după Dumnezeu, cercetătoarea gândurilor, strajă împotriva duşmanilor, închisoare unde intră sufletul şi-şi plânge păcatele, lucrătoare a pomenirii morţii, zugrav iscusit al chinurilor veşnice, iscoditoare a judecăţii lui Dumnezeu, sprijin puternic al întristării (pocăinţei), vrăjmaşa îndrăznelii, tovarăşa liniştii, potrivnica iubirii de a învăţa pe alţii, adaus de cunoştinţă, prilejuitoarea vederilor dumnezeieşti, progres nearătat al virtuţii, suire tăinuită către Dumnezeu.

ˇ Cel ce nu-şi cunoaşte greşelile îşi înfrânează limba, iar vorbăreţul nu s-a cunoscut încă pe sine cum trebuie. Tăcerea lui Iisus l-a impresiofat pe Pilat, liniştea omului duhovnicesc mistuie slava deşartă.

ˇ Un singur cuvânt rostit a Petru şi din pricina aceasta a plâns cu amar, căci a uitat a s-a spus: Zis-am: păzi-voi căile mele ca să nu greşesc cu limba mea. (Psalmi 38,1) şi de ceea ce-a spus altul: Mai bine să cazi de la înălţime pe pământ, decât din pricina limbii. I

ˇ Tăcerea creează o stare de linişte a minţii care poate în felul acesta să se ocupe cu pătrunderea într-o lume necunoscută încă şi pe care caută să o înţeleagă. Când se scufundă în Dumnezeu şi în cunoaşterea smereniei sale în faţa lui Dumnezeu, ea dă naştere rugăciunii.

ˇ Tăcerea întru cunoştinţă nu numai că ne păzeşte de vrăjmaşi, dar nici nu-i lasă să se apropie.

ˇ Cine s-a cunoscut pe sine cum trebuie, ştie că e indefinit şi nu se poate descrie. Îşi dă seama că de negrăitul omenesc, pe lângă aceasta, cunoscându-se pe sine a ajuns la smerenie, adică la cunoştinţa micimii şi nepriceperii sale şi nu vrea să mai spună nimic căci orice cuvânt vrea să înveţe pe altul ceva. Dacă numai în tăcere se cunoaşte pe sine ca negrăit, numai în tăcere se poate apropia cineva de Dumnezeu, infinit mai negrăit. Tăcerea în care s-a apropiat cineva de Dumnezeu e pe de altă parte o convorbire cu Dumnezeu mai presus de orice vorbire. El îl cunoaşte pe Dumnezeu ca subiect care-i cere ceva, şi-I răspunde prin smerenia sa. De-ţi vei păzi limba ta, frate, ţi se va da ţie de la Dumnezeu harul străpungerii inimii ca să priveşti sufletul tău şi prin aceasta vei intra în bucuria Duhului. Însă de vei fi biruit de limbă, crede-mă că niciodată nu vei ieşi din întuneric.

ˇ Limbuţia se naşte sau din prea mare libertate în vorbire şi din obişnuinţa cea rea  deoarece limba fiind un organ firesc al trupului, aşa precum s-a deprins şi precum îi cere obiceiul, aşa şi grăieşte  sau mai ales din slavă deşartă la cei ce se nevoiesc şi mai ales la ei şi deseori din lăcomia pântecelui. Pentru aceea nu rareori mulţi dintre cei care-şi înfrânează stomacul cu oarecare sforţare opresc şi multa grăire a limbii.

ˇ Cel ce se sârguieşte în cugetarea la moarte îşi opreşte limba, iar cel ce a agonisit plânsul inimii se fereşte de vorbărie ca de foc.

ˇ Iubitorul de singurătate şi linişte şi-a ferecat gura; cel căruia îi place să se arate în lume însă, este alungat din chilie de către însăşi patima sa.

ˇ Cel ce a simţit focul dumnezeiesc fuge de însoţirea cu oamenii cum fuge albina de fum, căci precum fumul necăjeşte albina, tot aşa acestuia îi este neplăcută şi respingătoare întâlnirea cu oamenii.

ˇ Foarte greu se poate opri puhoiul unei ape dezlănţuite, dar şi mai greu este a opri potopul de cuvinte dacă nu este înfrânat cu putere. A fost treapta a unsprezecea  cel ce a biruit-o a tăiat rădăcina unei mulţimi de patimi!

ˇ După cum lovind piatra cu un fier aceasta scapără scântei, tot astfel minciuna se naşte din vorba multă, gluma prostească şi prea multă veselie.

ˇ Minciuna este nimicirea dragostei, iar jurământul mincinos  tăgăduirea lui Dumnezeu. Nimeni , dacă este sănătos la minte, nu-şi va închipui că minciuna este un păcat de mică importanţă, căci Duhul Sfânt a rostit un verdict înfricoşător: Pierde-i-vei pe toţi cei ce grăiesc minciuna! (Psalmi 5,6). Cu cât mai mult vor pătimi atunci cei ce nu ezită să întărească minciuna cu jurăminte?

ˇ I-am văzut pe unii care, lăudându-se întru minciuna lor şi producând râsul prin glume uşuratice şi de prost gust, vorbe găunoase şi povestiri neruşinate, că au nimicit şi au alungat plânsul celor ce-i ascultau lăsându-i într-o stare jalnică.

ˇ De multe ori maica minciunii este făţărnicia căci unii spun că făţărnicia nu este altceva decât plănuirea şi născocirea minciunilor având împletit jurământul. Cel ce pururea se teme de Domnul e străin de minciună, având ca judecător nemitarnic propria conştiinţă.

ˇ Judecătorii îi lecuiesc pe mincinoşi prin tortură; cei ce se pocăiesc însă înlătură cu desăvârşire minciuna prin mulţimea lacrimilor.

ˇ Mincinosul găseşte ca pretext al minciunii sale un anumit plan pe care l-ar fi urmărit sau faptul că a voi să-şi ajute aproapele şi astfel socoteşte ca fiind o faptă dreaptă aceea care în realitate îi pierde sufletul.

ˇ Numai când ne vom curăţi cu totul de minciună şi numai atunci să încercăm a o folosi, însă cu numai multă teamă şi doar în caz de forţă majoră.

ˇ Mincinosul prezintă realitatea în chip distorsionat ca să pună pe cineva în situaţia de a nu lucra potrivit cu ea şi deci de a se păgubi. Dar uneori cineva trebuie cruţat de a afla realitatea în toată grozăvia ei pentru a-l pregăti treptat pentru ea.

ˇ Nu cunoaşte pruncul minciuna şi nici sufletul izbăvit de viclenie. Cel veselit de vin spune fără să vrea adevărul în toate, la fel şi cel îmbătat de umilinţă nu va putea minţi.

Pocăinţa

ˇ Cine se obişnuieşte cu amânarea greu mai scapă de această obişnuinţă; cine se opreşte din urcuş, a căzut în aceiaşi clipă mai jos de unde este. Cel ce cedează lenei devine robul ei, îşi slăbeşte libertatea sau stăpânirea asupra lui însuşi.

ˇ N-am ajutat pe om în clipa în care a trebuit, l-am putea pierde, fiecare clipă impune o datorie unică pentru veci pe care n-o mai poţi îndeplini altădată. Fiecare clipă s-a dat cu rostul ei unic de la Dumnezeu având o însemnătate pentru veşnicie.

ˇ O clipă poate fi cea din urmă, în alt sens să cugetăm că orice ceas ar putea fi ceasul din urmă al vieţii noastre moarte şi deci, ceasul trezirii noastre din moarte la viaţă dacă auzim glasul celui în stare să ne trezească la o existenţă responsabilă, să ne facă treji ca să ne dăm seama că existăm. De nu ne vom deschide urechea sufletului la acest glas de acum ne vom obişnui să nu-l mai auzim niciodată rămânând deci în moarte definitiv făcând din această clipă în sens contrar, clipa noastră cea din urmă. Cine intră în chilie sau în intimitatea sensibilă cu Dumnezeu părăsind alipirea de lucrurile moarte, a trăit în momentul acela şi trăieşte tot timpul cât rămâne în această stare ceasul din urmă în sens bun.

ˇ Gândeşte-te că puţină vreme vom petrece în lume!

ˇ Cine urcă, o face pentru că aude glasul Domnului care-l cheamă, însă cel ce se obişnuieşte să nu dea toată atenţia poruncii lui Dumnezeu îndată ce o aude aşteptând să i se spună a doua oară, să i se dea un nou semn mai accentuat, pierde sensibilitatea receptivă a inimii, începe să se tocească, să se sclerozeze spiritual, moare. Cade din simţirea planului dumnezeiesc care-l face liber, din planul vibrant al duhului în cel al automatismului naturii încetând să mai fie el însuşi. Se afirmă iarăşi importanţa lui acum şi al lui astăzi, necesitatea de a împlini în această clipă ceea ce cere Dumnezeu în ea. Fiecare clipă ne este dată pentru a o umple cu împlinirea datoriei noastre legate de ea pentru a imprima în noi ceea ce ne cere şi Dumnezeu Însuşi ne spune în ea ce datorie avem de împlinit în ea.

ˇ Să nu ne cheltuim, frate, zilele noastre în împrăştiere, ci să câştigăm plânsul plin de lacrimi ca să dobândim fericirea.

ˇ Aşteaptă ziua ieşirii şi te vei uşura de plictiseală!

ˇ Prin păstrarea amintirii morţii omul se gândeşte că este muritor, iar cel muritor nu este veşnic, iar cel ce ştie că nu este veşnic părăseşte de bunăvoie cele ale veacului acestuia.

ˇ Adu-ţi aminte că vom părăsi fără voie lumea şi că viaţa noastră nu este lungă căci ce este viaţa omului? N-avem câtuşi de puţin siguranţă că vom trăi pe lumea aceasta nici de dimineaţă până seara. Să părăsim dar atunci cu voia lucrurile de aici alegându-ne mai degrabă negrija de lucrurile pământeşti cei ce dorim să ne arătăm feţei lui Dumnezeu. Grăbeşte-te, păşeşte repede până ce e ziuă înainte de a cădea noaptea în care vor plânge cei nepăsători şi leneşi căutând atunci în zadar a se pocăi. Află că timpul nu se va lungi iar când va veni ceasul să ne temem de ziua şi de ora aceea înfricoşătoare în care nu vom mai avea îndurare căci cine s-a rugat lui şi a fost auzit? Să ne temem de ziua aceea înfricoşătoare în care nu vom mai avea ca apărător nici frate nici rudenie, putere, bogăţie sau slavă. Acolo va fi singur omul cu faptele lui. Să vindem lucrurile stricăcioase care ne atrag în adâncul fără fund cumpărându-ne în schimb haină de nuntă. (ceasul care va veni este ceasul prin excelenţă, ceasul cel din urmă în care sunt concentrate toate ceasurile trăite anterior şi după care nu vom mai avea nici un ceas al hotărârilor noi.)

ˇ Fii ascultător şi smerit cerându-ţi socoteală pentru ce-ai făcut în fiecare zi. Să nu-ţi scape vreo clipă de sub stăpânire, să nu ţi se întâmple în vreo clipă ceva ce n-a fost sub atenţia ta. Să nu-ţi răpească diavolul clipele date ţie spre creşterea ta. Nu lăsa vreun acum să treacă nefolosit; să nu amânăm împlinirea a ceea ce ni se cere în acest moment căci prin aceasta ne obişnuim să tot amânăm. Fă fapta bună pe care ţi-o cere situaţia chiar în acel moment. Tot timpul şi spaţiul sunt imprimate de un imperativ moral. Faptul că fiecare moment al timpului şi al persoanei îşi are unicitatea lui sau se cere umplut de ceea ce este de trebuinţă în acel moment arată că nici momentele timpului nici împlinirile persoanei nu sunt destinate să se topească într-o esenţă indistinctă ci îşi au ecoul lor prelungit şi unic ca mulţumire sau osândă în eternitatea persoanei. Trebuie să mai vedem şi ceea ce nu este potrivit să facem într-un moment dat, la aceasta ajutându-ne discernământul.

ˇ Întrebările arată şi ele o nemulţumire a omului cu starea în care se află, deci o voinţă de trecere peste ea, de ieşire din ea. Este frământare spre viaţă nu o împăcare cu nesimţirea pătimaşă.

ˇ Cel ce plânge din durere pentru păcatele sale îşi înmoaie fiinţa, intră cu adevărat în comunicare cu Dumnezeu şi cu semenii, a ieşit din starea rigidă şi egoistă a păcatului  este un om nou. S-a spălat, a înlăturat rugina care-l învârtoşa şi-i acoperea faţa adevărată de om adevărat, comunicativ. S-a făcut un om simţitor care nu mai poate continua viaţa nesimţită în păcat.

ˇ Este necesară o comunitate de gânduri pentru sănătatea trupească a omului. Omul nu este sănătos când se închide în sine, aceasta o arată caracterul interpersonal al omului. Dar este necesar ca gândurile mele să fie comune nu pentru a le susţine, ci pentru a le lepăda. Adică trebuie lepădate gândurile care susţin egoismul şi nu se pot lepăda decât comunicându-le altuia cu scopul hotărât al lepădării. Cel căruia le comunici trebuie să-ţi devină un soţ de comuniune. Nu mă pot lepăda de egoism dacă nu intru în comuniune cu altul căci numai unei alte conştiinţe mă pot descărca arătându-i că părăsesc egoismul. Cel ce nu simte ticăloşiile sale ca păcate şi se laudă cu ele este nesimţit şi cinic  acesta nu mai poate ieşi din ele. Dar nici cel ce le recunoaşte glumind nu le simte cu adevărat şi ca atare nu se poate lepăda de ele. Adevărata simţire a lor este împreunată cu o adâncă nemulţumire şi cu o mare suferinţă pentru ele, acesta este începutul adevărat al schimbării prin pocăinţă şi străpungere a inimii.

ˇ Tocirea sau nesimţirea inimii, orbirea minţii sunt unite între ele. Nesimţirea inimii este legată de neînţelegerea valorii celorlalţi oamenii, a necunoaşterii lui Dumnezeu şi a sensului vieţii pe care-l luminează cunoaşterea Lui.

ˇ Semnul iertării păcatelor îl are cineva în aceea că le urăşte şi nu le mai face, căci câtă vreme mai cugetă la ele şi inima lui are plăcere de ele, este semn că încă nu i s-au iertat, ci este încă ţinut de ele. (Ţi s-au iertat păcatele când ai cerut cu adevărat iertare pentru ele şi ai cerut cu adevărat iertare pentru ele când nu-ţi mai place să persişti în ele ci te dezgustă provocându-ţi repulsie, deci nu mai vrei să le săvârşeşti în continuare. Dacă încă îţi place să le faci înseamnă că sunt încă întipărite în fiinţa ta, că n-au fost câtuşi de puţin şterse de acolo pentru că n-ai voit cu putere să ceri să ţi se şteargă cu adevărat. Nu ţi se iartă un păcat dacă continui să fii ataşat de el.)

ˇ Învârtoşarea inimii este de fapt ca un somn foarte adânc, o mare nesimţire. Jigneşte pe altul fără să simtă durerea ce i-o pricinuieşte. Învârtoşarea este ca o piele sau ca o pânză de ghimpi pusă peste inimă făcând-o pe de o parte nesimţită, pe de alta înţeapă cu ghimpii ei pe alţii. Aceasta însă îi provoacă şi lui suferinţă căci i se răspunde şi lui cu aceiaşi monedă.

ˇ În tot lucrul trebuie să ai nemulţumire de sine căci chiar de vei face cer nou şi pământ nou, nu poţi fi fără de grijă!

ˇ Prezenţa morţii iminente în mintea noastră să sprijine cugetul tău, căci este ascunsă de tot omul. Să ne sârguim să facem bine înainte să fim luaţi de aici căci nu ştim în ce zi ni se va face chemarea.

ˇ Perseverarea, încăpăţânarea, cantonarea în rău cu toate greutăţile şi impedimentele ce se nasc din aceasta, sporeşte răul din noi căci învârtoşează tot mai mult fiinţa noastră şi acesta este răul cel mai mare. El ne dezobişnuieşte de a ne mai pocăi, de a ne mai pare rău, de a ne înmuia, cu toate greutăţile şi suferinţa ce decurge din această stare. Aceasta ne face să înţelegem iadul veşnic sau chinul veşnic în care te chinuieşti în răutate, în mândrie fără să mai ai puterea de a scăpa de ele prin pocăinţă. Întunericul cel mai dinafară  singurătatea extremă în afara oricărei comunicări cu viaţa ce-ţi vine din legătura de iubire cu alţii şi cu Dumnezeu  supremul izvor al iubirii. Viermele care secretă venin  mândria care secretă veninul încăpăţânării chinuitoare şi te roade mereu. Scrâşnirea dinţilor  de scârbă, dar şi de gol, de plictiseală, de încăpăţânare.

Retragerea

ˇ Dacă toate sunt deşarte şi trecătoare pentru ce este împinsă inima noastră de ele ca să uite cuvântul Domnului: Ce va folosi omului de va dobândi lumea toată iar sufletul său îl va pierde.

ˇ De doreşti să te faci duhovnicesc respinge cele ale trupului căci cele ce le tăgăduieşte cineva pe acele le şi leapădă. Ascultă glasul domnului care zice: De voieşte cineva să vină după Mine, să se lepede de sine şi să-Mi urmeze Mie. Dar cum se va lepăda omul de sine dacă nu prin părăsirea voilor lui. (Avem aici o explicare a lepădării de sine, a tăgăduirii sale care înseamnă nu o nimicire totală a fiinţei proprii ci o neîmplinire a trebuinţei vieţii naturale sau a voilor acestei vieţi împlinind în acelaşi timp voile lui Dumnezeu. Aceasta arată că omul continuă să existe ca subiect care împlineşte voia lui Dumnezeu pe un plan superior umplându-se de voia dumnezeiască. Aceasta este ridicarea fiinţei pământeşti în planul existenţei unită cu Dumnezeu într-o deschidere pentru puterile ce vin de la Dumnezeu. Propriu-zis, într-un plan pur natural omul nu poate trăi. Când vrea să rămână închis în acest plan el se mândreşte făcându-se astfel robul unei patimi venită de la tatăl trufiei care este diavolul şi caută să dezvolte firea sa prin porniri exagerate care sunt tot atâtea patimi. Patimile se mişcă în orizontul lumii acesteia în care toate sunt pieritoare, în realitate îl pustiesc pe om în viaţă. Numeroasele satisfacţii ce i le procură împlinirea patimilor sunt urmate de o destrămare şi o pustiire generală, o pustiire anticipată de o pustiire parţială ce urmează după satisfacerea fiecărei patimi în parte. Părăsirea voii şi a poftei este însă un act de mare curaj, de o mare iubire a lui Dumnezeu, decât părăsirea celor contrare firii. Desigur, până la un anumit loc unele din cele ale firii trebuie păstrate şi satisfăcute dar unii păstrează mai puţine din ele decât alţii.)

ˇ Dacă ne îngrijim noi înşine de soţie şi de copii (odată ce ne-am lepădat de toate) nu se mai îngrijeşte Dumnezeu de ei, dar dacă îi lăsăm, Dumnezeu se va îngriji de ei şi de noi. Nu socoti deci că trebuie să te îngrijeşti de ei, sau să te rogi pentru ei ca nu cumva să-i ai în amintirea ta ivindu-se astfel patimi în sufletul tău.

ˇ Dacă erai mort şi-ar fi venit o văduvă nedreptăţită puteai oare să o ajuţi? Iar dacă ai ajutat-o pe aceea şi vine alta, de-o vei trece cu vederea pe a doua, iată că ai călcat porunca. Mortul însă nu se îngrijeşte de unele ca acestea, deci chiar de vor bombăni împotriva ta, aceasta să nu te tulbure nicidecum.

ˇ A prefera un loc altuia sau un om altui om înseamnă a ţine la cele din planul acesta, a da importanţă celor lumeşti nestatornice prin fire şi a socoti că mântuirea depinde de un loc sau de un om din lume condiţionând prin aceasta şi împiedicând de fapt înaintarea. Dar Dumnezeu cu ajutorul şi ocrotirea Lui este pretutindeni. Cel preocupat intens de curăţirea lui şi de iubirea lui Dumnezeu n-are nevoie să schimbe mediu (locurile, oamenii) şi nu pune pasiune în această direcţie. Se cere să mori faţă de oameni în sensul de a nu-ţi face dependentă fericirea şi mântuirea faţă de ei şi nici de a căuta la păcatele lor, la plăcerile ce ţi le aduc, la ceea ce se poate exploata din ei dar aceasta înseamnă totodată a nu-i sminti, ci a le face bine când este cazul, sau a te interesa de mântuirea lor; a nu fi interesat lumeşte de tine. Nu te va supăra gândul că nu eşti luat în seamă, vei rămâne calm şi vei putea cugeta la Dumnezeu în loc să te agiţi pentru tine. Te-ai ridicat mai presus de tine cel de la suprafaţă găsindu-te pe tine, cel adevărat.

ˇ Ce înseamnă părinte nepreţuirea de sine? Frate, nepreţuirea de sine înseamnă a te socoti pe tine deopotrivă cu cineva şi a nu spune despre un lucru bun eu l-am făcut. (Nepreţuirea de sine este o detaşare de sine, o nepreocupare de valoarea proprie şi o împăcare cu această atitudine faţă de tine şi din partea altora. Ea nu are sens decât în conştiinţa acută a relaţiei tale cu Dumnezeu căci numai în relaţie cu El socoteşti că tot ce eşti şi ce faci datorezi lui Dumnezeu şi că Dumnezeu ştie ce face pentru tine şi câtă silinţă ai pus tu să înmulţeşti darul ce ţi l-a dat. Aceasta îţi dă o linişte continuă, o netulburare de pe urma faptului că nu eşti recunoscut de ceilalţi în ce ai tu bun, în valoarea ta. Eşti liber şi de tine şi de părerea celorlalţi; îl socoteşti numai pe Dumnezeu ca judecător drept. Când îţi închipui că eşti mare lucru nu mai vezi realitatea cu adevărat mare şi mai bogată care este Dumnezeu deci nu mai eşti în comunicare cu ea, te-ai îngustat în limitele tale.)

ˇ Spune-mi părinte cum trebuie să se răspundă unei întrebări trupeşti? Presupune că au venit unii întrebând despre purtarea unui război şi le-am răspuns că lucrul acesta este o nedreptate, iar Dumnezeu nu ajută nedreptăţii. Deci, dacă întreabă cineva despre lucruri trupeşti, dă-i răspuns adevărat după Dumnezeu şi nicidecum ocolit şi trupesc.

ˇ Cine pune mare preţ pe lucrurile lumii socotind nevoia de ele prea apăsătoare se tulbură uşor când nu reuşeşte în ciuda eforturilor să le obţină, sau le pierde, ori nu-şi adaugă ceva la ceea ce deja posedă. Astfel se întâmplă că n-are pacea pe care o dă Hristos care n-a căutat cele trecătoare ale lumii. Mila de oameni pe care a avut-o Hristos şi pe care o putem avea de la El şi noi, ne face să dispreţuim judecăţile cu ei pentru lucrurile lumii căci ne descoperă relativizarea lor în comparaţie cu valoarea absolută a sufletului.

ˇ Domnul a zis: Tot cel ce nu urăşte pe mamă, pe copii, ba încă şi sufletul lui, nu poate fi ucenicul Meu. Iar a-şi urî cineva sufletul înseamnă ca prin nevoinţă să-şi taie voile sale. Unul ca acesta nu bagă de seamă câtuşi de puţin în seamă cuvintele oamenilor, nici nu caută să placă lor ci ia aminte numai şi numai la întrebările lui Dumnezeu şi la răspunsurile date lor prin gura sfinţilor. Dar cel ce întreabă să creadă că Dumnezeu pune în gura celui întrebat răspunsul după inima lui, căci este scris: dea ţie Domnul după inima ta (Ps. 19,5)

ˇ Cel străin şi sărac de bună voie este cu adevărat tare şi s-a ridicat deasupra tuturor putând vieţui şi fără ele. Şi-a descoperit subiectul său nesfârşit mai de preţ decât toate. El este cu adevărat liber şi puternic fiind unit cu Tatăl Cel Atotputernic şi supremul subiect nesupus de nimic. El este un fiu după har al Împăratului Suprem.

ˇ O, tu care eşti printre oameni şi voieşti să mori lor nu judeca, nu dispreţui pe nimeni şi nu rămâne lipit voii tale căci aceasta înseamnă a muri oamenilor aflându-te printre ei. (Este un paradox: eşti alipit de oameni şi de lume când eşti alipit voii tale, când eşti egoist. Ţi se pare că prin aceasta eşti stăpân peste ceilalţi şi pe lucruri, fiind de fapt robul lor. Numai prin lepădarea generoasă de egoism care te deschide oamenilor şi tainelor lumii. Slujind intereselor adevărate şi eterne ale oamenilor, ai murit lor pentru că ai murit voinţei proprii de a te folosi de ei în mod egoist. Dăruieşte-te oamenilor ca să mori lor, mai bine zis să mori pornirii de a profita de ei; ai murit în acest caz oamenilor şi lumii în ceea ce au superficial dar i-ai descoperit şi îi ajuţi pe oameni în adâncul lor netrecător şi tot în acest adânc ţi s-au luminat lucrurile, le-ai descoperit o valoare neasemănat mai mare în Dumnezeu. Te uneşti cu ei şi cu toate în mod real în Dumnezeu; ai înviat pentru toţi şi toate în Dumnezeu.

ˇ Am cărţi proprii şi gândul îmi spune să le dau mănăstirii ca să scap de grija lor odată ce cele deobşte ale mănăstirii se dau fiecăruia ca să le citească. La fel despre haine spune-mi părinte dacă trebuie să fac la fel şi ce haine trebuie să păstrez pentru slăbiciunea trupului meu? Dacă voieşti să scapi de ele, bine este să le dai mănăstirii căci toate cele ale mănăstirii sunt ale lui Dumnezeu. Cât priveşte hainele de care ai nevoie, ţine pentru iarnă două mantale fără mâneci, groase şi o bluză, iar pentru vară două mantale uşoare şi o bluză. Pentru iarnă mai ţine un cojoc pentru piept în cazul în care va fi tare frig, iar când nu este frig, culionul şi două haine lungi, una pentru iarnă şi una pentru vară. De asemenea două acoperăminte: unul gros şi altul subţire. Să ai o saltea şi o pernă căci este nevoie de ele. Cât despre mantaua de lână, ţine-o şi pe ea dacă ai nevoie, iar de primeşti o haină şi ai nevoie de ea, ţine-o şi dă-o în schimb pe cea veche avvei. De n-ai însă nevoie de aceasta, dă-o şi pe ea avvei.

ˇ Faptul de a muri faţă de orice om te face să te moşteneşti cetatea şi comorile ei.

ˇ Ceea ce nu e de folos este şi păgubitor, iar ceea ce păgubeşte trebuie lepădat.

ˇ Ucenicul serios şi dornic să se facă monah se păzeşte pe sine de întâlniri cu alţii căci din ele se nasc dispreţul, moleşeala, nesupunerea şi cumplita îndrăzneală. De aceea se spune despre avva Ioan Colov că nu pierdea nicidecum timpul cu astfel de întâlniri. Iată, aceasta înseamnă a fi fără grijă faţă de orice om!

ˇ Ce este liniştea? Ea constă în a-şi aduna cineva mintea oprind-o de la a da şi a lua, de la dorinţa de a place oamenilor şi de la celelalte lucruri vătămătoare. Dar să ştii că mila este mai mare ca jertfa căci sub masca liniştii se poate ajunge foarte uşor la mândrie până ce omul nu s-a câştigat pe sine însuşi, adică până ce n-a ajuns fără prihană căci abia atunci se naşte în om cu adevărat liniştea  când am purtat crucea.

ˇ Retragerea din relaţiile cu ceilalţi se recomandă numai celui nesporit duhovniceşte pe care aceste relaţii îl ispitesc.

ˇ Când omul coboară în smerenie sporeşte. Rămânerea în chilia ta te face lucrător pentru că eşti ferit de necazuri iar aflându-te fără de griji înainte de vreme, vrăjmaşul îţi pregăteşte mai multă tulburare decât odihnă şi astfel te va aduce în stare să spui: mai bine nu m-aş fi născut. Cât priveşte stingherirea de către oameni Părinţii au spus: Se află vreun om gemând de moarte care să ia minte la prieteniile lumii acesteia? Deci nici tu nu le da şi nu primi nimic de la ei şi aşa se vor înstrăina de la tine. În privinţa slujirii tale de către frate, de-ţi faci ceea ce-ţi trebuie prin tine însuţi te ajuţi pe tine, dar de faci aceasta prin altul, ce prisoseşte din osteneala lui o ia acela.

ˇ Dacă se întâmplă că cineva voieşte să-mi dăruiască un lucru şi am nevoie de el dar îmi văd inima că vrea să-l primească din patimă ce să fac? Se întâmplă aici ca şi cu hrana  tu ştii că avem nevoie de hrană în fiecare zi dar nu trebuie să o primim cu plăcere şi pentru plăcere. De vom primi mulţumind lui Dumnezeu Care ne-o dă şi ocărându-ne ca nevrednici de ea, Dumnezeu face din ea un lucru sfânt şi o binecuvântare. Astfel, Dumnezeu va alunga patima de la tine.

Credinţă

ˇ Dacă sunt multe valurile mării, nu este oare cineva care să-L trezească pe Iisus ca să certe vânturile şi să facă linişte pentru a-L cunoaşte ca Dumnezeu şi a I se închina?

ˇ Toţi suntem slabi sau bolnavi în privinţa credinţei putând-o afirma cel mult prin cuvânt. Numai cel ce s-a vindecat de o boală fără mijloace ajutătoare arată că a crezut cu adevărat.

ˇ De crezi cu adevărat că Dumnezeu este cel ce te-a adus aici, încredinţează-i Lui grija de tine, aruncând asupra Lui toată grija ta şi El va rândui precum voieşte ale tale. Iar de te îndoieşti pentru vreun lucru, sau pentru boala trupească ori pentru niscaiva patimi sufleteşti, trebuie să te îngrijeşti singur precum ştii căci îndoiala ce apare în cel ce a lăsat toată grija lui Dumnezeu, necazul unei mici supărări, îl face să spună totdeauna: Dacă m-aş fi îngrijit de trup n-aş fi astfel. Dar cel ce se predă pe sine lui Dumnezeu din toată inima, trebuie să se predea Lui până la moarte căci el ştie mai bine decât noi ceea ce este de folos sufletului şi trupului nostru şi cu cât îl lasă să fie mai chinuit în trup, cu atât îi aduce mai multă uşurare de păcatele săvârşite. Căci nimic nu cere Dumnezeu de la noi decât mulţumire, răbdare şi rugăciune pentru iertarea păcatelor. În măsura în care crezi mai puţin că se îngrijeşte Dumnezeu de ale tale, te îngrijeşti tu însuţi mai mult de tine. Aceasta pentru ca nu cumva venindu-ţi totuşi vreo supărare de pe urma aşa zisei lăsări în grija lui Dumnezeu, să dai vina pe el. Cel ce se lasă din credinţă tare în grija lui Dumnezeu să o facă cu gândul de a suporta chiar moartea căci abia atunci se arată deplina lui credinţă că Dumnezeu îl va scăpa când i se părea că nu mai este scăpare pentru el. Aceasta bineînţeles dacă va vrea Dumnezeu să-l scape.

ˇ Dacă Dumnezeu ne dă bunătăţile veşnice cele negrăit de mari şi de preţioase, oare nu va putea El bunul cu mult mai mult să ne dea acest mic dar al sănătăţii?

ˇ Zis-a Domnul către Marta: De crezi, vei vedea slava lui Dumnezeu., crede deci şi tu şi vei vedea pe Lazăr înviat din morţi stând la masă cu Iisus şi vei vedea şi pe Maria şezând lângă sfintele Lui picioare izbăvită de grijile Martei.

ˇ Iar despre ochii bolnavi, puternic este Cel ce i-a plăsmuit să-i lumineze împreună cu ochii dinăuntru cu care dacă am vedea, după cuvântul Mântuitorului, n-am mai avea nevoie de cei dinafară care văd deşertăciunea lumii.

ˇ Să cunoaştem tăria cea mai mare a puterii care vine să se unească cu noi, a puterii Stăpânului nostru Iisus Hristos care ne-a dat putere să călcăm în picioare şerpi, scorpioni şi toată puterea vrăjmaşului.

ˇ Dumnezeu ne cere nouă numai cât putem, dar noi nu dăm nici cât putem datorită moleşelii noastre pricinuită de voia noastră. De fapt nu vrem să dăm cât putem, chiar dacă aş da cât pot, aceasta ar fi şi ea cu mult sub ceea ce este necesar pentru curăţirea mea de păcate, pentru mântuirea mea. Dar mila lui Dumnezeu împlineşte nu numai ce nu pot de fapt să dau, ci şi ceea ce lipseşte din ceea ce pot să dau. Se cere numai să crezi în dărnicia Lui. Aceasta este îndrăzneala credinţei şi Dumnezeu va da datorită credinţei, nu numai pe măsura credinţei noastre, ci şi cât este nevoie.

ˇ Frica de Dumnezeu dă putere, ea nu slăbănogeşte; cu cât mai mare este frica de Dumnezeu în cineva, cu atât este mai prezent El în acela cu puterea Lui care se răspândeşte din El. De aceea cel plin de frica de Dumnezeu este plin de puterea Lui căci în frica aceasta este trăirea prezenţei covârşitoare a lui Dumnezeu. Frica de Dumnezeu îţi dă putere să n-ai frică de altceva, te ajută împotriva patimilor îţi mobilizează şi întăreşte toate resursele de luptă. În frică Dumnezeu este trăit ca Cel ce nu poate fi definit, este o frică ce-ţi deschide orizontul de dincolo de lume care în acelaşi timp te atrage, care te face să te pocăieşti de păcate, şi să urmăreşti binele simţindu-l pe Dumnezeu ca susţinător al binelui.

ˇ Zi întotdeauna gândului tău: Eu şi Dumnezeu suntem singuri pe lume şi de nu voi face voia Lui, nu voi fi aflat ca al Lui, ci ca al celui străin. (Trebuie să mă port ca şi cum n-ar fi altul pe lume în afară de mine şi de Dumnezeu, de aceea nu pot face decât sau voia mea sau a lui Dumnezeu. Dar dacă o fac pe a mea nu voi fi socotit ca al lui Dumnezeu, ci ca o fiinţă autonomă, străin de Dumnezeu sau ca a celuilalt a cărui voie o fac căci făcând voia mea, mă dovedesc robul orgoliulua meu sau a celui ce mi-a insuflat mândria.

ˇ Să privim la Azaria şi Anania, care având încredere în Dumnezeu că poate să-i scape din cuptor, ziceau împăratului: Avem în ceruri pe Dumnezeu care poate să ne izbăvească din mâinile tale şi din cuptorul de foc. Şi chiar dacă nu o va face, noi zeilor tăi nu ne închinăm. (Daniil 3,16-17) Dumnezeu nu i-a slăvit îndată ce i-a lăsat, până ce-au fost aruncaţi în cuptor, iar când s-a arătat tuturor desăvârşita lor încredere în Dumnezeu i-a izbăvit şi i-a slăvit pe ei lăsând prin ei pildă celor zăbavnici în a crede în Dumnezeu, care zice: Iar cel ce va răbda până la sfârşit, acela se va mântui.

ˇ Unii călugări auzind de apropierea unor tâlhari voiau să plece din mănăstire. Dumnezeu care ne-a izbăvit până acum de toate necazurile, negreşit că ne va izbăvi şi ne va apăra de orice rău. Să aruncăm, deci asupra Lui toată grija noastră (I Petru 5,7) şi toată nădejdea. Oriunde v-aţi afla să nu vă fie teamă de nici un rău prin rugăciunea sfinţilor. Staţi tari în credinţa în Hristos cântând cu Proorocul: Domnul este ajutorul meu şi nu mă voi teme, ce-mi va face mie omul? Luaţi seama să nu vadă omenii că avîndu-L pe Dumnezeu, vă temeţi de oameni, căci este scris: chiar de-aş umbla în mijlocul umbrei morţii nu mă voi teme de rele că Tu cu mine eşti. Spune sufletului care se îndoieşte să aibă curaj: Domnul puterilor este cu noi, ajutorul nostru este Dumnezeul lui Iacov. Vă îmbrăţişăm pe toţi în Domnul care zice: Eu sunt, nu vă temeţi.

ˇ Prelungirea bolii sau sfârşitul ei ţin de preştiinţa lui Dumnezeu, cei ce se lasă deci cu desăvârşire în seama lui Dumnezeu sunt scăpaţi de grijă şi El face cum voieşte şi cum este de folos. Deci fiecare se va folosi de mâncare după credinţa pe care o are. Dar ce înseamnă după credinţa pe care o are? Dacă Dumnezeu a sfinţit toate şi le-a curăţit spre a se împărtăşi cei ce cred, de ele, omul trebuie să ia cu mulţumire din cele ce se găsesc nefăcînd nici o deosebire. Fiindcă nu cele sfinte şi curate vatămă ci numai conştiinţa şi bănuiala fricoasă şi lipsa de credinţă, prin socotinţa că-l vatămă. Acela fiind şovăielnic în credinţa lui face deosebire între acestea şi de aceea sporeşte în el boala. Dacă crede însă în Cel ce a venit şi a vindecat toată boala şi neputinţa în popor, crede că puternic este El să vindece nu numai bolile trupeşti ci şi pe ale omului dinăuntru. Însă de face deosebire, se fereşte de cele vătămătoare neavînd încredere că le poate suporta şi aşa a fost biruit în cugetul lui dovedindu-se în felul acesta ca neavînd o credinţă fermă. De aceea feriţi-vă să luaţi ceva cu patimă, căci aceasta vatămă sufletul şi trupul. (Cel ce face deosebire între mâncăruri ca unele ce-ar putea să-l vatăme trupeşte şi sufleteşte, dovedeşte că n-are credinţă că Dumnezeu îl poate feri de ambele feluri de vătămări, sau că-l poate vindeca de toată boala trupească, fapt care-l fereşte şi de patima sufletească. Unul crezând că toate sunt bune şi sfinţite ca creaturi ale lui Dumnezeu şi că Dumnezeu poate vindeca orice boală şi-l poate feri de orice vătămare, prin credinţa lui fermă are siguranţa că Dumnezeu îl va vindeca de orice boală şi de aceea se foloseşte de orice mâncare fără nici o reţinere. Toate lucrurile, întrucât s-au creat ca daruri ale lui Dumnezeu pentru noi sunt prin aceasta sfinte şi deci nevătămătoare, dar cei ce le deosebesc, unesc cu ele o patimă şi prin aceasta le fac vătămătoare. Sfântul Maxim Mărturisitorul a spus că lucrurile au un sens pur care este de la Dumnezeu dar noi legăm de unele sensuri o patimă, dacă putem desprinde patima de ele, acestea nu mai sunt vătămătoare. Deci în libertatea omului stă putinţa folosirii curate sau a întinării lucrurilor. Trebuie să ne curăţim noi înşine de patimă ca să putem vedea sau folosi lucrurile cum sunt de fapt ele, adică curate. Omul le murdăreşte pe toate pentru că le vede despărţite de Dumnezeu, dacă însă refacem legătura noastră cu Dumnezeu văzându-le şi pe ele ca venind de la Dumnezeu le readucem la sfinţenia lor).

ˇ De crede cineva că nu se vatămă însă simte durerea bolii, ce trebuie să cugete ca să nu cadă în necredinţă? De mănâncă cu credinţă dar stăruie durerea, nicidecum să nu intre în îndoială, căci Dumnezeu l-a lăsat în pătimirea aceasta ştiind că durerea aceasta îl va izbăvi de multe patimi. El trebuie să-şi aducă aminte de cuvintele Apostolului: Când sunt slab, atunci sunt tare. Să nu creadă cumva că aceasta se datorează mâncărurilor ce i se par că-l vatămă, ci din îngăduinţa lui Dumnezeu căci chiar de s-ar împărtăşi de cele socotite bune şi folositoare, cu nimic nu-l pot folosi acestea fără voia şi lucrarea lui Dumnezeu.

ˇ Puterile de la Dumnezeu se dau omului care este deschis lor prin credinţă. Asemenea revărsări de putere se fac prin şi deci şi din spiritul nostru.

ˇ Eu, preaiubite frate, în lâncezeala mea de odinioară nu m-am arătat vreunui doctor, nici nu mi-am pus vreun leac pe rană, nu din virtute ci din lene, ferindu-mă să umblu prin sate şi oraşe şi să îngreunez pe cineva făcându-l să se îngrijească de mine nevrednicul, temându-mă de răspunsul ce voi avea să-l dau în ceasul pe care-l şi aşteptăm, vrăjmaşilor mei. Fericit este cel ce poate să rabde, căci se face părtaş răbdării lui Iov. Mă gândesc că sunt şi multe femei care au stăruit răbdând în durerile lor trupeşti, lăsând totul în seama lui Dumnezeu, încât să mă ruşinez să-mi spun bărbat cu numele. Cea care suferă de curgerea sângelui părăsindu-şi gândirea de mai înainte, după ce văzuse că doctorii trupeşti nu i-au putut folosi la nimic măcar că cheltuise tot ce avea, şi-a însuşit o altă gândire şi a alergat la Marele şi Duhovnicescul Doctor ceresc, care tămăduieşte şi sufletele trupurilor. Astfel, boala a fugit speriată de poruncă. Apoi cananeanca a lăsat pe oamenii lumii, pe vrăjitori, ghicitori văzând deşertăciunea meşteşugului lor şi a venit la Stăpânul strigând: Miluieşte-mă, Fiul lui David şi de la o margine a pământului la alta s-a vestit tuturor ceea ce i-a făcut ei Doctorul de oameni iubitor. Le las pe celelalte oprindu-mă doar la acestea două, gândindu-mă că doar voi putea ajunge şi eu cândva la credinţa lor ca să mă învrednicesc la fericire, căci îmi ajung aceste două femei ca să mă dea de ruşine nemaifiind nevoie să mai aduc vorba de credinţa şi de smerenia sutaşului care nu numai că a lăsat doctorii şi vracii timpului şi a căzut la Stăpânul, ci s-a şi socotit pe sine nevrednic să-L ducă în casa sa, ci I-a spus cu credinţă puternică: Spune numai cu cuvântul şi se va tămădui sluga mea. Astfel marea lui credinţă a fost lăudată de chiar Mântuitorul celor de faţă.

ˇ Cine are credinţă în Hristos ca o teorie şi nu trage din ea nici o concluzie pentru viaţa lui, având de fapt o credinţă lipsită de viaţă, de miezul ei cel viu şi roditor, este tot un eretic pentru că mai mult compromite credinţa decât o slujeşte.

ˇ Semnul că cineva are nădejde în Dumnezeu este să se scuture de tot gândul şi grija trupului nemaiînchipuindu-şi cumva că are ceva al veacului acestuia căci altfel şi-ar avea nădejdea în aceasta şi nu în Dumnezeu.

ˇ În numele Domnului, de ai trebuinţă de ceva, spune-mi ca să-ţi dau! Frate, Dumnezeu să-ţi dăruiască răsplată pentru buna intenţie, dar niciodată trebuindu-mi vreun lucru, n-am spus cuiva dă-mi, ci vede Dumnezeu de am trebuinţă de ceva şi înseamnă cuiva acest gând, iar acela îmi aduce iar eu primesc. Aceasta o spun pentru că dacă cer eu, nu este trebuinţă ci poftă. (Dumnezeu are grijă de împlinirea trebuinţelor oamenilor, nu a poftelor. Trebuinţele sunt cele ce ţin de firea dată de Dumnezeu; poftele şi le stârnesc oamenii căutând cele peste trebuinţa firii, sau sunt stârnite de demoni.)

ˇ Fiule, n-am voit să-l necăjesc pe acel frate, de aceea am aruncat toată grija asupra lui Dumnezeu (I Petru 5,7), căutând să cunosc prin el voia lui Dumnezeu. Am crezut că dacă vrea Dumnezeu ca noi să luăm acel loc, îl va convinge pe acel frate să nu se supere, iar de se va supăra, se va arăta că Dumnezeu încă nu voieşte ca noi să luăm acel loc. Iată însă că Dumnezeu la convins pe acesta şi el a primit cu bucurie îndeplinindu-se astfel lucru cu pace. S-a minunat atunci fratele de credinţa avvei, de nădejdea neclintită în Dumnezeu, de iubirea lui faţă de aproapele şi de nelipirea faţă de lucrurile lumii  căci nu l-a biruit nevoia şi apăsarea unei trebuinţe.

ˇ Frate, credinţa în Dumnezeu cere ca dacă cineva se predă pe sine lui Dumnezeu să nu se mai aibă pe sine în stăpânirea sa, ci să se supună Lui până la ultima suflare. Deci orice vine peste el, să primească cu mulţumire de la Dumnezeu şi aceasta înseamnă a mulţumi în toate ( I Tesaloniceni 5,18) Dacă omul nu primeşte cele ce-i vin asupra, nu ascultă de Dumnezeu căutând de fapt să-şi impună voia sa. Deci credinţa este una cu smerenia. Roagă-te pentru mine şi nu te descuraja pentru că altfel mânii pe Dumnezeu, susţinându-ţi voia ta.

ˇ Tristeţea care vine din neîncrederea în Dumnezeu dă proporţii mari greutăţilor venite sau aşteptate pricinuind prin aceasta nu numai o inhibiţie, o paralizie a puterilor sufleteşti, ci chiar o neputinţă de a mai suporta viaţa  aceasta înseamnă moarte. Cine crede în Dumnezeu relativizează toate greutăţile vieţii, ştie că ele sunt trecătoare, că Dumnezeu va interveni la cererea lui şi le va înlătura.

ˇ Dacă credem că Dumnezeu nu minte şi că celui ce crede, toate îi sunt cu putinţă, cum de n-ai dobândit ceea ce-ai dorit?

ˇ Ce să fac dacă sunt ostenit de călătorie, iar unii nu mă găzduiesc şi nu-mi dau de mâncare, mie fiindu-mi foame? Gândeşte-te, cine este Cel care are grijă de toţi şi îi hrăneşte pe toţi. Dacă deci Acesta ar fi voit să te hrănească, i-ar fi îndemnat pe ei să te primească, dar dacă nu te-au primit, este vădit că Dumnezeu nu a voit, deci nu sunt nicidecum ei de vină, căci toate ce se fac spre cercarea şi mântuirea omului ca să rabde şi să se osândească pe sine însuşi ca nevrednic.

ˇ De cumpăraţi ocrotirea omului, nu vă va ocroti Dumnezeu! Nu căuta să placi oamenilor căci unul ca acesta se înstrăinează de Hristos. Aceasta o arată Apostolul zicând: De aş mai plăcea oamenilor, n-aş mai fi robul lui Hristos. Fă-le toate după voia lui Dumnezeu şi-L vei avea pe El în ajutor.

ˇ Dumnezeu vrea să-L avem pe El, sau gândul la El în tot ce facem şi noi ne gândim numai la noi ca fiinţe autonome, ignorând total omniprezenţa şi măreţia lui Dumnezeu ca şi cum am putea fi noi sau vreun lucru despărţit de fundamentul ultim al lui.

ˇ Păzeşte totdeauna pe Dumnezeu în duhul tău rugându-te pentru orice lucru şi păzeşte cu hotărâre căile tale. Nu căuta să placi oamenilor şi vei primi harul lui Dumnezeu, căci cei ce caută să placă oamenilor sunt străini de Dumnezeu şi Duhul lui Dumnezeu nu este cu ei. Să ai duhul lui Dumnezeu şi El te va învăţa toate precum e drept, căci fără el nu poţi izbuti cum se cuvine. Nu te teme de nimeni, ci adu-ţi aminte de cuvântul: Domnul este ajutorul meu, nu mă voi teme, ce-mi va face mie omul?

ˇ Ce este îndoiala inimii şi ce înseamnă a fi îndoielnic? Îndoiala inimii stă în a te întreba sau a avea mereu în suflet întrebarea: Oare Dumnezeu are milă de mine sau nu? Dacă cugeţi că nu, aceasta este necredinţă, iar de nu crezi că Dumnezeu are mai multă milă de tine decât poţi înţelege, pentru ce te mai rogi? Apoi a fi îndoielnic înseamnă a nu te preda cu desăvârşirii morţii pentru Împărăţia Cerurilor, ci a te îngriji mai mult de trup.

ˇ Cine aleargă la rugăciunile Maicii Domnului şi a sfinţilor ca la nişte munţi, aleargă de fapt la credinţa în Hristos. Cine nu crede că Hristos s-a născut din Fecioară nu crede că el este Dumnezeu întrupat. Cine crede în rugăciunile sfinţilor către Hristos, crede în credinţa lor în Acela ca Dumnezeu care deci ne poate mântui.

ˇ Îndoiala produce şi ea o boală; când zici nu cred că sunt sănătos simţi cu adevărat un început de îmbolnăvire.

ˇ Dacă celui ce crede toate-i sunt cu putinţă unde este atunci credinţa ta? Sau dacă ţi-ai ales starea unui mort, întreabă-l pe mort dacă o mai doreşte pe soţia sa sau dacă nu va fi osândit pentru că venind ea, a curvit. Dacă i-ai lăsat pe morţi să-şi îngroape morţii lor, pentru ce nu binevesteşti Împărăţia lui Dumnezeu? Unde s-a ascuns de la tine cuvântul Scripturii: Credincios este Dumnezeu care nu ne va lăsa pe noi să fim ispitiţi iar dacă le pătimim pe acestea din necredinţa noastră, să nu învinuim soarele că nu luminează. De este puternic Cel ce-i zdrobeşte pe toţi vrăjmaşii împreună cu noi şi pentru noi, pentru ce-l bârfim că stă departe de noi dacă aceasta ni se trage din pricina necredinţei şi lenevirii noastre? Dacă nimeni nu-i mai tare ca El şi te făleşti zicând: Tu cu mine eşti atunci de ce te mai temi şi tremuri ca un copil având asemenea apărător? (De ce te vaiţi că nu poţi birui această întristare când ştii că celui ce crede toate-i sunt cu putinţă? Unde este credinţa ta dacă socoteşti că nu poţi birui întristarea pricinuită de despărţirea de soţie.)

ˇ Dacă suntem sensibili la cuvântul lui Hristos în care lucrează Hristos Însuşi, simţim în conştiinţă chemarea sau revendicarea Lui şi trebuinţa de a-I răspunde afirmativ. Simţim în această chemare atractivă lucrarea Duhului lui Hristos cel viu şi nu o poruncă cunoscută din litera Scripturii, privită ca exterioară lui Dumnezeu. Simţim pe Hristos Însuşi prin Duhul Său în această revendicare dulce şi necondiţionată, simţim o viaţă nouă pătrunsă în noi, această viaţă ne face sfinţi căci în ea ne simţim uniţi cu Hristos, izvorul sfinţeniei noastre.

ˇ Să folosim leacurile ca unii ce n-au ajuns încă la desăvârşire dar nu trebuie să ne punem nădejdea în ele ci în Dumnezeu care dă moartea şi viaţa după spusa: Eu bat şi Eu vindec (Deuteronom 32,39). Nu uita deci că nu se vindecă cineva fără Dumnezeu.

ˇ Roagă-te frate să ieşim cu pace din puţinele noastre zile căci nimic nu vine la întâmplare şi Cel ce se lipeşte de Domnul este un duh cu El. ( I Corinteni 6,7)

ˇ Tot ce face omul din frica de Dumnezeu foloseşte sufletului său.

ˇ Predând fiinţa ta ca pe o unealtă activă voii celui ce-ţi cere să faci ceva, care este rânduit spre aceasta de Dumnezeu , trăieşti predarea ta absolută, care-ţi cere ceea ce-i spre binele tău prin altă voie concretă. Prin aceasta îţi arăţi încrederea absolută în Dumnezeu. Voia ta nu se mai interpune între tine şi El; când voia ta nu mai închide intrarea spre interiorul fiinţei tale, atunci îl simţi pe Dumnezeu în suveranitatea Lui de care atârni în mod absolut recunoscând această atârnare. A primi din ascultare pentru Dumnezeu chiar şi moartea  aceasta înseamnă predarea totală lui Dumnezeu sau aducerea ca jertfă lui Dumnezeu. Cel ce trăieşte în această dispoziţie este tot timpul o jertfă vie lui Dumnezeu capabil de a devei o jertfă prin moarte. Dar cel ce se predă lui Dumnezeu total primindu-l în sine se sfinţeşte căci nu face nimic contrar lui Dumnezeu sau separat de el, ci numai ceea ce place lui Dumnezeu şi din puterea lui Dumnezeu.

ˇ Simţirea prezenţei lui Dumnezeu cel Atotputernic dă omului putere să-şi stăpânească agitaţia şi frica manifestată în violenţă şi aroganţă celui ce nu-şi cunoaşte modestele sale măsuri.

ˇ Cel ce vine la Dumnezeu nu trebuie să se descurajeze şi să se teamă, altfel nu va pune niciodată început căii lui.

ˇ Dacă Dumnezeu te-a adus aici, El te va şi călăuzi, iar dacă ai venit prin voia ta, scris este: Le-a trimis după meşteşugirile inimilor lor. (Psalmi 80,10)

ˇ Deznădejdea paralizează orice iniţiativă şi orice efort spiritual; nu mai crezi în tine, nici în ajutorul lui Dumnezeu.

ˇ Nu poate muri cineva fără hotărârea lui Dumnezeu, chiar de-ar fi muşcat de zeci de mii de şerpi veninoşi. (Chiar muşcătura însăşi se produce prin voia lui Dumnezeu.)

Rugăciune

ˇ Rugăciunea şi răbdarea pot susţine împreună cu urcuşul continuu şi o neîncetată tensiune, ca o căldură care dacă se răceşte, greu mai poate fi reaprinsă.

ˇ Numele Domnului nostru Iisus Hristos este înfricoşător dracilor şi celor ce se lasă stăpâniţi de patimile inspirate de aceia. Dar este înfricoşător prin blândeţea şi curăţia umanităţii Sale, care înseamnă totodată o libertate de tot ce este rău, o putere absolută faţă de rău. În El existenţa umană nu este supusă nici unei robii sau limitări egoiste.

ˇ Din rugăciunile sfinţilor se revarsă în noi o putere care ne susţine aşa cum în cuvântul de încurajare al prietenilor simţim prezentă inima lor care ne dă putere în dureri şi greutăţi. În puterea venită nouă prin rugăciunile sfinţilor şi care ne susţine răbdarea se întâlneşte puterea lor cu puterea noastră trezită de puterea lor şi cu puterea lui Dumnezeu din care sfinţii se întăresc în rugăciunea lor şi care ne-o comunică. Este o comunicare între trei persoane: între mine, sfânt şi Dumnezeu care este prezent între mine şi sfânt unindu-ne. Unde sunt doi sau trei adunaţi (sufleteşte) în numele Meu, acolo sunt şi Eu în mijlocul lor.

ˇ Cât despre citit, este de folos a citi Vieţile Părinţilor căci aşa se luminează mintea în Domnul.

ˇ Este de trebuinţă moartea faţă de oameni şi faţă de lucrurile trecătoare în sensul de moarte a voinţei de a te folosi de ei şi de ele în chip egoist şi pentru a obţine plăceri trupeşti în sensul de a refuza să fii oamenilor de ajutor şi de a te folosi de lucruri pentru a ajuta prin ele pe oameni şi mai ales de a cunoaşte prin ele pe Dumnezeu. Adică gândurile la oameni şi la lucruri trebuie adunate în gândul la Dumnezeu spre slujirea Lui şi spre mântuirea oamenilor prin aducerea lor la El. În Dumnezeu trebuiesc adunate toate pentru că toate sunt din el şi toate se desăvârşesc în el. Gândindu-te în legătură cu Dumnezeu, ele sunt curăţite de orice atracţie egoistă şi pătimaşă, sfinţindu-se.

ˇ Trebuie să se pomenească la sfârşitul doxologiei de seară sau de noapte sfintele Biserici, împăratul, conducătorii, poporul, săracii, văduvele şi cele de asemenea? Şi cel căruia i se cere de către cineva să se roage pentru el, trebuie să o facă chiar de este stăpânit de patimi?  Este bine să cerem în rugăciune pacea sfintelor biserici şi cele următoare, dar să o facem ca nişte nevrednici care nu avem putere spre aceasta. Aceasta este poruncă apostolică şi e bine să ne rugăm pentru cel ce ne-o cere căci este un cuvânt al Evangheliei şi al Apostolului: Celui ce cere, dă-i (Matei 5,42) şi Rugaţi-vă unii pentru alţii ca să vă vindecaţi. (Iacov 5,16) Şi iarăşi: Precum voiţi să vă facă vouă oamenii, faceţi şi voi lor asemenea. Ba unii se rugau şi pentru Apostoli (Fapte 12,5). Deci cel ce nesocoteşte porunca, se osândeşte pe sine însuşi, iată pentru ce putând sau neputînd, eu mă silesc spre aceasta din pricina poruncii.

ˇ Cererile marelui Bătrân către Dumnezeu puse în mişcare de cererea celui ce-l roagă să le facă, se adresează în acelaşi timp sfinţilor ca să-şi adauge rugăciunea lor la rugăciunea lui şi a celui ce a determinat rugăciunea lui. Astfel toate se împletesc: cele de jos se întemeiază pe cele mai de sus şi acestea sunt puse în mişcare de cele mai de jos. Este o întâlnire de întregire, o sobornicitate a completării în rugăciunea tuturor într-un fel în jurul celui mai de jos, deşi acesta şi-a adresat cererea celui mai de sus. Este în ea o urcare de la cei mai de jos la cei mai de sus şi o coborâre a acestora la cei mai de jos, dar toţi urcă prin această rugăciune întregitoare spre Dumnezeu, sau Dumnezeu îi face să se unească în această sobornicitate a rugăciunii în El. Nimeni nu urcă spre Dumnezeu şi în Dumnezeu singur, ci toţi împreună  aceasta este Biserica.

ˇ Rugăciunea în izolare nu are efect deplin; dacă mă rog singur pentru mine şi nu vreau să cer şi rugăciunea altora pentru mine dau dovadă de mândrie şi Dumnezeu celor mândri le stă împotrivă. Dacă nu mă rog pentru alţii dau iarăşi dovadă de egoism, iar dacă rugăciunea pentru altul nu este însoţită şi de rugăciunea aceluia iarăşi rămâne fără rezultat. Aceasta în cazul când acela mi-a cerut să mă rog pentru el, dar el nu însoţeşte rugăciunea mea cu a lui. Când însă eu mă rog pentru altul care este încă în valurile necredinţei, poate să aibă efect asupra lui, dar cumva el trebuie să afle că mă rog pentru el şi să fie cât de cât transpus într-o sensibilitate de dragostea mea pentru el. Numai însoţită de iubirea a doi sau a mai multor inşi, rugăciunea are efect. Rugăciunea are şi un rost de unificare a persoanelor, un rost de extensiune şi de susţinere a Bisericii ca o comuniune de dragoste în Dumnezeu.

ˇ Cine crede în Dumnezeu, Îl are pe Dumnezeu lângă el. Credinţa şi rugăciunea sunt semnul lucrării lui Dumnezeu în om. Când te gândeşti la cineva eşti în comunicare cu el, cu atât mai mult eşti în comunicare cu Dumnezeu când te gândeşti la Dumnezeu cu încredere în El şi când îi adresezi cererile tale de ajutor.

ˇ Cine se roagă pentru altul câştigă el însuşi căci săvârşeşte un act de iubire şi sporeşte în ea ridicându-se la o stare superioară. Apoi se roagă şi pentru sine căci prin însăşi faptul că se roagă, se pune în legătură cu Dumnezeu de la Care vine bunătate şi putere. Deci rugându-te pentru altul continuu, te rogi şi pentru tine continuu şi câţi pot să facă aceasta? Apoi cine poate să-i aibă mereu în minte pe toţi în mod continuu? Dar cel desăvârşit îi poate avea virtual pe toţi în gând. În orice caz rugăciunea cuiva pentru altul îl uneşte cu acela în cugetul lui. Astfel rugăciunea este un mijloc de unire între oameni pentru că este un mijloc de unire între ei.

ˇ A avea grijă de Dumnezeu înseamnă a te gândi la El şi la împlinirea poruncilor Lui prin care înaintăm în vieţuirea în El şi în grija de semeni şi prin aceasta împlinim adevărata grijă de noi.

ˇ Nu te încovoia, frate, nici nu te preda deznădejdii, ci rugându-te neîncetat, zi: Doamne, Iisuse Hristoase, mântuieşte-mă de patimile de ocară şi vei afla mila lui Dumnezeu.

ˇ Aţi osteni inima ta înseamnă a te ruga pururea lui Dumnezeu să nu te lase să rătăceşti sau să umbli după voile tale. Prin aceasta vii la deosebirea gândurilor (dreapta socoteală). Seamănă deci cu nădejde ca să seceri fără să slăbeşti.

ˇ Din mreaja demonilor, de robia nevăzută a lor şi de sub robia văzută a patimilor omul nu poate scăpa decât intrând în relaţia de dialog direct cu Dumnezeu prin chemarea numelui Lui. Numele lui Dumnezeu chemat te pune sub ocrotirea lui Dumnezeu, te opreşte de la rele, te scoate din egoism în care omul nu este propriu zis singur, ci sub robia celui rău.

ˇ Ia aminte cu toată grija la psalmodie, la rugăciune şi la citit ca să poţi lua de la cele spuse, căci dacă primim să ne ocupăm de gândurile vrăjmaşului, niciodată nu vom putea face nimic. (Numai conştiinţa prezenţei lui Dumnezeu trezită de chemarea numelui Lui poate atrage sufletul de la un gând necuvenit. Numai ea mă scoate din limita puterilor mele; alte gânduri invocate de mine împotriva acelui gând nu mă poate ajuta să-l biruiesc pentru că sunt susţinute numai de slaba mea putere. Numele nu este doar o copie a întregului, ci întregul lui real care fără a înceta să fie şi în afară, este şi înăuntrul celui ce-i rosteşte numele.)

ˇ Dacă vrei să te rogi pentru multe lucruri odată ce Dumnezeu ştie de care lucruri avem trebuinţă, roagă-te zicând: Stăpâne, Doamne Iisuse Hristoase, călăuzeşte-mă după voia Ta! iar de vrei să te rogi împotriva patimilor, zi: Tămăduieşte-mă după voia Ta. Dacă te rogi împotriva ispitelor, zi: Tu şti ce-mi este de folos, ajută slăbiciunii mele şi fă sfârşit ispitelor după voia Ta!

ˇ La rugăciune stăruie în înţelegerea cuvintelor.

ˇ A chema numele Domnului înseamnă a-l chema pe Dumnezeu Însuşi şi Dumnezeu vine când este chemat căci atunci i se deschide inima. Deci unde este chemat Dumnezeu, este de faţă Dumnezeu Însuşi.

ˇ Noi ne vom ruga iar tu foloseşte puterea ta pentru a câştiga smerenie, supunere şi neţinere la voia ta în ceva, căci din aceasta se naşte mânia. Să nu judeci nici să dispreţuieşti pe cineva căci din aceasta vine tocirea inimii şi orbirea minţii, născându-se astfel nepăsarea şi învârtoşarea inimii. Veghează neîncetat gândind la legea dumnezeiască din care se încălzeşte inima de focul ceresc. Să nu te moleşeşti nici să te împuţinezi căci nu-ţi cere Dumnezeu ceea ce este peste puterea ta. Păzeşte-ţi gura de la cuvântul fără rost şi nu primi în mintea ta să cugeţi câtuşi de puţin la cele rele.

ˇ Cât despre mâncare, băutură, somn, tuturor să le premeargă mulţumirea. Cugetă la cuvântul Apostolului: Fie de mâncaţi, fie de beţi, fie că faceţi orice altceva. Păzeşte-o pe aceasta în toate şi te va păzi Dumnezeu, căruia îi mulţumeşti.

ˇ Observăm cât de mult face sfântul Varsanufie dependentă aflarea adevărului în lucruri nesigure de rugăciunea către Dumnezeu. Numai în responsabilitatea trăită faţă de Dumnezeu sau în faţa lui Dumnezeu prin rugăciune, înţeles ca Persoană infinită omul este ferit să afirme sau să preia afirmaţii greşite. Rugăciunea ca mijloc de aflare a adevărului nu exclude osteneala cercetării, iar osteneala la aceasta aduce şi o sporire a înţelegerii duhovniceşti a omului care îl îndeamnă şi ea pe om la rugăciune şi-l deschide luminii iubitoare ce-i vine de la Dumnezeu prin ea. Deci descoperirea înţelesurilor adevărate şi mai adânci ale Scripturilor depinde şi de creşterea omului prin osteneala sa în timp, dar şi de înşiruirea de generaţii de cercetători care au descoperit urmaşilor întrebări noi şi putinţa de a găsi sensuri noi şi mai adânci ale Scripturii, prin răspunsurile la ele. De aceea unele greşeli pe care le găsim la învăţătorii vechi s-au datorat şi faptului că s-au grăbit să dea răspunsuri într-un timp necopt. Căutarea este şi ea s-ar putea spune o rugăciune când este făcută din răspunderea în faţa lui Dumnezeu, şi rugăciunea o căutare, căci prin amândouă omul se adânceşte în taina izvorului tuturor care este Dumnezeu. Dar este trebuinţă ca omul să-şi înţeleagă căutarea prin rugăciune şi rugăciunea ca efort de apropiere prin înţelegere de izvorul dumnezeiesc şi tainic al tuturor.

ˇ Pomenirea numelui lui Dumnezeu opreşte toate relele şi întăreşte neputinţa noastră. (deci poţi vorbi cu alţii şi să te gândeşti permanent la Dumnezeu; iar gândul la El te ţine treaz şi în cele ce le vorbeşti cu cineva. Aceasta se întâmplă când vorbeşti de lucruri serioase, pline de răspunderea în faţa lui Dumnezeu.)

ˇ Când îl rog pe Stăpânul Însuşi, cum trebuie să zic?  Miluieşte-mă Stăpâne pentru Sfinţii Tăi mucenici şi pentru Sfinţii Părinţi şi-mi iartă păcatele pentru mijlocirile lor. Căci şi Proorocul zicea: Pentru Avraam, robul Tău, ba Însuşi Domnul a zis: Voi apăra cetatea aceasta pentru Mie şi pentru David, robul Meu.

ˇ De mă aflu între oameni şi aceştia încep să grăiască fără rost, să rămân sau să plec?  Dacă nu eşti nevoit de vreo treabă să rămâi, pleacă, iar de este nevoie, mută-ţi mintea la rugăciune neosîndindu-i, ci recunoscându-ţi slăbiciunea ta.

ˇ Oare este bine ca vremea convorbirii să se cheme numele lui Dumnezeu?  Trebuie să se cheme numele lui Dumnezeu în vremea convorbirii cât şi înainte şi după ea, în tot timpul şi în tot locul căci s-a scris: Neîncetat să vă rugaţi. Aşa se alungă ispita.

ˇ Cum poate să se roage cineva neîncetat?  Când cineva e sigur trebuie să psalmodieze cu gura şi să se roage şi în inimă. Dar de e cineva în piaţă sau cu alţii, nu e nevoie să psalmodieze cu gura, ci numai cu cugetul, dar trebuie să-şi păzească ochii ca să nu hoinărească şi să cadă astfel în cursele vrăjmaşului.

ˇ Psalmodierea nu înseamnă numaidecât cântare; orice după un anumit timp de practică capătă un anumit ritm, o armonie interioară care este un fel de cântare. Numai rugăciunea grăbită nu are această ordine ci este lipsită de ritm şi armonie. Aceasta ridică cuvintele rugăciunii peste înţelesul ei mărginit, produce sentimentul că Dumnezeu este un mister care le uneşte pe toate într-o rânduială. Produce simţirea prezenţei şi ajutorul Lui. Numai adunată în Dumnezeu creaţia scapă de dezordine.

ˇ Puterea cuvintelor înseamnă şi înţelesul lor. Ele au în ele o putere; cuvintele au puterea asupra celui ce le rosteşte sau le aude când acela este conştient de sensul lor, sau pătrunde la el.

ˇ Omul se poate linişti oriunde şi în orice slujbă dacă îl cheamă pe Dumnezeu în tot ce face.

ˇ Oare este bine să stărui în rugăciunea : Doamne Iisuse Hristoase miluieşte-mă sau e mai bine a citi din Sfânta Scriptură şi a rosti psalmi?  Trebuie făcute amândouă; puţin din una şi puţin din cealaltă, căci s-a scris: Aceasta să o faceţi şi aceea să n-o lăsaţi.

ˇ Cât priveşte psalmii, nu lăsa învăţătura lor căci aceasta îţi dă putere şi luptă-te ca să-i rosteşti pentru că mult folosesc. Ceea ce-ţi întrece puterea nu căuta să auzi căci deocamdată ai învăţături care te folosesc pe măsura ta.

ˇ De ţi se întâmplă să trebuiască să faci un lucru după ce ai chemat pe Dumnezeu şi ai cerut rugăciunea Sfinţilor şi ai rămas în îndoială, totuşi fă-l căci aceasta este voia lui Dumnezeu şi eu Îl voi ruga pe El pentru acel lucru. Iar, dacă întrebat fiind, ţi se cere să răspunzi îndată dat fiind că nu se mişcă mai repede mintea, trimite-o la Dumnezeu şi El îţi va da ce să răspunzi fără grijă. (Dumnezeu cu care mintea se pune îndată în legătură, te va face să răspunzi în mod cumpănit şi plin de răspundere întrebării ce ţi se pune.)

ˇ Mă văd că toată ziua sunt împrăştiat şi nu reuşesc să pomenesc numele lui Dumnezeu!  Mulţi aud mereu despre o cetate şi apoi li se întâmplă să intre în ea fără să ştie că aceasta-i cetatea de care a auzit. Frate, toată ziua te gândeşti la Dumnezeu şi nu ştii? A şti de o poruncă a lui Dumnezeu şi a se ocupa de împlinirea ei înseamnă a sluji lui Dumnezeu şi a te gândi la El. (Chiar dacă nu pomeneşti numele lui Dumnezeu în mod expres, împlinind o poruncă dată de El, tot pomenire a Lui săvârşeşti, căci cine lucrează în curtea unui stăpân chiar de nu se gândeşte direct la el în mod permanent, îl are pe el în slujirea sa.)

ˇ În privinţa pomenirii neîncetate a lui Dumnezeu, fiecare o poate pe măsura sa, dar smereşte-te numai!

ˇ Când nu poţi întreba un bătrân trebuie să te rogi de trei ori pentru orice lucru şi după aceasta, ia seama spre ce înclină inima ta măcar şi cât un fir de păr şi fă aceasta. Căci e vădită înştiinţarea şi ea se arată neîndoielnic inimii.

ˇ Când mă îndoiesc de un lucru dacă să-l fac sau nu, spune-mi ce să fac?  Când se iveşte trebuinţa să faci un lucru roagă pe Dumnezeu de trei ori cerându-i să nu rătăceşti şi dacă rămâi în acelaşi gând, fă ce-ţi spune el căci în acest caz îţi vine de la Dumnezeu şi nu de la tine. Când nu dobândeşti siguranţă, întreabă-i pe Părinţi.

ˇ Ceasurile şi cântările sunt predanii bisericeşti pentru conglăsuirea întregului popor, la fel, la fel în mănăstiri ele sunt pentru conglăsuirea obştii de călugări. Skitioţii însă, nu au nici ceasurile şi nu cântă nici imnuri, ci săvârşesc lucrul de mână şi meditează, fac câte puţină rugăciune de unul singur iar la vecernii skitioţii spun cei doisprezece psalmi spunând la sfârşitul fiecăruia în locul doxologiei: Aleluia şi fac apoi o rugăciune. La fel şi noaptea spun doisprezece psalmi iar după aceasta se aşează la lucrul de mână. (Avva Varsanufie) Monahii din Sketis cunoşteau numai două oficii divine: vecernia, după apusul soarelui şi privegherea. O veghe de noapte de patru ore până la răsăritul soarelui care în parte consta şi din lucrul de mână căruia îi dedicau de altfel întreaga zi. Monahii pahomieni nu lăsau din mână acest lucru nici măcar la rugăciunea comună întrucât considerau că acesta nu împrăştie mintea, ci dimpotrivă o ajută să se concentreze. Skitioţii ţineau următoarea rânduială: Când te aşezi la lucru de mână trebuie să spui din inimă psalmi, iar la sfârşitul fiecărui psalm să te aşezi zicând: Doamne, miluieşte-mă pe mine ticălosul! De eşti hărţuit de gânduri, adaugă: Dumnezeule, vezi necazul meu şi ajută-mă. Deci, când ai făcut trei rânduri de plasă, scoală-te la rugăciune şi plecând genunchiul apoi sculându-te, spune la fel rugăciunea amintită. (Sfântul Vasanufie) Metoda este simplă: ea constă din aceea de a întrerupe munca (împletitul plaselor) la mici intervale pentru a ne scula la rugăciune şi la închinările legate de ea. Astfel Macarie Alexandrinul şi ucenicul său Evagrie făcea zilnic o sută de rugăciuni respectiv o sută de îngenuncheri. Aceasta pare să fi fost regula obişnuită (se găsesc şi alte cifre întrucât fiecare îşi avea măsura sa personală). În timpul lucrului mintea nu lâncezea ci era ocupată cu meditaţia, adică cu repetarea versetelor scripturistice, chiar psalmi întregi care în acest scop erau memoraţi pe de rost. Unei astfel de meditaţi îi urma de fiecare dată o scurtă rugăciune de împunsătură care era făcută şezând. Aceasta nu era fixă în ce priveşte conţinutul şi putea fi schimbată după preferinţă atunci când era preluată o anume formulă. Nici mai sus numitele rugăciuni nici această scurtă rugăciune de împunsătură nu erau deosebit de lungi şi nici nu trebuiau să fie astfel. Cât priveşte prelungirea rugăciunii, dacă stai în picioare sau dacă te rogi neîncetat potrivit Apostolului, nu trebuie să o reiei ori de câte ori te ridici căci mintea ta este le rugăciune toată ziua. (Sfântul Varsanufie)

ˇ La rugăciunile mai lungi există întotdeauna pericolul împrăştierii fiindcă scade rapid concentrarea sau şi mai rău, demonii seamănă în ea neghina lor. Stând la rugăciune trebuie să te rogi să fii eliberat de omul cel vechi sau să zic Tatăl nostru, ori să le faci pe amândouă şi apoi să şezi la lucru de mână. (Sfântul Varsanufie)

Curaj-frică

ˇ Ce să fac părinte că mi-e frică?  Locuitorii cetăţii se tem de barbari până ce nu au ajutorul împăratului, dar când află că a sosit în cetate generalul, nu se mai tem ştiind că acum are cine să-i apere. Chiar de vor auzi că se apropie barbarii, nu se îngrijorează având pe cel ce se luptă pentru ei. Deci şi noi, dacă credem în Dumnezeu, nu ne vom mai teme de draci căci ne va trimite ajutorul Lui. (Sfinţii Varsanufie şi Ioan)

ˇ Un frate se înfricoşa tare de tâlhari şi a destăinuit Bătrânului frica sa.  Dumnezeu nu părăseşte pe nimeni căci a zis: Nu te voi lăsa, nici nu te voi părăsi (Evrei 13,15), dar ne predă necredinţei noastre. Sunt oare mai mulţi tâlhari care năvălesc decât carele şi puterile lui Faraon? Şi ştim cu toţii că printr-un cuvânt şi la un semn al Domnului au fost deodată înecate toate. Nu-ţi aduci aminte cum i-a orbit pe cei ce veneau asupra lui Elisei? (IV Împăraţi 6,18) Cel ce ştie să izbăvească de ispite pe credincioşi, Acela le-a făcut şi le face şi acum pe toate. Cum vom uita oare Scriptura care zice: Domnul te va păzi pe tine de tot răul, păzi-va Domnul sufletul tău. Şi cum vom da uitării cuvântul: Vouă şi perii capului vă sunt număraţi, ori: Nici o vrabie nu va cădea în plasă fără ştirea Tatălui vostru, nu e cu mult mai de preţ omul decât o vrabie? O, frică  fiică a necredinţei, până unde m-ai coborât! Aceasta-i înspăimântătoare: orbeşte mintea, moleşeşte inima, împuţinează sufletul şi-i desparte pe oameni de Dumnezeu. Este sora lipsei de nădejde şi-i mână pe oameni de la frica de Dumnezeu în ţara pierzaniei. Frate, să fugim de ea şi să-l deşteptăm pe Hristos din somn zicând: Stăpâne, mântuieşte-ne că pierim! şi El sculându-se, va certa năvala vântului şi o va potoli, iar nouă ne va spune: Eu sunt, nu vă temeţi! Să părăsim deci toiagul de trestie şi să luăm toiagul crucii în care se sprijinesc cei ce şchiopătează, prin care se scoală morţii, întru care se laudă Apostolul, cu care am fost izbăviţi de prădarea diavolului, noi înşine aşezându-ne lângă Cel ce S-a răstignit pentru noi, căci El ne păstoreşte pe noi oile Sale şi prin El sunt alungaţi lupii poftitori de sânge. (Crucea este puterea noastră de a ne depăşi, este puterea pregătită nouă de Hristos. El a răbdat-o pentru a întări firea omenească din El împotriva cruţării egoiste şi pentru a ne comunica această putere şi nouă. Pomenirea ei legată de semnul ei îl aduce pe Hristos Însuşi în noi, pe Hristos care a întărit firea Sa omenească răbdând crucea şi care, în urma acestei întăriri a biruit moartea. Nu putea învia Dumnezeu o fire omenească moleşită îmbrăcând-o în viaţa largă netrecătoare care reprezintă o supremă tărie ca pe un obiect. Ea însăşi trebuie să vină în întâmpinarea învierii sale, ca actul acestei tării spirituale prin răbdarea durerilor opuse egoismului. Crucea este dovada milei lui Hristos pentru noi, dar şi mijlocul pe care ni l-a dăruit pentru a ne întări şi a creşte spre tăria vieţii generoase nesupusă morţii, îngustării egoiste. În cruce îl avem pe Hristos cu puterea Lui atotiubitoare dar ca să ne însuşim şi noi această putere. Prin ea alungăm diavolii care ne supun când suntem fricoşi din egoism, prin ea suntem păziţi în păşunea întinsă a hranei nemuritoare adusă nouă de Hristos. Diavolul vrea să ne facă fricoşi ca să ne predăm şi să devenim astfel robii lui. Hristos ne vrea puternici, liberi, fraţi ai Lui şi ai tuturor, părtaşi la puterea generozităţii şi la slava Lui. Dracii ne robesc pentru că de fapt nici ei nu sunt liberi fiind robi slabi ai patimii mândriei lor, lucrând sub stăpânirea ei. (Sfinţii Varsanufie şi Ioan)

Discernământul  trezvia

ˇ Dacă îţi apare vreun gând în minte, trebuie să-l cercetezi spunându-ţi: Unde ca sfârşi acest gând? Va sfârşi în gheenă. Şi astfel gândul te va părăsi lăsându-te liniştit. Deci fă cu toate gândurile la fel: îndată ce apare un gând cercetează-l şi de este rău, taie-l degrabă.

ˇ Canonul tău să fie luarea aminte la gândurile tale şi să ai frica lui Dumnezeu spunându-ţi: Cum ai petrecut timpul trecut? Mă voi pocăi măcar acum căci s-a apropiat ieşirea mea şi voi răbda pe aproapele meu şi încercările venite de la el până ce va face Domnul mila Lui cu mine ducându-mă la starea nemînierii scoţând din mine pizma  puiul diavolului. Petrece puţinele zile ce ţi-au mai rămas cercetându-ţi gândurile şi împotrivindu-te celor ce-ţi aduc tulburare.

ˇ Să ai încredere că vei primi cele cerute, dar luându-le, păzeşte-le ca să rămână harul la tine, căci mulţi au luat, dar după ce-au luat au căzut n-au păzit cu frică ceea ce-au primit.

ˇ A-şi păzi cineva inima înseamnă a avea mintea trează şi curată când este războit. Căci mai întâi alunecă în nepăsare gândul şi când vrăjmaşul vede nepăsarea, îndată aduce războiul. De vrei să afli dacă gândul ce răsare este duşman sau prieten, lasă rugăciune şi întreabă-l: Eşti de-al nostru sau al duşmanilor? Şi-ţi va spune adevărul. Predarea vine din negrijă deci, însă să nu te împotriveşti căci aceasta doresc ei şi nu vor înceta să te războiască, ci aleargă la Dumnezeu aruncând înaintea Lui neputinţa ta căci El va putea nu numai să-i depărteze, ci chiar să le ia puterea de a lucra. (Supunându-te ispitei lor, rămâi în planul gândurilor finite al aprinderii pentru ele, dar alergând la Dumnezeu, ridici inima din planul lor punând-o în comuniune cu adâncul infinit şi iubitor de Dumnezeu. Numai venind însăşi Dumnezeu în întâmpinarea ta cu infinitatea Lui, te ajută să te desprinzi de planul celor finite care-ţi promit satisfacţiile înguste ale unui egoism despărţitor. Dumnezeu va putea astfel să te depărteze de cele finite, de finitul despărţitor al demonilor şi al gândurilor pătimaşe insuflate de ei în conştiinţă şi le ia puterea asupra ta. Chiar conştiinţa trezită a neputinţei tale te deschide infinităţii Lui căci pui în comparaţie neputinţa ta cu puterea infinită a Lui, ba chiar trăieşti această deosebire între ele, le trăieşti simultan pe amândouă fără să le despartă, ci conştiinţa ta umilindu-se de elanul iubirii cuprinzătoare a Lui.)

ˇ Se cere a nu-ţi lăsa mintea să fie luată de sub stăpânirea ta de oarece gânduri, căci atunci nu mai eşti liber în întregime odată ce o parte de tine  mintea  este scoasă de sub voia ta. A aduce mintea la locul ei este a o aduce la postul de strajă în faţa lui Dumnezeu ca un ostaş care stă de strajă în faţa Împăratului. Atunci eşti stăpân pe ea şi pe ea şi pe tine, atunci se revarsă în tine darurile Lui, viaţa Lui, iubirea Lui generoasă opusă egoismului pătimaş.

ˇ Cel ce cunoaşte ce a voit să facă, venind în cetate, aceea se străduieşte să o şi facă în inima lui neabătându-se la altele pentru că altfel cade de la ceea ce caută.

ˇ Dacă nu iei aminte la tine, dacă eşti împrăştiat în tot felul de lucruri nu te poţi întâlni cu Dumnezeu şi nu poţi prinde ajutorul ce ţi-l dă spre sporirea ta duhovnicească. Un astfel de om nu are smerenie căci mu se întâlneşte cu mărimea puterii lui Dumnezeu în taina fiinţei sale.

ˇ Gândul şi judecata minţii implică o preferinţă pentru bine sau pentru rău, de aceea poate exista şi o judecată sucită, şerpuită în ascuns, dar care-şi dă la suprafaţă o aparenţă de dreptate, de logică. Chiar cel ce o formulează îşi dă în parte seama că judecata lui, la aparenţă dreaptă, este în ascuns înşelătoare şi sucită. Părinţii duhovniceşti ai Răsăritului au fost foarte preocupaţi de mijloacele prin care pot fi deosebite aceste judecăţi sucite de cele drepte.

ˇ Osteneşte-te întru durerea inimii să agoniseşti căldura şi rugăciunea căci ceea ce le alungă este uitarea, iar aceasta se naşte din negrijă. Cât priveşte paza simţurilor, să ştii că tot darul se dă prin osteneala inimii.

ˇ Trezvia şi veghea este atenţia neîncetată la tine ca să nu intre nici un gând îndoielnic în privinţa calităţii lui. Dar este şi o conştiinţă continuă a prezenţei lui Dumnezeu unită cu rugăciunea căci numai din puterea sa omul nu poate să rămână în această trezvie în mod neîncetat. Trezvia nu este numai o atenţie cu scop negativ de neprimire a gândurilor necuvenite, ci mai ales o lucrare pozitivă; o atârnare necontenită a gândurilor de Dumnezeu, iar aceasta nu se susţine nici ea cu puterea noastră, ci are la baza ei un sentiment de răspundere pe care nu ni-l impunem numai noi, ci este susţinut în noi mai ales de Dumnezeu. În sentimentul responsabilităţii trăim relaţia justă între noi şi Dumnezeu, trăim poziţia noastră adevărată sau suntem conştienţi de ceea ce suntem de fapt noi. Nu te poţi cunoaşte dacă nu te situezi exact unde eşti, cum e cazul cu cei ce nu ştiu de Dumnezeu, căci a şti ce eşti înseamnă a cunoaşte relaţia ta cu supremul izvor al existenţei tale

ˇ Uitarea este ca o luare în prinsoare de patimile sau de duhurile nevăzute care le aprind căci cel ce uită de sine este târât de patimi şi aceasta este una cu conştiinţa dependenţei absolute a omului de Dumnezeu Cel personal şi deci cu smerenia, cu realizarea sau înţelegerea poziţiei sale adevărate în cadrul realităţii. Iar conştiinţa dependenţei de Dumnezeu este ca un foc continuu care-l ţine pe om treaz, este ca o ardere spirituală continuă.

ˇ Deci dacă vrei să te izbăveşti de uitare şi de luarea în robie, nu poţi altfel decât câştigând focul duhovnicesc care le topeşte pe toate. Focul acesta îl câştigă cineva prin dorul de Dumnezeu. Frate! Dacă inima ta nu se osteneşte cu durere să-l caute pe Domnul nu vei putea nicidecum spori!

ˇ Păzirea inimii de toate simţirile şi cugetele superficial plăcute care stau să fure în fiecare clipă, este o durere continuă ce i-o impui, dar nu în suportarea ei este totodată o bucurie mai înaltă.

ˇ Frate, ostaşii buni se deprind şi în timp de pace totdeauna în meşteşugul războiului căci nu se cuvine ostaşului să iscodească în vreme de încercare, căci s-a spus: M-am pregătit şi m-am tulburat (Psalmi 118,60). Nu fi nepăsător faţă de patima care te-a biruit, nici faţă de alta căci Părinţii spuneau că nepăsarea pierde cu totul roadele monahului. Omul trebuie să aibă grijă în privinţa războiului până la cea din urmă suflare ca să nu cadă în cursa întinsă de preavicleanul vrăjmaş pe care să-l alunge Domnul de la noi cu Duhul gurii Lui.

ˇ Dacă intră gândul nu te tulbura ci află ce voieşte să-ţi facă şi lucrează împotriva lui fără tulburare chemîndu-L pe Domnul, căci nu în intrarea tâlharului în casă stă răul, ci jefuirea celor din casă. Iar de iese cu necinste, slava este a stăpânului casei, iar necinstea a celui care a ieşit fără să ia nimic. Când vine Domnul în pământul Iudeii, adică în inima omului, El scoate dracii; strigă deci prin urmare către El ca macedonienii către Pavel: Treci prin Macedonia şi ajută-ne şi ca apostolii: Stăpâne, mântuieşte-ne că pierim şi El se va scula, va certa vânturile cele gândite şi ele se vor linişti.

ˇ Fiindcă ai zis: nu mă folosesc de dulgheria mea, crede-mă frate, că tu nu ştii de te foloseşti sau nu, ci îşi bat joc dracii de tine arătând gândului tău ceea ce voiesc, spre a-ţi împlini voia ta şi a nu o asculta pe cea a părinţilor tăi. Căci cel ce voieşte să stea în adevăr întreabă pe Părinţi de se foloseşte sau nu, şi crede ceea ce spun ei, făcând astfel ceea ce-l foloseşte cu adevărat.

ˇ Răul constă într-o răsturnare de valori acoperită abil de minciună. Binele este prezentat drept rău, iar răul este îmbrăcat în mantia strălucitoare a binelui; patimile care descompun viaţa, ca pricinuitoare de viaţă, virtuţile care-l îmbogăţesc pe om sărăcindu-l, tăria stăpânirii de sine ca slăbiciune, lăsarea în seama mâniei  ca tărie. Răul nu-l poate câştiga pe om decât mascându-se în bine, el nu poate câştiga decât dându-se drept bine. El trăieşte în minciună de aceea viaţa care o dă este şi ea mincinoasă, un şir de spasme ale plăcerii, continuitatea unui chin.

ˇ Iertaţi-mă pentru Domnul căci vorbesc în prostie. Domnul a spus ucenicilor Săi: Acum nici voi nu înţelegeţi?

ˇ Dreapta socoteală constă în a lucra cineva după măsura sa, căci când omul face ceva peste puterile lui nu poate continua mult. Iar Dumnezeu nu cere nimănui ceva peste puterile sale. Fă deci după puterea ta şi cunoaşte-ţi slăbiciunea.

ˇ Cel ce din grabă şi nu din dispreţ pierde un lucru fără să vrea, este osândit şi el? Unul ca acesta trebuie să se ocărască pe sine şi să ceară de la Dumnezeu iertare ca unul ce a fost fără de grijă. (în aceasta se arată că lucrurile nu sunt de la noi, ci daruri ale lui Dumnezeu şi dispreţuindu-le noi, Îl dispreţuim pe cel ce ni le-a dăruit. Multe din ele poartă însă întipărite şi munca semenilor noştri şi astfel îi dispreţuim în acelaşi timp şi pe ei în efortul lor prin neglijenţa noastră.)

Îmbuibarea  înfrânarea

ˇ Cât despre poame, să nu le ceri din propria voinţă, dar de ţi le vor da, ia şi mănâncă suspinând pentru osânda ce ţi-o va aduce plăcerea aceasta.

ˇ Ce să fac părinte când patima nu se iveşte înainte dar se strecoară în vremea mâncării? Să mă opresc de la mâncare?  Nu te opri ci luptă împotriva gândului aducându-ţi aminte că mâncarea se va preface în ceva urât mirositor şi că vom fi judecaţi ca unii ce ne-am săturat în vreme ce alţii flămânzesc sau se înfrânează cu desăvârşire. De încetează pofta, mănâncă dar osândeşte-te tu însuţi, iar de stăruie  cheamă numele lui Dumnezeu în ajutor şi te va odihni de acest război. De pune însă stăpânire pe tine încât nu mai poţi mânca cu bună rânduială, încetează să mai mănânci, iar de sunt unii care şed cu tine la masă, ca să nu bage ei de seamă, ia câte puţin. Dacă-ţi este foame, împlineşte-ţi trebuinţa cu pâine sau altă mâncare de la care nu ai război.

ˇ Care este semnul lăcomiei pântecelui?  Când vezi cugetul îndulcindu-se la gândul unei mâncări şi urmăreşti să o ai neapărat sau înaintea tuturor, să ştii că te stăpâneşte lăcomia pântecelui. Ia aminte deci la tine însuţi şi la tot ce-ţi stă în putinţă ca să te sileşti să nu iei cu grabă din ea, ci cu bună rânduială şi împinge mai vârtos acea mâncare înaintea altora. Dar după cum am spus, nu trebuie să încetezi îndată a mânca, ci păzeşte-te să nu te repezi la mâncare fără de rânduială. Vorbind de lăcomia pântecelui Părinţii cer să nu întinzi mâna la masă înaintea altuia căci acesta este un lucru necuviincios şi străin de buna rânduială. Un alt semn al lăcomiei pântecelui este a voi să mănânci înainte de ora rânduită, lucru care nu trebuie nicidecum făcut decât doar din vreo pricină binecuvântată. Dar în toate trebuie cerut ajutorul lui Dumnezeu şi El ne va ajuta.

ˇ Ce hrană să-mi rânduiesc zilnic?  A-ţi stabili hrana pentru fiecare zi în chilie înseamnă a te lăsa prins de grijă şi de o nevoie fără rost. Lasă-te călăuzit de îndrumarea lui Dumnezeu, căci zice: Cel ce umblă drept, umblă cu încredere. (Proverbe 10,10)

ˇ Cât priveşte mâncărurile, să nu ne îngrijim prea mult de trup căci se întâmplă ca aceasta să fie uneori un război din partea dracilor ca să ne arunce în griji şi astfel, stăruind noi în ele, să părăsim bunătăţile ce ne sunt puse înainte.

ˇ Şi pentru că ai spus că suferi de slăbiciunea trupului şi că nu poţi face nimic, fă după puterea ta ca să tai din pâine şi din băutură căci Dumnezeu a primit cei doi bănuţi ai văduvei şi s-a bucurat mai mult decât toate darurile. Deprinde mai întâi de toate neîndrăznirea şi te vei mântui.

ˇ Când nu mănânci şi nu bei cu risipă nici din plăcere, acestea nu-ţi aduc osândă nici nu sunt spre sminteală. Despre ele a spus Domnul că nu-l spurcă pe om.

ˇ Mănâncă tăind cât poţi plăcerea de la fapta aceasta, sau aşteptând osânda pentru ea.

ˇ Cât despre mâncare, să-ţi fie dieta cuviincioasă şi cu frica lui Dumnezeu şi fi-i încredinţat că nu vei fi osândit. Aceasta constă în a nu lua nimic cu poftă, ci orice ai afla, să primeşti cu stăpânire de sine şi rămâi flămând şi nu sătul după ce ai mâncat.

ˇ Omul să ia seama ca folosind la nevoie vreo mâncare plăcută să nu se lase biruit de plăcere şi chiar de se va întâmpla şi aceasta, după ce a trecut să se ocărască pe sine.

ˇ Actul mâncării nu trebuie nicidecum să rămână o faptă pur trupească, ci trebuie să fie un prilej de mulţumire a lui Dumnezeu şi de alte gânduri sau convorbiri folositoare. Mâncarea este şi un dar al lui Dumnezeu, componentele ei fiind în fapt raţiuni plasticizate ca să nu mai vorbim de trup care e susţinut în viaţa lui de suflet şi este la rândul lui o raţiune plasticizată împletită cu multe raţiuni plasticizate şi unită cu raţiunea sufletului. Trupul nu este despărţit de suflet, mâncărurile nu sunt pregătite fără raţiune omenească şi nepotrivite cu raţiunea plasticizată a trupului, de aceea ele au rostul să întreţină trupul şi prin el, omul întreg.

Curvia  curăţia

ˇ Să n-ai prietenie prea mare cu careva de aceeaşi vârstă căci această stare de suflet nu te lasă să ajungi la plâns. Înfrânează-ţi ochii să nu ia aminte la cineva şi nu vei umple inima ta de cumplita îndrăzneală care duce la pierzanie sigură.

ˇ Tinereţea trebuie să se păzească în toate cu mare grijă căci diavolul îi doboară repede pe tineri. Mai întâi încep să vorbească când se întâlnesc ca pentru folosul sufletului, ba de multe ori chiar şi fără acest motiv. După aceea trec la altele cum ar fi pofta, îndrăzneala, clevetirea şi alte multe rele. Aşa se împlineşte cu ei spusa: Începând de la duh, acum sfârşiţi în trup? Toate acestea le-aţi pătimit în zadar. Aşa ajung tinerii la cădere: de la a începe să vorbească unii cu alţii fără judecată şi de a şedea împreună. Măsura iubirii lor întreolaltă aceasta să fie: să nu se clevetească unii pe alţii, să nu se urască, să nu se iubească pentru frumuseţea trupului, nici pentru vreo lucrare trupească oarecare; să nu şadă unii cu alţii fără de mare trebuinţă ca să nu cadă în îndrăzneala care nimiceşte roadele monahului şi-l lasă ca pe un pom uscat căci spune Apostolul că vorbirile rele strică obiceiurile bune. (I Cor. 15,33)

ˇ Ce să fac părinte căci sunt tulburat de gândul desfrânării?  Chinuieşte-te cât poţi că aceasta îţi stă în putere, dar nu te încrede în aceasta, ci în iubirea şi acoperământul lui Dumnezeu. Şi nu lâncezi căci lâncezeala este începutul tuturor relelor şi pe lângă aceasta păzeşte-ţi ochii cu desăvârşire.

ˇ De e nevoie să vorbeşti cu unii, cheamă numele Domnului în ajutor zicând: Doamne Iisuse, acoperă-mă şi ajută slăbiciunii mele! şi îndrăzneşte căci va sfărâma săgeata vrăjmaşilor căci numele Lui pricinuieşte nelucrarea răului.

ˇ Ce înseamnă cuvântul: Ia seama să nu te răpească gândul curviei?  Acest cuvânt se potriveşte nu numai curviei, ci şi altor păcate; aceasta o pătimeşte mintea din pricina împrăştierii, deci omul trebuie să se adune în sine zicând: Doamne, iartă-mă pentru numele Tău cel sfânt că din negrija mea mi s-a întâmplat acestea şi izbăveşte-mă de împrăştiere şi de toată cursa vrăjmaşului că a Ta este slava în veci. Amin.

ˇ Când vrăjmaşul a uscat izvorul lacrimilor din inima ta, l-a umplut pe cel de sub pântecele tăi.

ˇ De unde vine pornirea trupului?  pornirea trupului vine din negrijă căci negrija mână fără să-ţi dai seama să judeci şi să osândeşti pe aproapele şi aşa te trădează. Când Israil slujea cu adevărat lui Dumnezeu, Acesta îl păzea de duşmani, dar când nu se mai îngrijea să-I slujească cu adevărat, Dumnezeu îi lăsa pe duşmanii lui să-l asuprească.

ˇ Supărarea ta din pricina curviei vine de la gândurile tale împotriva aproapelui şi de la judecarea lui, dar şi de la familiaritatea îndrăzneaţă cu cei cu care ţi-am spus să nu mai ai această îndrăzneală.

ˇ De multe ori am fost ispitit şi eu în tinereţea mea de către dracul curviei dar m-am ostenit luptând cu gândurile, împotrivindu-mă şi neînvoindu-mă cu ele căci puneam înaintea ochilor chinurile cele veşnice şi făcând astfel în fiecare zi vreme de şapte ani, m-a uşurat Dumnezeu de ele. Acestei ispite îi pune capăt rugăciunea neîncetată însoţită de plâns. Deci nu te lăsa slăbit de demoni ca să priveşti la acea faţă de care eşti ispitit ori să intri în vorbă cu acela şi chiar de-ai ajunge fără voia ta să te întâlneşti cu el, trage-ţi privirea de la el cu iscusinţă, cu frică şi cu hotărâre şi să nu-ţi predai auzul glasului său. Iar dacă acel frate ar intra în vorbă cu tine de la sine sau s-ar aşeza lângă tine fără să ştie că te ispiteşte depărtează-te de el cu iscusinţă în chip cuviincios şi fără grabă. Spune gândului tău: Adu-ţi aminte de judecata cea înfricoşătoare a lui Dumnezeu şi de ruşinea ce o vor suferi cei ce fac cele spurcate. Luptă deci cu putere împotriva gândurilor tale şi vei afla prin rugăciunea sfinţilor ajutorul lui Dumnezeu.

ˇ Din negrijă, uitare şi nepăsare mintea se orbeşte treptat şi ajunge să ia aminte la cel pe care-l pofteşti, apoi grăieşte omul cu el născocind motive ca să-i grăiască şi să şadă împreună cu el venind astfel pe toate căile la împlinirea poftei sale. A lăsa gândul să zăbovească în acestea înseamnă a mări războiul care duce în cele din urmă la cădere sigură, dacă nu cu trupul, măcar cu duhul prin îndulciri. Şi aşa ajunge omul să-şi aprindă singur foc în sine. Însă inima celui ce voieşte cu adevărat să se mântuiască se teme să primească sămânţa.

ˇ Cel trimis la Judecata de apoi în iad e descoperit cu toate faptele lui de ruşine în faţa tuturor, fapte pe care nici cel mai sofisticat raţionament nu le mai poate acoperi pentru vreunii mai naivi. Iadul va locul celor cinici care-şi recunosc fără ruşine caracterul urât al faptelor lor  este o resemnare într-o stare de scârbă pe care şi-o recunosc toţi în mod reciproc.

Mânia  blândeţea

ˇ O mare importanţă se acordă în aceste Scrisori iertării unora de către alţii şi rugăciunii unora pentru alţii. Cererea de iertare înmoaie sufletul celui ce cere dar şi celui căruia i se cere, precum îl înmoaie iertarea pe cel ce iartă şi pe cel iertat făcând astfel cu putinţă comunicarea reală de putere şi de viaţă de la unul la altul căci amândouă contribuie la înaintarea în smerenie şi la eliberarea de slavă deşartă. Numai cerând rugăciunea altora ne smerim eliberându-ne de mândrie, precum în rugăciunea pentru altul ne eliberăm de invidia care nu se bucură de binele altuia. De aceea, numai rugându-ne unii pentru alţii ne răspunde Dumnezeu cu împlinirea rugăciunilor noastre.

ˇ De ce mi se întâmplă să osândesc pe alţii chiar după ce am întrebat?

- Ai de îndurat ispita de a osândi pe alţii chiar după întrebare pentru că n-a murit în tine înclinarea de a te socoti drept, de a te justifica mereu şi nici nu-ţi iei osteneala de a te feri de această patimă. Osândeşte-te pe tine şi astfel va pleca degrab de la tine osândirea altora.

ˇ Când eşti răpit prin cuvânt sau prin faptă ca să greşeşti cuiva, grăbeşte-te să mergi şi să-i pui metanie şi Dumnezeu văzând aceasta te va acoperi de faţa vrăjmaşilor tăi.

ˇ Avva Varsanufie îşi încheie aproape întotdeauna scrisorile cerând iertare adresantului deşi nu-i greşeşte cu nimic. El n-ar putea fi fericit deplin în Dumnezeu dacă ar şti că cineva a rămas afară fiind tulburat de ceva împotriva lui. El trebuie să lupte continuu să însenineze sufletul fiecărui om cu care a avut o legătură pe pământ, de aceea cine nu iartă sau nu cere iertare nu poate intra în Împărăţia Cerurilor, a iubirii. Şi apoi cine poate spune că a făcut totul pentru altul? Poate că cineva să fie tulburat chiar de o gelozie pe cei virtuoşi şi să nu se simtă bine văzându-i, de aceea cei buni au trebuinţă să se smerească pentru a nu le da acelora sentimentul că se socotesc superiori. Dacă totuşi nu-i poate fac să accepte societatea lor în Împărăţia Cerurilor, rămân pe de o parte compătimitori pentru ei, dar pe de alta nu au ce să le facă. Într-un fel aceia se simt mai bine în afara societăţii lor; este mai suportabil pentru ei chinul ce le vine din dispreţul bucuriei de bine a celor buni, decât trăirea silită în societatea lor.

ˇ A cere iertare chiar celui ce i-ai greşit este mai greu decât a-ţi spune păcatul tău altuia, dar iertarea ce i-o ceri şi-ţi vine de la el te pun din nou chiar cu el în comunicare afectuoasă, căci umilindu-te în faţa lui, el te vede ieşind din duşmănia faţă de el. Dar câtă vreme cererea iertării este semnul unei pocăinţe care-ţi înmoaie inima ta şi prin ea dai dovadă despre aceasta celuilalt şi crezi că se poate înmuia şi el, disperarea ce duce la sinucidere este o învârtoşare definitivă întrucât nu mai crezi că celălalt şi Însuşi Dumnezeu se poate înmuia la inimă. Disperarea e o necredinţă în iubirea lui Dumnezeu şi în capacitatea de iubire a oamenilor.

ˇ Mila nu dispreţuieşte, ci pune în valoare pe sărac, văzându-l legat de Dumnezeu ca un transparent al lui Dumnezeu prin care Dumnezeu pune la probă pe om.

ˇ Nu pentru a-l alunga pe el ţi-am spus să-l slobozeşti, ci pentru slăbiciunea gândului tău, că nu puteai suporta să fii ispitit de el. Căci noi suntem păcătoşi şi nu ne este îngăduit să alungăm pe cineva, că de puteai să-i suporţi lenea ai fi luat plată pentru aceasta. De fapt unii părinţi îi ziceau avvei Pimen despre un bătrân oarecare ce-l suporta pe ucenicul lui leneş, şi a zis avva Pimen: În locul lui eu i-aş fi pus sub cap o perniţă. Şi au zis aceia: Şi ce-ai fi spus lui Dumnezeu?  Doamne, Tu ai zis: Făţarnice, scoate întâi bârna din ochiul tău şi apoi vei vedea să scoţi şi paiul din ochiul din ochiul fratelui tău.

- A făcut deci, bine bătrânul că nu l-a mustrat pe frate?

- Nu fără rost l-a lăsat bătrânul nemustrat, căci de multe ori a făcut aceasta, dar el n-a primit mustrarea. Deci, văzând că nu se îndreaptă, a lăsat lucrul la judecata lui Dumnezeu, zicând: Dumnezeu ştir mai bine ce e de folos, căci fratele meu e mai bun decât mine. Aceasta o făceau cei desăvârşiţi neîndrăznind să judece pe nimeni. Aceasta o făceau spre ruşinarea celor ce nu sunt nimic, dar îi judecă pe toţi!

ˇ Frate, nu căuta la altul, ci la tine. Nu iscodi cele ale lui căci nu-ţi va folosi la nimic şi nimic nu tulbură atât de mult inima ca acestea. (Nu cerceta plin de curiozitate umbrele din viaţa altuia, ci pe ale tale, căci făcând primul lucru vei fi tulburat continuu de tendinţa de a-l osândi, iar de păcatele tale vei uit; astfel că prin aceasta vei spori păcatele tale).

ˇ Cine nu iartă, păstrează în sine o mândrie care împietreşte; nu se umanizează, nu realizează comunicarea de la sine la cel ce trebuie iertat şi în afară de ea omul pierde condiţia de om. Deci, cel ce nu iartă nu poate intra în împărăţia iubirii şi a umanităţii scăpată de rigiditate.

Când rogi pe cineva să te ierte îl înmoi tot aşa de mult pe el ca şi pe tine atunci când îl ierţi tu. Îl ajuţi pe acela să iasă din rigiditatea lui cum ieşi şi tu. Îl ajuţi să urce cu tine în Împărăţia lui Dumnezeu izvorul iertării, pentru că e izvorul iubirii care vrea să-i cuprindă pe toţi în ea, al puterii noastre de a ne umaniza. Acolo Îl simţi şi pe El ca iertător, aceasta fiind cu adevărat atotputernicie a lui Dumnezeu.

ˇ Dacă e o mare mângâiere să te audă cineva când eşti în suferinţă şi să te compătimească, cea mai mare şi mai grea nefericire e să nu te audă , să nu vrea să te audă şi să nu te compătimească nimeni  acesta e iadul fără nici o lumină. I-ai dispreţuit pe toţi, eşti uitat de toţi; te-ai obişnuit să n-ai încredere în nimeni, ţi se închide poarta comuniunii de către toţi pentru că tu însuţi ţi-ai închis-o pe a ta şi nu mai eşti în stare să ţi-o deschizi. S-a înţepenit în starea încuiată şi ai pierdut cheile.

ˇ Împreuna-pătimire a altuia cu mine, numai durerea altuia pentru mine mă poate înviora, readuce la viaţă din moartea trândăviei şi a nepăsării. Durerea altuia pentru mine mă poate trezi şi pe mine la durerea pentru ticăloşia mea, aşa cum Petru a fost adus la plâns când a văzut că Hristos va primi moartea pentru el şi pentru toţi.

ˇ Dacă se întâmplă că în legăturile de nevoie cineva te supără, poartă-te cu dulceaţă faţă de aproapele care-ţi este dator cu ceva, spunându-ţi: Dumnezeu ştie ceea ce este de folos, poate El a voit aşa ca să nu aflu vreo plăcere pentru trup, ci mai degrabă o suferinţă. Adu-ţi aminte totdeauna de sfatul: În toate mulţumiţi şi vei avea odihnă căci făcând aşa nu vei mai fi robul supărării, ci eşti ocrotit de Dumnezeu prin mulţumirea care o aduci. (Nemulţumirea îţi menţine sufletul într-o continuă neodihnă, tulburare, agitaţie care nu te lasă să te gândeşti la Dumnezeu şi să te întâlneşti cu El socotind că în El ai totul, în orice împrejurare, în fiecare necaz. Nemulţumirea desparte de Cel ce te chiverniseşte şi le umple pe toate, ea nu te lasă să te bucuri nici de ceea ce ai  nemulţumitului i se ia darul).

ˇ Mila este o putere eficientă pe plan spiritual.

ˇ Nu căuta pricină cuiva pentru toate, ci fă-te lui plăcut în toate şi să nu gândeşti rău despre cineva ca să nu te faci tu însuţi rău, căci cel rău cugetă cele rele, iar cel bun  cele bune. (Gândind rău despre altul, te-ai făcut însuţi rău căci gândul este al tău, se imprimă în tine şi te înveninează.

ˇ Frate, îţi vorbesc ca sufletului meu. S-a scris: Cunoştinţa voastră să nu fie sminteală fraţilor mai slabi. (I Cor. 8,9). Fratele care te slujeşte este simplu, deci nu căuta să-l învăţaţi să fie înţelept căci vei stârni mânia lui. Îndestulează-te cu împlinirea de către el a trebuinţelor tale. Este bine să nu-i trezeşti vreun gând de înţelepciune ca să nu-i tulburi inima.

ˇ Omul progresat duhovniceşte este în acelaşi timp puternic şi simţitor; are o inimă plină de bărbăţie dar şi de delicateţe în bunătatea şi curăţia lui. N-are nimic grosolan şi trivial fiind statornic în această stare. În aceasta stă puterea şi delicateţea, sensibilitatea lui fermă pentru tot ce e bun şi contrară pentru tot ce e rău. Dragostea niciodată nu cade cu toată delicateţea ei sau pe măsura delicateţii ei. Dar paradoxul mai are şi alt sens: omul progresat duhovniceşte este aspru cu sine şi delicat cu alţii.

ˇ Ce voi face avvo căci sunt stârnit cu uşurinţă la mânie? Dacă te-ai lupta să mori faţă de orice om şi să câştigi puţină smerenie te-ai odihni şi te-ai scoate din multe primejdii. Să se smerească inima ta înaintea lui Dumnezeu şa bunătatea Lui îţi va veni în ajutor în toate. (Să mori oricărui om, nu prin indiferentism, ci prin a nu da importanţă cuvintelor şi comportamentului său care-ţi stârneşte mânia sau alte patimi. Să fii sensibil faţă de tot ce-ţi aduce gânduri de păcat. Este o moarte care, întrucât se împacă cu smerenia este una cu îngăduinţa, cu înţelegerea slăbiciunilor omeneşti dar şi cu păzirea curată de ceea ce-ţi poate provoca paguba din ele.

ˇ Viaţa de unul singur neîncălzită de dragostea altuia care ne este apropiat ca o rudenie strânsă, e rece şi fiind aşa pe pământ, desigur că ea nu va putea fi fericită nici în cer căci fericirea constă în căldura comuniunii. Deci, dacă n-ai făcut nimic pentru alţii, nu le-ai putut câştiga dragostea lor, iar faptul căn-ai făcut nimic sau n-ai făcut tot ce ţi-a stat în putinţă, va fi un ghimpe dureros care te va face să suferi veşnic. Iacov este simbolul pentru Dumnezeu, fiii lui Iacov suntem toţi, deci nu pot vedea faţa lui Dumnezeu fără să-l am cu mine şi pe Veniamin, un alt fiu al lui. Nu voi putea vedea faţa lui Iacov tatăl lui Iosif, neavându-l pe Veniamin cu mine. (Facere 44,34)

ˇ Toţi suntem slabi, toţi ne descurajăm când suntem singuri, dar primim putere unul de la altul  este o experienţă pe care o facem mereu. Chiar numai simplul cuvânt al altuia ne întăreşte, cu atât mai mult e întărită rugăciunea noastră de rugăciunea altuia. Este un fluid de putere care trece de la unul la altul.

Smerenia  mândria

ˇ Fă-te ca Iov bând batjocura ca apa.

ˇ Lucrarea vădită, cu ostentaţie sau chiar neacoperită din negrijă a poruncilor deseori stârneşte pizma şi resentimentul celorlalţi, fiind catalogată de ei (precum şi este de fapt) contrară smereniei; de aceea pentru ocolirea acestor neajunsuri trebuie să faci acest lucru cât mai disimulat şi mai acoperit.

ˇ Cel ce rabdă aceste arderi cu fierul înroşit se va mântui iar cel ce are în nări răul miros al său, nu simte alt miros, chiar de-ar sta deasupra tuturor mortăciunilor. Şi cel jefuit de tâlhari n-are ce da altora. Ia seama iubitule că toţi suntem stăpâniţi de lene şi nu putem fi cu totul fără griji, ci să ne socotim drept ceea ce suntem: pământ şi cenuşă. Şi am îmbătrânit hrănind slava deşartă.

ˇ Tăierea voinţei se arată în acelaşi timp în tăierea voii faţă de aproapele, desigur nu pentru a-i îndeplini capriciile şi îndemnurile lui la rău, ci pentru a nu-l domina. Aceasta o facem pentru a-l ajuta, renunţând la voia de a lua ceea ce ne place nouă pentru a face ceea ce este de folos aproapelui. Cel mai greu însă este să fii stăpân pe voia ta.

ˇ Când ţi-ai tăiat voia, ai câştigat netulburarea căci nu mai voieşti nimic pentru tine. O tai în folosul aproapelui ascultând pe Dumnezeu; acesta îţi face străvezie prezenţa feţei bucuroase a Domnului, pe El îl vezi de câte ori îţi tai voia, de câte ori te-ai depăşit prin aceasta. Vezi privirea Lui în acelaşi timp iubitoare şi stăpânitoare, o vezi stăpânindu-te prin iubire. Când simţi că nu mai eşti prin voia ta, simţi că eşti prin Dumnezeu te simţi asigurat în El. Toate aceste virtuţi fiind moduri ale comuniunii. Nici un bine nu e făcut de unul singur sau în izolare, binele este un produs al comuniunii, aceasta ca să nu se laude nimeni în mod egoist. De fapt însăşi existenţa ne vine de la ceilalţi, ne vine şi e susţinută de toţi şi de cosmosul întreg, iar acesta e susţinut de Dumnezeu.

ˇ Plângi, jeleşte-te, nu căuta să fii luat în seamă şi nu te preţui în nici o privinţă. (Când te socoteşti a fi nimic, eşti mult mai mult decât cel ce n-are această convingere căci acela fiind nimic, nu are nici măcar conştiinţa că e nimic; el este nimic în grad sporit. A avea conştiinţa că eşti nimic înseamnă a avea conştiinţă, şi prin această conştiinţă cunoşti nu numai nimicul tău ci şi măreţia lui Dumnezeu. Şi într-un fel omul prin conştiinţă participă mai mult la Cel de la care este fiindcă ştie de măreţia Creatorului său. El poate da prin smerenie în veci ce va da şi altora.)

ˇ Cât despre gândul de a pleca în pustie, părinţii au spus că sunt trei lucruri de preţ şi dacă le păzeşte monahul pe ele poate vieţui şi în mijlocul oamenilor şi în pustie şi oriunde s-ar întâmpla, iar acestea sunt: să se defaime pururea pe sine însuşi, să-şi arunce voinţa la spate şi să se aştearnă sub picioarele a toată făptura. (Dacă te socoteşti cel mai de jos, nu poţi cădea în mândrie, dacă te socoteşti cel mai de jos, nu-ţi mai place să te înalţi, nu te mai ispiteşte mândria şi nu mai poţi socoti pe altul mai jos decât tine; nu mai vrei să te afirmi, să ieşi în evidenţă. Nu te mai temi că părerea cuiva te coboară mai jos.)

ˇ Dumnezeu ar putea să dea ajutorul Său şi omului în izolarea sa dar El face clară lucrarea Lui când dă fiecăruia prin celălalt. Prin aceasta leagă pe fiecare nu numai de Sine ci şi prin celălalt astfel că impune fiecăruia o răspundere pentru aproapele său şi susţine iubirea între ei. Îl fereşte pe om de mândria de a socoti că n-are nevoie decât de ajutorul lui Dumnezeu, deci de a-i dispreţui pe ceilalţi. Cât de mult îmi încălzeşte viaţa interesul celuilalt pentru mine! Este şi celălalt capabil să mă întărească cum sunt şi eu capabil să-l ajut; omul nu este anulat dar iubirea reciprocă ce-i înnobilează îi face mai capabili să se înalţe la simţirea lui Dumnezeu, însă nu numai această nobleţe produsă în ei de iubire îi ridică la simţirea lui Dumnezeu, ci şi experienţa pe care o fac cunoscându-şi puterea lor limitată de a se ajuta în unele situaţii fără un ajutor ce le vine amândurora de la Cineva mai presus de ei  de la Dumnezeu, ultimul izvor al puterii.

ˇ Frate, s-a împlinit cu mine prin tine Scriptura care zice: Poporul Meu, cei ce vă fericesc pe voi, vă amăgesc. (Isaia 9,16) O astfel de fericire (laudă) nu ne lasă să vedem ruşinea faptelor noastre, ea îi vatămă precum socotesc, chiar pe cei ajunşi la o măsură mai înaltă şi-i desparte de credinţa în Dumnezeu, căci zice Domnul: Cum puteţi crede în Mine primind laudă unii de la alţii?

ˇ Firea se slăbeşte în cei ce caută laudele de la alţii sau se dovedeşte slabă căci ce va face când nu va mai fi lăudat? Cu siguranţă că laudele ce i se aduc pentru că s-a simţit că le doreşte şi are putere să le impună, nu sunt sincere şi nu vor ţine mult, mai ales după ce nu va mai avea puterea să le impună. Chiar cei ce-l laudă pe cineva de nevoie îl osândesc în sinea lor în vreme ce la arătare îl laudă iar când nu vor mai arăta interesul să-l laude, îl vor osândi pe faţă. Laudele le caută de obicei cel ce se arată cunoscător al poruncilor însă nu şi împlinitor al lor, ca om duhovnicesc. Cel ce împlineşte personal poruncile se va face tuturor slujitor, deci se va smeri; prin aceasta el este duhovnicesc şi nu caută lauda, el nu vrea să arate că cunoaşte poruncile, căci cine caută aceasta de fapt nu le lucrează ci vrea să se laude cu ştiinţa sa, dar aceasta rămâne de fapt o cunoaştere la suprafaţă, nicidecum una existenţială. Aplicarea în practică a cunoştinţelor se imprimă în fiinţa proprie, acela vesteşte împlinirea poruncilor cu viaţa sa.

ˇ Iertaţi-mă că m-am lăsat atras de întrebări copilăreşti părăsind grija desăvârşirii. (Purtătorul de Dumnezeu părinte arată limpede că cel ce se străduieşte la mântuirea sufletului nu trebuie nicidecum să caute darul ştiinţei, căci ştiinţa îngâmfă cum zice Apostolul).

ˇ Se cuvine să întrebi despre patimi şi cum să-ţi conduci viaţa căci aceasta este în primul rând necesar şi duce la smerenie, iar smerenia este mântuirea prescurtată: M-am smerit şi m-a mântuit Domnul spune oarecare dintre sfinţi. Monahul smerit nu va iscodi cele înalte, însă cel mândru ca cerceta judecăţile. (Sfântul Ioan Scărarul) (Spunând bătrânul iertaţi-mă că m-am lăsat atras de întrebări copilăreşti dă de înţeles că astfel de întrebări sunt pline de cuget copilăresc şi de multă neştiinţă, ba pe lângă acestea, aruncă omul în cumplită mândrie).

ˇ A te supune cuiva pentru Dumnezeu înseamnă a te supune lui Dumnezeu Care cere aceasta. Dumnezeu de fapt ne cere să ne supunem unul altuia, aceasta fiind contrariul mândriei care dezbină. A asculta fiecare cuvântul celuilalt înseamnă a se supune fiecare celuilalt şi prin el lui Dumnezeu. Înseamnă a se supune amândoi lui Dumnezeu Care a dat fiecăruia cuvântul pentru celălalt şi e ascultat de celălalt.

ˇ Vorbirea este pentru a întreţine şi pentru a încălzi frăţia între noi, ceea ce nu se îndeplineşte acolo unde nu ne înţelegem unul pe altul prin cuvinte. Rostul acesta al vorbirii este cuprins în termenul cuvânt  coventus (venire la un loc în înţelegere). Nu ne este dat cuvântul ca să ne mândrim unul faţă de altul căci aceasta ne desparte. Ca să venim la buna înţelegere trebuie să ne vorbim unul altuia fără mândrie, cu smerenie, atenţie şi delicateţe unul altuia. De cuvânt ţine smerenia şi respectul reciproc, omul trebuind ca prin cuvânt să înfăptuiască venirea laolaltă  convenientia. Fiul lui Dumnezeu Însuşi ni s-a făcut pildă de smerenie însuşindu-şi cuvântul omenesc, dar acesta pentru că El Însuşi este sânul potenţial al cuvintelor, de El atârnăm ca cuvinte întrupate, în El suntem chemaţi să ne unim prin cuvinte, El ne cere să ne vorbim şi să ne răspundem unii altora pentru a ne uni cu El.

ˇ Dumnezeu cerându-mi prin celălalt să ţin seama de acela şi de El, mă trezeşte la realitate din somnul mândriei care mă face să mă socotesc o existenţă autonomă, stăpân peste tot şi peste toate, întins cu sărăcia mea într-un păcat infinit asemenea celui beat care nu mai ştie de nimeni şi de nimic, nici chiar de sine. Prin cuvintele altuia sunt trezit la realitatea de netrecut dar şi bucuroasă a datoriilor mele, a graniţei mele dar şi a unei realităţi cu adevărat mai bogate decât a mea şi a lui, de care prin împlinirea datoriilor şi prin iubire mă pot împărtăşi.

ˇ Dă mâna fratelui tău care este în tulburare şi vei avea şi tu pe cineva care-ţi va întinde mâna în vremea încercării. (E cu neputinţă să nu te fi văzut vreunii când i-ai ajutat pe alţii şi aceasta va face şi pe vreunul din ei să-ţi ajute la nevoie, dar prin acela te ajută Dumnezeu.

ˇ Dezgustul, plictiseala te apasă când nu-ţi găseşti rostul având grijă de altul, dar nu numai grija pentru viaţa lui trecătoare, ci mai ales pentru cea veşnică. Aceasta înseamnă să-ţi vezi rostul lucrând pentru veşnicia ta şi a altora în Dumnezeu căci fără Dumnezeu nu ţi se deschide vederea spre veşnicie şi grija pentru viaţa trecătoare sfârşeşte într-o plictiseală de moarte.

ˇ A-ţi tăia voia când şezi în chilie înseamnă a dispreţui plăcerea trupească în toate, iar voia trupului stă în a-l mulţumi pe el în orice lucru. Ca să nu-l mulţumeşti deci pe el, taie-ţi voia ta când şezi în chilie. A-ţi tăia voia când eşti cu oamenii stă în a muri faţă de ei şi a fi cu ei ca şi când n-ai fi. Voia cea de la draci este pornirea de a-ţi apăra dreptatea şi de a te încrede în tine  atunci să ştii că ai căzut în cursă.

ˇ Voia ce-ţi vine de la draci sau pe care ei te fac să ţi-o socoteşti drept voinţa ta, este de a te justifica în tot ceea ce faci şi în a socoti că nu poţi greşi. Este lauda cu propriile păcate; în felul acesta ţi-ai închinat eu-l demonului; este dovada mândriei egoiste ce-şi apără iubirea de sine.

ˇ Frate, ai spus: Sunt bolnav cu sufletul şi cu trupul, pentru ce nu te mărturiseşti ca să te faci sănătos în voia ta? Nu ştii ce este de folos sufletului şi trupului, dar ce este de folos voii tale, zeci de mii de specialişti nu ştiu ca tine. Nu vezi că eu te muşc mereu , una după alta? De poţi răbda, rabdă căci eu vorbesc ca un lipsit de minte şi de aceea vorbeşti şi tu la fel. Iar vorbindu-ţi, arăt că nu ştiu ce-i este de folos. (Cea mai bună metodă de a vindeca o voinţă egoistă e răbdarea în care e o altă voinţă; este o experienţă pe care nu o poare trăi nimeni aşa de mult ca cel ce practică răbdarea  numai el trăieşte acest efort. Sfântul Varsanufie socoteşte îndemnurile ce le dă prin scrisorile lui ca tot atâtea muşcături ale celui ce primindu-le cu răbdare îşi vindecă voinţa de a răspunde cum nu se cuvine. Voinţa care nu primeşte sfat, este o voinţă slabă care nu lucrează spre întărirea omului şi spre pace între oameni. Sfântul însă ia asupra sa vina fratelui care nu primeşte cu răbdare sfaturile date. Pentru că el îl provoacă pe acela prin voinţa sa de a-l învăţa, să reacţioneze în apărarea voii sale; sunt impasurile ce apar adeseori în raporturile cu oamenii. Vreau să-l învăţ pe altul să renunţe la voia sa pentru binele lui, dar poate că el vede în aceasta, nu fără dreptate pornirea de a-i impune voia mea din cine ştie ce interes. Cel care dă altuia sfat, numai dacă ajunge la o smerenie care face cu totul evident faptul că nu dă sfat decât când este cerut cu stăruinţă, şi-l dă numai spre binele celui ce-l cere, poate să evite efectul rău pentru acela şi pentru sine. Dar ca să ceară cineva cu stăruinţă un sfat şi apoi să-l urmeze, i se cere şi lui să fi ajuns la o culme a smereniei. Este un drum ce trebuie să-l facă amândoi pentru a se putea folosi fără nici o primejdie unul pe altul, ca să evite fricţiunile între oameni în practica sfătuirii unuia prin celălalt.

ˇ În conştiinţa neputinţei noastre de a fi şi de a ne mântui prin puterea noastră e conştiinţa că Dumnezeu este Cel ce ne-a creat, ne susţine şi ne mântuieşte. Prin aceasta ne deschidem puterii Lui; în smerenia noastră stă putinţa deschiderii noastre lui Dumnezeu ca să ne umple de putere.

ˇ Cel ce este lăudat trebuie să-şi spună: Ei au despre mine această părere pentru că nu ştiu cu adevărat cele ascunse ale mele.

ˇ Îţi spun adevărul că nu sunt nimic, dar din ascultare îţi spun ceea ce am în inima mea. Nu te asigur că e numaidecât aşa, dar spun ceea ce pot. (Un paradox: dacă răspund cererii tale de a-ţi da un sfat este primejdia să mă mândresc, pe de altă parte n-am dreptul să nu fac ascultare, deci prefer riscul să fiu ispitit de mândrie împlinind cererea ta decât să o resping. Şi voi lupta împlinind-o să nu fiu totuşi biruit de mândrie. De aceea iată, îţi spun de la început, înainte de a-ţi da sfatul cerut că nu sunt nimic şi nu ştiu nimic, deci nu te asigur că ceea ce-ţi spun este bun, dar spun ceea ce am în minte.)

ˇ Domnul vrea să ai pe tot omul mai presus de tine! Deci arată ascultare în toate, fie în privinţa mâncării, a băuturii sau a oricărui lucru. De vei fi bârfit, bucură-te că îţi este de mare folos şi dacă te va necăji careva, rabdă căci cel ce va răbda până la sfârşit se va mântui. În toate mulţumeşte lui Dumnezeu căci mulţumirea mijloceşte la Dumnezeu pentru orice neputinţă. (Mulţumirea către Dumnezeu te justifică pentru neputinţa de a face fapte mai însemnate cerute de Dumnezeu. Rămâi legat de Dumnezeu măcar prin mulţumirea pe care o aduci.)

ˇ În toate osândeşte-te pe tine ca cel ce ai păcătuit şi ai greşit şi nu te va judeca Dumnezeu. De vei face aşa îţi va ajuta Dumnezeu să afli putere.

ˇ Iar despre patimi nu e nevoie să-ţi scriu despre fiecare din ele, căci printr-un singur cuvânt ţi-am arătat leacul lor. Fiindcă zice Domnul: Voi locui în cei smeriţi. (II Cor. 6,16). Oare socoteşti că poate locui peste tot ceva din răutatea vrăjmaşului acolo unde îl vede locuind pe Domnul? Înţelege dar că nu se poate arăta răufăcătorul în palatele dregătorilor.

ˇ Dacă-ţi place cea ce-ţi spun  împlineşte, dacă nu, iartă-mă pentru toate. (Este o ultimă încercare de a înmuia sufletul adresatului în cazul că n-ar vrea să împlinească ceea ce i se cere, deci ar rămâne învârtoşat. Dar cerându-i sfântul şi pentru acest caz iertare, mai încearcă odată să-l înmoaie şi din scrisoarea următoare se vede că a reuşit făcându-l şi pe acela să ceară iertare. Chiar dacă nu i-a greşit aceluia cu nimic, îi dă o pildă de smerenie care poate să înmoaie mândria lui, iar rugându-se celui ce eventual se încăpăţânează în mândrie, sporeşte el însuşi în smerenie).

ˇ Pofta de a fi mai mult îi zugrăveşte cuiva un chip măreţ al său care-l stăpâneşte ca o vrajă şi-l face să se mânie când nu i se arată cinstea la care se aşteaptă pe măsura acestui chip. Vraja îl face să se închipuie mai presus de realitatea sa.

ˇ Îmi aduc aminte că Părinţii spun să stăm în chilie şi să ne amintim de păcatele noastre, dar când mi le amintesc nu sufăr durere pentru ele. De multe ori doresc să mă pocăiesc dar nu izbutesc  spune-mi ce împiedică pocăinţa de nu vine?  Frate, glumeşti când spui că voieşti, căci nu voieşti cu adevărat. A intra în chilie înseamnă a intra în suflet şi a-l cerceta pe el, a aduna gândul nostru de la orice împrăştiere şi abia atunci ne îndurerăm şi ne pocăim. (Gândul la alt om te face să uiţi de tine, nu te mai gândeşti la tine în mod atent, ci la el surprinzându-i o multitudine de aşa zise defecte.) Deci, ceea ce împiedică pocăinţa să vină la noi este voia noastră şi de nu-şi taie omul voia sa, inima lui nu se îndurerează. Dar ceea ce opreşte pe om să-şi taie voia sa este necredinţa, iar necredinţa se naşte din voinţa omului de a se bucura de slava oamenilor. Domnul a zis: Cum puteţi crede când primiţi slavă de la oameni şi nu căutaţi slava de la unicul Dumnezeu. De nu te vei osteni cu durere să-ţi tai voia ta chiar dacă inima ta nu o vrea, ce folos vei avea din întrebarea ta? De vrei să plângi cu adevărat pentru păcatele tale ia aminte la tine însuţi şi fii mort faţă de orice om. Taie acestea patru: voia, dorinţa de a-ţi arăta dreptatea şi cea de-a place oamenilor  atunci abia vei vedea că-ţi va veni cu adevărat pocăinţa şi te va acoperi Dumnezeu de orice rău. Frate, adevărat îţi zic: Ia aminte la tine, bucură-te când eşti lovit, ocărât, înjurat, certat; depărtează de la tine viclenia şarpelui şi nu înţelepciunea. Iată calea mântuirii; de-ţi place  păzeşte-o şi Dumnezeu îţi va da mâna, iar de nu o voieşti, tu vei vedea!

ˇ Când importanţa slavei deşarte de la oameni începe să ia pentru cineva proporţii mari, el nu mai vede importanţa lui Dumnezeu în viaţa lui. Ea poate scade atât de mult, încât însăşi existenţa lui Dumnezeu nu mai contează pentru el.

ˇ Uneori ocoleşti prilejurile de a-ţi astâmpăra setea de laudă în mod direct dar cauţi să te pui în arătare măcar pe o cale ocolită a justificării păcatelor sale sau a laudei faptelor bune.

ˇ Taie voia ta prin care vrei să te afirmi faţă de alţii sau în faţa lor, cea de a-ţi satisface plăcerile prin ei, setea de a arăta că ai avut dreptate în cuvânt sau faptă, sau voinţa de a place oamenilor ca să obţii cu orice preţ lauda sau stima lor. Uneori o iei înainte de faptă cu afirmarea ta, alteori te lauzi după ce ai făcut-o de este bună, iar de vezi că este criticată o aperi. Apoi se întâmplă să ţii să dai impresia că nu vrei să te afirmi ci să slujeşti altora, dar de fapt o faci cu scopul de a te afirma pe această cale ocolită şi mai subtilă. În toate te mulţumeşti cu tine, cu oamenii şi în parte cu lucrurile, deci nu ai trebuinţă de Dumnezeu, şi făcând astfel, desigur că nu te poţi pocăi. Pocăinţa ca nemulţumire de sine este contrară acestei mulţumiri. Până ţi se pare că-ţi astâmperi setea cu apa stătută a băltoacei din tine sau din oameni, nu cauţi izvorul pururea curat şi curgător care e Dumnezeu. Până eşti închis în preocuparea de tine şi de părerea oamenilor despre tine nu ţi-a devenit Dumnezeu transparent.

ˇ Ascultarea şi tăierea voii tale de suprafaţă printr-o altă voie mai adâncă e tăierea voii pătimaşe a egoismului prin voia de a-ţi stăpâni egoismul plăcerilor care te ţin în îngustimea orizontului biologic individualist şi de a te ridica în lungul orizontului dumnezeiesc şi altruist. Este mai multă încordare a voii în a asculta decât în a te opune. Voia egoistă este un capriciu uşuratic, un răsfăţ, de aceea se spune că nu se poate tăia voia neascultătoare fără osteneala inimii şi a trupului. Se numeşte voie ce se cuvine tăiată voie proprie pentru că prin ea omul se slujeşte numai pe sine în mod egoist, deci în primul rând pe sine. Dar şi voia prin care taie cineva această voie proprie, e voie care-l are pe om ca subiect dar ca subiect care-şi pune voia în slujba lui Dumnezeu şi a semenilor şi prin aceasta în slujba eu-lui său destinat la o viaţă înaltă şi netrecătoare. El face oarecum voia altora, dar nu voia egoistă a lui, ci voia care slujeşte binele lor identic cu binele propriu. În acelaşi timp face voia lui Dumnezeu Care urmăreşte binele său şi al semenilor.

ˇ A-ţi tăia voia înseamnă a înceta să trăieşti pentru tine, înseamnă să te jertfeşti, dar eu-l prin care trăiesc patimile egoiste este un eu de suprafaţă, un eu prin care nu trăieşti în adâncul, plinătatea şi autenticitatea ta. Acest eu de suprafaţă trebuie omorât pentru ca să iasă la iveală adevăratul tău subiect în comuniune cu Dumnezeu şi cu oamenii.

ˇ A se lepăda cineva de sine şi a-şi lua crucea înseamnă a-şi tăia în toate voia sa şi a primi nesocotirea din partea altora.

ˇ Dacă ţii să arăţi faptele tale bune, îi umileşti pe alţii şi nu dovedeşti că Cel ce ţi-a dat puterea să le faci este Dumnezeu. De aceea Mântuitorul a spus: Când veţi fi făcut toate acestea spuneţi: Slugi netrebnice suntem căci ceea ce eram datori să facem am făcut.

ˇ Dacă vrei să te izbăveşti de patimile de ocară, taie de la tine îndrăzneala faţă de orice om şi mai ales faţă de cei spre care vezi că înclină inima ta prin patima poftei; prin aceasta te eliberezi de slava deşartă căci slava deşartă e soaţa dorinţei de a place oamenilor, iar aceasta e soaţa îndrăznelii  cum ştim, îndrăzneala e pecetea tuturor patimilor.

ˇ Ce înseamnă părinte nepreţuirea de sine?  Frate, nepreţuirea de sine înseamnă a nu se socoti cineva pe sine înseamnă a nu se socoti cineva pe sine deopotrivă cu altul şi a nu spune despre un lucru bun  eu l-am făcut. (Nepreţuirea de sine este o detaşare de sine, o nepreocupare de valoarea sa şi o împăcare cu această atitudine faţă de tine şi din partea altora. Ea nu are sens decât în conştiinţa curată a relaţiei tale cu Dumnezeu căci numai în relaţie cu El socoteşti că tot ce este şi tot ce faci datorezi lui Dumnezeu şi că Dumnezeu ştie ce face El pentru tine şi câtă silinţă ai pus pentru a înmulţi darul ce ţi l-a dat. Aceasta-ţi dă o linişte continuă, o netulburare de pe urma faptului că nu eşti recunoscut de ceilalţi în valoarea ta. Eşti liber de tine şi de părerea celorlalţi şi îl socoteşti numai pe Dumnezeu ca judecător drept. Când te închipui lucru mare nu mai vezi realitatea cu adevărat mare şi bogată care este Dumnezeu deci nu mai eşti în comunicare cu ea, te-ai îngustat în limitele tale).

ˇ O osteneală fără smerenie îl face pe om să-şi atribuie lui ca izvor ultim puterea de a împlini faptele lui, deci de a nega provenienţa puterii de la Dumnezeu. În smerenie este conştiinţa omului de a avea totul, deci şi puterea arătată în osteneală de la Dumnezeu. Dacă n-ar fi această conştiinţă, n-ar fi nici smerenia sau smerenia ar fi fără rost; pentru ce să mă smeresc în faţa unei lumi cu care sunt una în sens panteist? Nu mă pot smeri decât în faţa unei conştiinţe înzestrată cu puterea de a crea toate, deci pe mine şi de care depind întru toate. Unde este delicateţea smereniei, este conştiinţa de Dumnezeu, altfel este justificată orice aroganţă grosolană cu toate conflictele născute din ea.

ˇ Sporirea stă în a primi să ţi se poruncească fără să te împotriveşti, iar dispreţuirile sunt de două feluri: una din inima ta, alta din osândirile şi ocara ce ţi se aduce din afară. Dar este mai mare cea care-ţi vine din afară, căci cea din inima ta nu cere atâta osteneală pentru a o suporta ca cea de la oameni care pricinuieşte o mai mare durere în inimă. Iar zdrobirea inimii stă în păzirea inimii tale!

ˇ Nu trebuie să caute omul cu dinadinsul o grăire smerită ci ajunge să zică Iartă-mă! sau Roagă-te pentru mine! (Când spui altuia Iartă-mă nu te mai poate domina căci sau răspunde iertându-te, deci nemaisocotindu-te dator cu ceva, sau refuză să te ierte şi în acest caz este un pătimaş care rămâne inferior ca unul ce e robit de patimă. Dar în acest caz nu-l dispreţuieşti, ci-l compătimeşti nu din superioritate ci din durere pentru suferinţa lui; la fel se întâmplă când spui Roagă-te pentru mine)

ˇ Nu trebuie să alerge de la sine după fapte de smerenie căci aceasta şi a urmări să vorbeşti smerit pricinuiesc slavă deşartă nelăsându-l pe om să sporească. Adevărata sporire stă în a primi să ţi se poruncească fără să te împotriveşti.

ˇ De este lăudat cineva de altul, este bine să nu răspundă ca să-şi arate modestia?  Mai mult foloseşte tăcerea, căci dacă răspunde se află pe sine primind laudă iar aceasta nu este altceva decât slava deşartă. Asemenea şi ceea ce se arată ca modestie în răspuns este de fapt slava deşartă, căci cele pe care le spune el în acest caz despre sine, dacă le-ar spune altul, nu le-ar suporta. (Răspunzând cu modestie voieşti de asemenea să-ţi atragi admiraţia pentru modestia pe care o afişezi. Când răspunzând la o laudă cu cuvintele: nu sunt chiar aşa sau n-am făcut cine ştie ce lucru mare, dacă ai auzi că le spune altcineva n-ai putea suporta, dar spunându-le tu, le poţi suporta iar asta vădeşte că nu le spui crezându-le cu adevărat, ci le spui doar ca să auzi dezminţirea lor. numai atunci refuzi cu modestie reală laudele când eşti în stare să nu te superi nici dacă ai auzi pe altul spunând despre tine bine sau rău. În acest caz ai fi într-o perfectă obiectivitate faţă de tine, dar văzându-te cum te vede altul e mai uşor să fii obiectiv cu tine decât cu altul. Numai obiectivitatea cu tine te-ar arăta perfect liber, chiar faţă de tine.

ˇ Iartă-mă frate că nu văd la mine nici un bine şi de aceea n-am găsit ce să-ţi răspund.

ˇ Frate, cel ce voieşte să fie monah nu trebuie să aibă nici un fel voia sa în vreun lucru; aceasta ne-a învăţat Domnul zicând: Am venit în lume nu ca să fac voia Mea (Ioan 6,38) căci cel ce voieşte să o facă pe aceasta iar pe aceea să nu o facă, se arată pe sine în stare de mai multă deosebire a lucrurilor decât cel ce porunceşte şi astfel e batjocorit de draci. Deci trebuie să asculţi în toate, chiar de ţi-ar părea că ceea ce ţi s-a poruncit e un păcat, iar dacă ţi se pare ceea ce ţi se cere greu, întreabă-l şi lasă lucru pe seama hotărârii lui căci dacă vrei să faci tu deosebire între lucruri, îţi atragi necazuri. Alege dar odihna crezând că orice ţi s-ar spune e după Dumnezeu iar ceea ce e după tine aduce întristare căci tot pomul bun face roade bune.

ˇ Ce înseamnă a vorbi cu smerenie?  A spune ceva cu smerenie înseamnă a spune ca unul care nu învaţă, ci ca unul care l-a auzit de la avva sau de la părinţi. Ceartă slava deşartă şi dispreţuieşte-o, iar după ce ai vorbit pocăieşte-te înaintea lui Dumnezeu zicând: Iartă-mă că am vorbit din slavă deşartă.

ˇ Dacă vreunul din cei mai presus decât mine mă întreabă un lucru, trebuie ca eu să-i spun ceea ce socotesc că este de folos?  Tu n-ai nimic de spus căci nu cunoşti voia lui Dumnezeu ca să ştii ce foloseşte; deci dacă te întreabă careva dintre ei, spune-i cu smerenie: Iartă-mă că nu ştiu.

ˇ Fereşte-te de mândrie şi de voinţa de a te îndreptăţi (justifica) căci aceasta împiedică pocăinţa. (Smerenia e susţinută de frica de Dumnezeu; ea se opune mândriei slavei deşarte şi voinţei omului de a se justifica care tocesc sensibilitatea lui. Cel ce se justifică nu recunoaşte că a păcătuit, el nu vrea să se pocăiască, deci nu foloseşte putinţa de a se îndrepta, de a-şi schimba cursul vieţii. Aceasta este o altă formă de mândrie şi a tocirii responsabilităţii; acestea îl închid pe om în îngustimea sa din care nu se vede lumina mai presus şi de toate a lui Dumnezeu. Plecare în faţa altuia cu recunoaşterea greşelii săvârşite trebuie să se facă nu numai cu smerenia susţinută de frica lui Dumnezeu ci şi cu discernământ ca nu cumva să-l facă pe cel căruia i se adresează să creadă că cel care i-o face a greşit fără să fie adevărat. Această plecare în faţa altuia este şi ieşirea din sinea sa superficială, e situarea în taina recunoscută şi respectată a altuia, dar şi în taină deschisă în infinit a lui Dumnezeu.)

ˇ Dacă vezi că îl judeci pe cineva că a făcut sau a zis ceva rău, dă repede anatemei acest gând şi spune-i: E mai bun fratele decât mine, şi va înceta gândul acela.

ˇ Trebuie să socotim că toate cele ce ies din gura sfinţilor sunt spre folosul celor ce le aud, tot aşa trebuie să socoteşti şi când neîntrebînd tu, îţi spune un Părinte de la sine, mişcat de un gând după Dumnezeu cum s-a întâmplat şi în trecut de multe ori. Căci oarecare dintre Bătrâni voia să intre într-o cetate şi un alt Bătrân i-a spus de la sine: De vei intra, vei cădea în curvie. Acela n-a ascultat şi intrând, a căzut.

ˇ Îmi şopteşte gândul să nu-i întreb pe sfinţi ca nu cumva primind răspuns şi nesocotindu-l, pentru slăbiciunea mea să greşesc.  Acest gând este înspăimântător, să nu-l suferi nicidecum! De păcătuieşte cineva cu ştiinţa se osândeşte pe sine însuşi, iar de greşeşte din neştiinţă nu se osândeşte niciodată, dar patimile lui rămân nevindecate. Deci, tu întreabă aşa: Spune-mi Părinte ce-mi este de folos căci ştiu că dacă-i spui nu pot să păzesc, dar totuşi întreb chiar şi numai ca să mă dispreţuiesc pe mine că am trecut cu vederea ceea ce-mi este de folos.

ˇ Dreptul de la întâiul său cuvânt se face pârâşul său (Pilde 18,16) Cel ce pare să voiască după Dumnezeu dar e împiedicat de cineva iar din această privire îl osândeşte şi-l bârfeşte, arată prin aceasta că gândul lui încă de la început nu era după Dumnezeu căci s-a spus: Din roadele lor îi veţi cunoaşte pe ei. Fiindcă cel ce şi-a pus în gând ceva după Dumnezeu şi a fost împiedicat să-l împlinească, mai degrabă se smereşte şi se socoteşte pe sine nevrednic, iar pe cel ce l-a împiedicat îl consideră prooroc.

ˇ Smerenia stă în a tăia în toate voia proprie şi a fi fără de grijă în toate. (Voia manifestată în patimi este o voie slabă, o voie robită, aceasta trebuie tăiată de o voie mai înaltă, de voia adevărată prin care devenim cu adevărat stăpâni pe noi înşine. De aceea numai prin ea ne eliberăm de robia patimilor.)

ˇ A nu lua sfatul Părinţilor pentru o lucrare care pare bună conduce în cele din urmă la rău. Nicăieri nu vei afla Scriptura poruncind cuiva să facă ceva de la sine, căci a nu cere sfat este mândrie, iar celor mândri, Dumnezeu le stă împotrivă şi celor smeriţi le dă har. Cine deci altul este smerit decât cel ce-şi pleacă grumazul înaintea bătrânilor şi cere sfatul lor în frica de Dumnezeu?

ˇ Adevărata smerenie stă în a-ţi tăia voia pe care Dumnezeu ţi-o lasă şi în a ţi-o tăia nu cu părerea că ţi-o tai în faţa lui Dumnezeu Cel nevăzut fără să fii sigur de aceasta, ci în faţa celui ce-ţi dă un sfat în numele Domnului. Numai atunci o tai în mod real şi o tai din conştiinţa că o faci în faţa lui Dumnezeu de a cărui prezenţă îţi stă mărturie un altul ajutându-te să arăţi în mod obiectiv tăierea voii tale. Dumnezeu nu vrea să se lase evaporată prezenţa Sa în subiectivitatea noastră, ci vrea să-şi facă simţită în mod obiectiv prezenţa şi voia Sa prin altul care are conştiinţa întărită de comunitatea bisericii începută de Apostoli că-ţi vorbeşte în numele lui Dumnezeu.

ˇ Unii s-au împotrivit stareţului care voia să-i alunge dintr-un loc pentru oarece motiv.  Peste tot vedem că împotrivirea pe mulţi i-a pierdut, de pildă pe cei din jurul lui Datan şi Aviron care s-au răsculat împotriva lui Moise. Şi ce s-a întâmplat acum e semn rău căci dacă nu s-au întors de la hotărârea lor la cererea avvei, cine îi va întoarce? Iar a nu ne lăsa convinşi de caneva e semn de răscoală a gândului şi răscoala este din îndemnul diavolului căci diavolul s-a răzvrătit de la început iar cei ce fac acelaşi lucru se fac fiii lui, deci ce li se va întâmpla acestora? Aceştia s-au scos pe ei din smerenie astupându-şi urechile ca să nu-l audă pe Cel ce zice: De vă vor alunga pe voi din cetatea aceasta plecaţi în alta şi Celui ce voieşte să-ţi ia haina dă-i şi cămaşa. Aceştia s-au supus însă răului, iar răul nu naşte nici un bine căci este scris: nu poate pomul rău să facă roade bune. Au călcat prin aceasta rânduiala Părinţilor prin neascultarea lor căci Părinţii zic că de pleci să locuieşti în oarecare loc, întreabă mai întâi dacă nu superi pe cineva pentru aceasta şi faci tulburare. Iar dacă aceasta a fost poruncită de ei când e vorba de supărarea altora, cu cât mai mult când acest lucru pricinuieşte întristare stareţului? Acest lucru numaidecât trebuie să se sfârşească astfel: cei care au greşit să ia şi pe alţii şi să-l roage pe avva lor să-i ierte nerăsplătind răul cu rău căci este scris: noi cei tari trebuie să purtăm slăbiciunile celor neputincioşi. Dar şi Domnul zice: De nu veţi ierta oamenilor greşalele lor nici Tatăl vostru Cel din ceruri nu va ierta greşalele voastre. Astfel se va slăvi Dumnezeu întrucât aceasta va fi spre zidirea multora. (A rămâne în smerenie este a rămâne în acord cu voia lui Dumnezeu şi deci în comunicare cu el. Opoziţia dintre noi întrerupe comunicarea, dar voia noastră e făcută să rămână în acord cu voia Celui care ne-a creat căci nu noi l-am creat pe El. Iar Dumnezeu creându-ne a voit ceea ce este bun pentru firea noastră, a voit ceea ce are să aleagă şi voia noastră cea adevărată. Acordul cu voia Lui ne susţine în comunicare cu Cel din care ne-a venit şi ni se susţine viaţa. Voia care susţine voinţa noastră e cea care rămâne în acord cu voia lui Dumnezeu, aceasta e voia conformă fiinţei noastre. Voia contrară lui Dumnezeu e o voie contrară fiinţei noastre, ea roade fiinţa noastră, o ţine în sărăcie şi chin.

ˇ Cine este ucenic adevărat ascultă în toate de avva său până la moarte şi prin toate câte le face avva se zideşte neîndrăznind să facă deosebiri în cele spuse de el, nici să întrebe pentru ce aceasta?, cu ce scop cealaltă? căci de face aşa nu mai este ucenic al avvei ci judecător şi toate acestea nu vin decât din cea mai rea voie a omului. Dacă deci avva cuiva spune să facă un lucru iar ucenicul se împotriveşte, e vădit că acesta vine să împiedice acel lucru şi să golească de putere cuvântul avvei. Unul ca acesta trebuie să cugete cine este părintele său: acela al cărui cuvânt a fost zădărnicit sau al cărui cuvânt s-a împlinit? De voieşte deci să facă voia sa este fiul diavolului şi oricine face voia acestuia  face voia diavolului. Însă chiar de-şi împlineşte acesta voia sa nu ajunge nicidecum la odihnă căci ce află între ele decât neascultarea care este pieirea sufletului? Dacă se vede cineva deci pe sine smintindu-se de părintele său trebuie să plece de la el ca să nu-şi piardă sufletul purtând astfel vina osândirii celorlalţi cărora le-a sucit mintea neştiind de a făcut bine sau rău avva, ci smintindu-se fără rost de dragul părerii sale. Iar dacă a făcut voia sa, nu s-a făcut mai drept ca avva, şi apoi de ştie mai bine ce e de folos decât părintele său, pentru ce să mai rămână ucenic la el? Să plece mai bine ca să-i înveţe pe alţii! Fiilor, nu vă lăsaţi înşelaţi de diavol ca să rămâneţi păstrându-vă voia spre vătămarea voastră; de altfel niciodată nu se va împlini voia voastră căci răul nu se desfiinţează nicicum cu alt rău  răul se nimiceşte numai când predaţi voia voastră lui Dumnezeu ca să facă El ce voieşte. Eu, fraţilor v-am scris ca să vă cruţ, lucrul pe care-l ştie Dumnezeu; de primeşte cineva acestea, îi vor fi spre mântuire, iar de nu să scuipe dacă vrea pe cele scrise  aceasta stă în puterea lui. E ceea ce au şi făcut unii în inima lor, iar alţii ne-au bârfit cu buzele. Iertaţi-mă! (Cel ce vrea să-şi facă voia sa contrară avvei nu are odihnă nici când începe să se împotrivească nici când îşi vede împlinită voia sa, căci în cazul din urmă a dus la capăt dezbinarea între sine şi părintele său, aceasta neaducându-i nici pe departe linişte. Dar şi până la împlinirea voii sale se află în tensiune agitată şi chinuitoare provocată de neascultare, se află într-o tulburare a nefirescului care nu-i conferă liniştea propice cugetării la Dumnezeu, liniştea rugăciunii. Ca atare ea înseamnă vătămarea sufletului căci sufletul fără comuniunea cu Dumnezeu este mort, de aceea cel ce nu-şi pune voia sa de acord cu voia avvei, mai bine să plece decât să-şi împlinească voia sa ducând până la capăt (deci la pieire) împotrivirea sa atrăgând poate şi pe alţii la răzvrătire, deci la pieire pentru care negreşit va da socoteală în ziua judecăţii).

ˇ Fiindcă avva vrea să mă cruţe, oare trebuie să întreb eu: Porunceşte să fac acel lucru.?  Ca să nu pui voinţa ta câtuşi de puţin în acel lucru, zi: Ce porunceşti să fac? căci cel ce voieşte un lucru şi întreabă despre el, chiar de i se porunceşte de altul să-l facă, poartă el însuşi răspunderea pentru primejdie pentru că-şi face voia proprie.

ˇ Dacă aud că cineva vorbeşte rău de mine, ce să fac?  Ridică-te îndată şi fă rugăciune mai întâi pentru el, apoi pentru tine zicând: Doamne Iisuse Hristoase miluieşte-l pe acest frate şi pe mine sluga nevrednică şi ne acoperă de cel rău cu rugăciunile sfinţilor.

ˇ Cine-şi ascunde gândurile ocroteşte, cloceşte răul şi minciuna în sine. El se închide în sine uneltind mai departe împotriva altora. Astfel pierde comuniunea cu ceilalţi care dă bucurie, care îi aduce încurajarea şi viaţa. Închizându-te faţă de alţii nu te poţi deschide nici lui Dumnezeu precum nici invers. Spunându-ţi gândurile rele duhovnicului, îi spui lui Dumnezeu dezlipindu-te de ele căci lepezi egoismul şi intri în comuniune cu Dumnezeu şi cu semenii.

ˇ Vai frate în ce nenorocire a căzut neamul nostru! Unde am ajuns şi cu ce ne pierdem timpul! Cu ce ne străduim şi ce nesocotim? Am părăsit cele simple şi de trebuinţă mare căutând cele înalte şi pierzătoare împlinindu-se cu noi cuvântul: Vai celor ce părăsesc căile drepte şi umblă pe cele întortocheate. (Sirah 2,16) Cu adevărat frate am lăsat plânsul pentru mine şi plâng pentru tine unde ai căzut. Am părăsit plânsul pentru păcatele mele şi te plâng pe tine copilul meu; tremură cerul văzând iscodirile oamenilor, se clatină pământul văzând cum voiesc oamenii să cerceteze cele de necuprins. Acestea sunt flecărerile deşarte ale oamenilor care-şi închipuie că e ceva în ele, cuvinte ale oamenilor leneşi care spunând că sunt înţelepţi au înnebunit. (Romani 1,22) Şi dacă vrei să înveţi, ia aminte ce spune Domnul nostru Iisus Hristos lumina noastră, Împăratul nostru: Din roadele lor îi veţi cunoaşte pe ei. Deci ce roade au ei: îngâmfarea, dispreţul, găunoşenia, nepăsarea, sminteala, înstrăinarea de lege sau mai bine zis de Dătătorul legii, sălaş al diavolilor. Acestea nu îndeamnă la frica de Dumnezeu, ci mai degrabă la sporirea cea potrivită diavolului; ele nu scot ci mai vârtos afundă în mocirlă; ele usucă lacrimile şi învârtoşează inima.

ˇ Frate, de voieşti să te mântuieşti nu te arunca în acestea altfel îţi mărturisesc înaintea lui Dumnezeu că vei cădea. Desparte-te de acestea şi păşeşte pe urmele Părinţilor  câştigă-ţi smerenia, ascultarea, plânsul şi nevoinţa, sărăcia, nebăgarea în seamă de către ceilalţi şi toate câte sunt şi vei afla în Cuvintele şi Vieţile Părinţilor. Fă roade vrednice de pocăinţă şi nu te uita la mine că vorbesc şi nu fac.

ˇ Nu ne este nouă îngăduit să cercetăm acestea căci timpul care ni s-a dat e pentru a ne cerceta patimile noastre, a ne plânge şi a ne tângui.

ˇ Fraţilor, e timpul potrivit a spune ca Apostolul: M-am făcut nebun dar voi m-aţi silit. De fapt mă silesc pentru voi să cercetez şi să grăiesc cele peste măsura mea care nu folosesc sufletului, ci mai vârtos îl vatămă. L-am uitat pa Pavel Apostolul care zice: Să se depărteze de la voi toată mânia, iuţimea, hula împreună cu toată răutatea. Iar eu adaug: împreună cu lăcomia pântecelui, desfrânarea, iubirea de arginţi şi celelalte patimi pentru care trebuie să ne tânguim şi să plângem neîncetat ca prin mulţimea lacrimilor să se spele toată întinăciunea lor; să ne putem face din întinaţi  curaţi, din păcătoşi  drepţi, din morţi  vii şi să ne gândim că şi pentru un cuvânt vom da socoteală căci s-a spus: Vei răsplăti fiecăruia după faptele lui şi iarăşi Va trebui să ne înfăţişăm înaintea scaunului de judecată al lui Hristos, aducând fiecare cele făcute prin trup, fie bune fie rele. Cu acestea trebuie să ne străduim cu care s-au străduit şi Părinţii noştri cei din jurul avei Pimen şi cei după aceia. Să ne străduim să nu fim băgaţi în seamă, a nu ne lăuda pe noi înşine, să ne socotim pământ şi cenuşă. Opusă stării acesteia este străduinţa de a ne socoti cunoscători, erudiţi (gnostici), a spori în mândrie, a ne preţui pe noi înşine şi a ne lăuda în orice lucru.. iertaţi-mă, oare nu pentru că sunteţi nelucrători aţi ajuns la acestea? De e aşa, coborâţi-vă în piaţă unde va veni Stăpânul şi vă va lua la via Lui. De-ar fi fost în inima voastră ghimpele cu privire la acel răspuns înfricoşat nu v-aţi mai fi gândit la acestea. A uitat proorocul să-şi mănânce pâinea sa iar nefericiţii de noi petrecem fără de grijă şi în adâncă nepăsare pentru aceasta şi cădem în atâtea răutăţi. Fraţilor, nu cere Dumnezeu acestea de la noi, ci sfinţenia, curăţia, tăcerea şi smerenia. (Sfântul Varsanufie consideră că nu trebuie să se ocupe cu asemenea probleme teoretice şi speculaţii, ci să-şi vadă de felul cum poate să-şi cureţe cât mai repede patimile. Chiar a cere lui Dumnezeu să-l lumineze în asemenea probleme, socoteşte că e un chin pentru el, căci prin aceasta îl supără oarecum pe Dumnezeu deoarece arată că este preocupat mai mult de teorie decât de pocăinţa sa.)

ˇ Iată mi-aţi auzit toată prostia. Liniştiţi-vă acum şi ocupaţi-vă cu frica de Dumnezeu încetând cu desăvârşire grăirea deşartă; luaţi aminte la patimile voastre de care vi se va cere socoteală în ziua judecăţii, în vreme ce despre acestea nu vi se va cere pentru că n-aţi ştiut sau n-aşi aflat. Plângeţi şi vă tânguiţi deci, umblaţi pe urmele Părinţilor voştri şi alergaţi ca să apucaţi.

ˇ Am citit unele lucruri într-o carte de dogmatică şi îmi văd inima tulburată şi mă feresc să vorbesc despre acestea, dar nici a tăcea nu pot din pricina gândurilor. Ce porunceşti să fac Sfinte Părinte?  Fiule, diavolul vrea să te arunce într-o ocupaţie nefolositoare; a semănat în tine o îndeletnicire necerută de trup căci trupul ce-l ai îţi cere să plângi şi să te tânguieşti pentru păcate. Vorbeşte numai pentru a nu spori răul!

ˇ Fii treaz fratele meu, veghează, deşteaptă-te din somnul adânc şi din beţia care te stăpâneşte. Unde este smerenia, unde ascultarea, unde tăierea voii în toate? Căci dacă-ţi tai voia în una iar în alta nu ţi-o tai, e vădit că şi în ceea ce ai tăiat-o ai arătat o altă voie: cel ce se supune, se supune în toate. (Când odată îţi tai voia, iar altă dată nu, arăţi că tu însuţi hotărăşti când să asculţi şi când nu. Nu te laşi condus cu adevărat de hotărârea părintelui duhovnicesc sau de voia lui. Arăţi în felul acesta şi când îţi tai voia că o faci pentru că vrei tu, pentru că-ţi afirmi astfel voia ta. Dacă nu tai voia ta nu realizezi comuniunea deplină cu altul, ci ţii voia ta ca un zid între tine şi acela; astfel obişnuit a te ţine închis prin acest zid faţă de cel căruia îi eşti dator cu ascultarea în numele lui Dumnezeu, te ţii închis faţă de Dumnezeu.)

ˇ Ce să fac dacă sunt ostenit de călătorie şi unii nu mă găzduiesc?  Gândeşte-te, cine este Cel ce are grijă de toţi dându-le toate cele de trebuinţă? Dacă deci Acesta ar fi voit să te hrănească i-ar fi îndemnat să te primească, dar dacă nu te-au primit e vădit că Dumnezeu nu a voit, deci nu ei sunt de vină căci toate se fac spre cercarea şi mântuirea omului ca să rabde şi să se osândească pe sine însuşi ca nevrednic.

ˇ Când vorbeşti despre Viaţa Părinţilor şi despre Cuvintele lor trebuie să te osândeşti zicând: Vai mie că vorbesc despre virtuţilor Părinţilor şi eu n-am câştigat nimic din ele. N-am ajuns la nici o sporire şi stau pe scaun vorbind altora ca să-i folosesc; oare nu se va plini prin aceasta cuvântul Apostolului: Tu cel ce înveţi pe altul, pe tine nu te înveţi? Dar trebuie să iei aminte cui vorbeşti şi dacă ştii că se va folosi vorbeşte, de nu e nevoie să cheltui vorbă căci s-a scris: Fericit cel ce grăieşte la urechile celor ce ascultă. E mai bine să nu te afli dând cele sfinte câinilor şi aruncând mărgăritare porcilor.

ˇ Oare nu trebuie să cercetez cele stabilite (dogmele) ca să le cunosc când aud vreo împotrivire?  Nu studia nimic din cel ce nu le cere Dumnezeu de la tine, nici nu rosti cuvinte primejdioase, ci mulţumeşte-te cu mărturisirea dreptei credinţe necăutând nimic mai mult.

ˇ De socoteşte cineva de la sine că un lucru este bun şi nu prin întrebarea Părinţilor e în afara învăţăturii şi n-a lucrat potrivit legii; iar de face ceva prin întrebare, împlineşte legea şi proorocii, căci a întreba este semnul smereniei. Omul fără sfătuitor îşi este el însuşi pricină de război, deci e mai de folos să întrebe pe cineva cu smerenie decât să umble după voia lui, căci de fapt Dumnezeu e cel ce pune în gura celui întrebat ce să spună pentru smerenia inimii şi pentru dreptatea celui ce întreabă. (Însăşi experienţa ne adevereşte că atunci când cineva se smereşte cerând un sfat, se trezeşte în noi răspunderea de a ne sili să cugetăm la găsirea unui răspuns bun. Deschiderea inimii aceluia ne face şi pe noi să ne deschidem inima, iar această întâlnire reală între cei doi prin deschiderea inimii se face simţită şi transparentă prezenţa lui Dumnezeu căci ne-am depăşit pe noi înşine şi unul pe altul în faţa unui for superior nouă.

ˇ Nu te lăsa niciodată atras în disputele despre credinţă căci nu-ţi cere ţie Dumnezeu aceasta, ci crezi drept precum ai primit de la Sfânta Biserică la Botez şi împlineşte toate făgăduinţele şi poruncile Lui. Pe acestea să le păzeşti şi te vei mântui. Nu trebuie nicidecum să vorbeşti despre dogme căci acestea sunt mai presus decât tine, ci roagă-te lui Dumnezeu pentru păcatele tale. Cu acestea să se ocupe mintea ta iar de vei fi întrebat despre unele ca acestea, spune: Acestea întrec puterile mele, iertaţi-mă sfinţi Părinţi.

ˇ Oare nu trebuie să cercetez măcar cele stabilite ca să le cunosc când aud vreo împotrivire?  Nu studia nimic din cele ce nu le cere Dumnezeu de la tine, nici nu rosti cuvinte primejdioase, ci mulţumeşte-te cu mărturisirea dreptei credinţe necăutînd nimic mai mult. În privinţa Scripturilor dacă nu cunoşti ceea ce eşti întrebat sau despre ceea ce se discută, nu spune nimic din cugetarea ta căci aceasta este nebunie.

ˇ Cel ce răspunde la învăţătura primită arată prin aceasta că este mai deştept trădându-şi astfel orgoliul şi lipsa de smerenie, iar cel ce caută să-şi impună sfatul sau învăţătura cu orice preţ este asemenea celui dintâi.

ˇ Mai uşor înmoi inima cuiva faţă de tine recunoscându-te vinovat chiar dacă se întâmplă să nu fii  tu vei spori făcând aceasta conştient fiind că nu eşti vinovat, apoi vei adăuga la aceasta şi mulţumirea de a-l vedea pe acela împăcat şi cu inima înmuiată. Bunătatea biruie până la urmă răutatea sau comuniunea  răceala singurătăţii egoiste.

ˇ Dacă nu-mi văd limpede păcatul şi nu mi se pare drept să mă învinovăţesc, ce să fac?  Spune aşa: Că am păcătuit este clar, dar păcatul meu s-a ascuns acum de la mine. Aceasta este încă o învinovăţire de sine. (Memoria nu reţine toate faptele şi gândurile mele dar ele se întipăresc în felul meu de a fi şi a mă purta. Astfel câteodată revin în amintire dintr-un inconştient pe care-l port cu mine.)

ˇ Nu este nimeni care să nu aibă nevoie de sfat decât singur Dumnezeu, Care a făcut înţelepciunea.

ˇ Păzeşte-te de supărarea împotriva celui ce te ocărăşte.

ˇ Cele ce se fac dintr-un gând propriu, chiar de-ar părea bune nu plac lui Dumnezeu.

ˇ Când faci voia lui Dumnezeu, Dumnezeu îşi face voia Lui prin tine sau El lucrează prin tine.

ˇ Ştiinţa cu nume mincinos stă în a te încrede în gândul tău că aşa e un lucru.

ˇ Nu te grăbi să dai pe cineva (eretic) anatemei, oricine-ar fi căci cel ce se socoteşte pe sine păcătos trebuie să-şi plângă păcatele şi nimic mai mult, căci fiecare trebuie să se cerceteze pe sine însuşi.

ˇ Nu urma judecăţii tale ca să nu te primejduieşti din pricina neştiinţei.

ˇ Cel smerit cu inima are odihnă în sufletul său necăutînd să impună altora prin tot felul de mijloace ca să-şi menţină o părută superioritate. El nu e chinuit de teama de a nu fi băgat în seamă de ceilalţi.

ˇ Spune cu smerenie care este adevărul celor ce te întreabă ceva: Iertaţi-mă că rătăcesc.

ˇ Ceea ce-ţi întrece puterea nu căuta să auzi, căci deocamdată ai învăţături care te folosesc pe măsura ta.

ˇ Frate, nu te repezi la fapta deosebirii gândurilor ce-ţi vin căci aceasta nu ţine de măsura ta. De aceea te vor tulbura cum vor ca pe unul ce nu cunoaşte meşteşugirile lor. când însă te tulbură zi-le lor: Nu ştiu cine sunteţi, Dumnezeu care vă ştie nu vă va lăsa să mă amăgiţi. Şi aruncă neputinţa ta înaintea lui Dumnezeu zicând: Doamne, sunt în mâinile Tale, ajută-mă şi mă scoate din mâinile lor! Iar gândul care zăboveşte în tine şi te războieşte, spune-l bătrânului tău şi acela te va lecui pe tine prin Dumnezeu.

ˇ Întrebările arată şi ele o nemulţumire a omului cu starea în care se află, deci o voinţă de trecere peste ea, de ieşire din ea. Este o frământare spre viaţă nu o împăcare cu nesimţirea păcătoasă.

ˇ Este o îndrăzneală obraznică şi nesimţită care toceşte sufletul făcându-l să ia în râs şi să dispreţuiască toate sentimentele delicate, tot respectul pentru valorile superioare. Smerenia susţine o sensibilitate delicată în om chiar faţă de fiinţa lui proprie, chiar faţă de trup ştiind că chiar acest complex organic plin de taine este dat omului de Dumnezeu pentru a-i fi un mediu de manifestare a sentimentelor curate şi faptelor bune ale sufletului. Smerenia este opusul obrăzniciei grosolane care pe toate le murdăreşte, care n-are respect pentru nimic pentru că nu înţelege nimic din realitate, pentru că nu vede nimic din prezenţa lui Dumnezeu.

ˇ De ce ceri pâine de la cel ce mănâncă râşcove?

ˇ Fiul lui Dumnezeu, făcându-se Fratele nostru cel mare a confirmat voinţa lui Dumnezeu de a fi ajutat fiecare din noi printr-un alt om, printr-un frate al nostru întru umanitate. A arătat prin aceasta marea importanţă a fratelui în existenţa noastră şi importanţa mea ca frate în existenţa altora iar prin aceasta răspunderea noastră, a unuia faţă de altul, ca fraţi. Când ne-a făcut Dumnezeu aşa, a pus o temelie voinţei de a-l face pe Fiul Său, Frate al nostru prin care să ne mântuim sau să ne asigurăm viaţa de veci. Iisus a aşezat în sine ca frate al nostru toate posibilităţile comunicării de putere de la un frate la altul, nesfârşitele resurse de milă. El a trăit în mod culminant responsabilitatea fratelui pentru fraţi, valoarea ce o au fraţii Săi umani pentru El; conţinutul emoţional ce-l dă vieţii proprii interesul meu pentru fratele, interesul fratelui pentru mine, căldura şi sensul ce-l dă vieţii omeneşti relaţia dintre frate şi frate. În Iisus însă responsabilitatea nelimitată pentru frate nu e împreunată cu durerea de a nu-i putea asigura viaţa veşnică aşa cum voiesc dar nu i-o pot oferi, de a asigura de fapt valoarea eternă a fratelui simţită de mine, căci în El această responsabilitate de frate poate şi realiza pe seama fraţilor ceea ce doreşte el: eternizarea lor. Coborând Fiul lui Dumnezeu din cer ca să se facă Frate al nostru a coborât suprema nobleţe care-i poate mobiliza pe oameni prin iubirea reciprocă reală.

ˇ Este o îndrăzneală bună şi una rea: cea bună e cea care are încredere în mila lui Dumnezeu; cea rea este obrăznicia de a sfida poruncile lui Dumnezeu, de a nu se smeri, de a nu face ascultare de cei rânduiţi şi de a trece peste regulile bunei cuviinţe între oameni. Ea este unită cu neruşinarea şi cu obrăznicia. Aceasta pare un act de libertate dar nu e deloc aşa căci adevărata libertate se află în smerenie, aceasta hrănindu-se din iubirea lui Dumnezeu şi faţă de Dumnezeu. Între cel smerit şi Dumnezeu este o relaţie de iubire în libertate. Obraznicul, îndrăzneţul şi neruşinatul, dimpotrivă este împins la îndrăzneala sa de desfrâu sau de mândrie.

ˇ Nu te moleşi ci lucrează cât se întinde timpul înaintea ta; fii ascultător, supune-te şi-ţi va veni într-ajutor Dumnezeu, Cel care celor smeriţi le dă har, iar celor mândri le stă împotrivă. Zi neîncetat: Iisuse, ajută-mă şi-ţi va ajuta.

ˇ Nepreţuirea de sine ţine locul ostenelii! Cel ce voieşte să ţină smerenia adevărată să nu se preţuiască în ceva  şi aceasta este adevărata smerenie.

ˇ Când eşti mereu cu cineva, ajungi cu el la o familiaritate îndrăzneaţă care te lipseşte de seriozitate.

ˇ Un frate l-a întrebat pe marele Bătrân dacă este de folos să vieţuiască în retragere.  Cel ce voieşte să păşească pe calea lui Dumnezeu să nu-şi ceară lui cinste căci calea lui Dumnezeu ce este oare dacă nu să-şi arunce în toate voia înapoia sa şi să se socotească pe sine nemernic şi cel din urmă dintre toţi? Numai unul ca acesta poate păşi pe calea aceasta căci cel ce nu-şi taie voia şi nu-şi pune nădejdea în Domnul, nu poate. Aceasta este viaţa şi mântuirea pe care trebuie să o râvnească şi să o dobândească, căci altă cale afară de aceasta nu este. Frate nu te lăsa batjocorit!

ˇ Vreau să iau pe cineva să-mi slujească dar stau pe gânduri dacă îmi va folosi cu adevărat.  Să ştii că avem şi noi Stăpân şi dacă ne vom supune şi noi Stăpânului nostru, va face şi pe slujitorii noştri să ni se supună. (Când te vede slujitorul tău supunându-te lui Dumnezeu, se va supune şi el ţie pentru Domnul, sau Domnului împreună cu tine.)

ˇ Când voiesc să-l mustru pe cel ce greşeşte, îmi spune gândul: Mai rău păcătuieşti, cum deci îl mustri pe el neîndreptându-te întâi pe tine? şi aceasta îmi opreşte mustrarea.  aceste gând este de la diavol, ca acela să rămână neîndreptat iar tu să dai socoteală pentru el în ziua de apoi. Spune deci gândului: Că mai mult greşesc eu, este vădit şi o recunosc, dar nu vreau să dau socoteală pe lângă asta şi pentru fratele meu, căci Dumnezeu îmi cere îndreptarea lui. Deci după ce l-ai mustrat cu cruţare şi cu frica lui Dumnezeu, spune-ţi cuvântul Apostolului: Tu cel ce înveţi pe altul, pe tine nu te înveţi? Astfel te vei afla îndreptându-l pe acela cu smerită cugetare. (De-l voi mustra, voi da socoteală numai pentru mine dar nu şi pentru el. Mai bine este deci să dau socoteală numai pentru greşelile mele decât pentru ale altuia din pricină că n-am făcut totul ca să-l îndrept. Mustrarea trebuie făcută cu frică de Dumnezeu pentru păcatul propriu şi ca acela să vadă că n-o fac cu mândrie, ci văzând că o fac cu frică de Dumnezeu să simtă mustrarea ca făcută din ascultarea mea de porunca lui Dumnezeu şi aceasta să aibă efect şi asupra lui, simţind şi el frică de această poruncă.)

Patimi  ispite

ˇ Îţi poruncesc să nu mă tulburi cu cererea unei convorbiri căci nu fac deosebire între oameni atât timp cât trăiesc!

ˇ A răspunde răului cu rău, a căuta satisfacerea plăcerii, dă impresia că întăreşte fiinţa noastră. Pe aceasta se întemeiază argumentarea părută raţională a ispitei. Trebuie să demascăm falsitatea acestei argumentări arătând că întărind prea mult trupul, întărim pentru un timp ceea ce este pieritor slăbănogind însă în acelaşi timp puterea şi libertatea noastră ca subiect. Peste tot cei doi bătrâni văd mântuirea omului prin a ceea ce este netrecător în fiinţa lui. Cel bun este tare şi puternic: săvârşirea binelui este o întărire reală a existenţei; ontologicul deplin implică eticul  Hristos întăreşte pe om pe cruce comunicându-ne tăria Lui de a suporta şi noi greutăţile şi ispitele, ne face şi fiinţa noastră tare pentru că o face bună.

ˇ Ispita ca o sămânţă a răului este primită de om prin cedarea lui, prin faptul că nu luptă ca să nu se semene ea în el. Omul primeşte ispita printr-un act de slăbiciune, este o cedare în faţa falsei argumentări.

ˇ Îngerii răi  demonii, pot face rău oamenilor prin distrugerile de produse în natură deoarece există posibilitatea de lucrare tainică a spiritului asupra naturii.

ˇ Omul păcătos este ros de patimi ca de nişte viermi, este sfâşiat de ele trăindu-şi starea de descompunere prin ele. Este închis de ele în temniţa egoismului său întunecat. Sub masca satisfacţiilor de scurtă durată ca nişte spasme, oferite de lume, se ascunde o mare nefericire.

ˇ Dacă ne-am depărtat de rele şi ne-am înstrăinat de meşteşugarul lor  diavolul, cu noi este Dumnezeu. Dacă ni s-a făcut amară dulceaţa lumii şi ni s-a îndulcit dorinţa de faptele cele bune având totdeauna vieţuirea în ceruri (Filipeni 3,20), cu adevărat cu noi este Dumnezeu. De vedem pe toţi oamenii ca pe unul şi toate zilele deopotrivă, cu adevărat cu noi este Dumnezeu. Dacă-i iubim pe cei ce ne osândesc, ocărăsc, dispreţuiesc şi ne păgubesc ca pe cei ce ne iubesc şi ne laudă, cu adevărat cu noi este Dumnezeu. Semnul de a fi ajuns cineva la măsura aceasta este că îl are întotdeauna cu sine pe Dumnezeu căci de fapt Dumnezeu chiar este totdeauna cu el, iar cel ce nu este în felul acesta şi nu-l are pe Dumnezeu cu sine, le va avea negreşit pe cele ale celui potrivnic şi urmarea o cunosc toţi cei ce au minte.

ˇ Este propriu celor desăvârşiţi să lase gândul să intre în inima lor ca apoi să-l scoată, tu însă nu lăsa focul în pădure ca să nu o ardă. Nu lăsa să-ţi ia hainele ca să nu fii nevoit să le iei înapoi cu mare luptă şi sudoare. Deci nu te juca cu tulburarea căci sigur nu vei rămâne neclintit în această luptă!

ˇ În ceea ce priveşte boala ta, dacă trupul primeşte hrană în fiecare zi şi totuşi slăbeşte, atunci este de la draci.

ˇ Când ne închipuim persoane cu care ne certăm avem de-a face cu ispita despărţitoare a diavolului din pricina mândriei sau a ambiţiilor noastre din pricină că ne amintim de niscai jigniri ce ni s-au adus. Când ne închipuim persoane care stârnesc în noi pofta desfrâului care în beţia ei uită de toate, avem de-a face cu mişcări iscate în noi de îmbuibarea care-i stăpânită şi ea de egoismul lor. Ispitele din plăcere ne vin noaptea iar cele de mândrie  ziua.

ˇ Ispitele semănate de draci îndeamnă la păcate care la început par dulci dar pe urmă lasă o amărăciune care devine de nesuportat prin dezvoltarea lor în vicii. Omul are o dulceaţă în sine şi o răspândeşte şi în afară; omul bun îi îndulceşte pe toţi pe măsura bunătăţii lui, de aceea toţi sfinţii comunică o dulceaţă sufletească. Omul rău îi amărăşte şi îi agită pe toţi. Atât bunătatea cât şi răutatea au o forţă iradiantă: de aici se vede că atunci când cineva devine rău fără să fi suferit vreo influenţă văzută pe măsura răutăţii lui, trebuie să fi primit această influenţă de la fiinţele nevăzute.

ˇ Ai păcătuit? Linişteşte-te din tulburarea păcatului şi nu lua în seamă cele rele, ci cele bune căci cel bun ia în seamă cele bune, iar cel rău  cele rele (Mt.12,35). Ridică-te iarăşi susţinut de mâna lui Dumnezeu şi să nu crezi gândurilor tale căci dracii îţi arată lucrurile precum voiesc ei. Asigură-te deci împotriva lor căci sunt cumplit de răi şi plini de furie împotriva noastră  Domnul să-i alunge pe ei degrabă de la tine!

ˇ Pizma diavolului orbeşte inima ta ca să cugeţi cele rele în locul celor bune şi cele amare în locul celor dulci şi aşa să ai parte de osândă împreună cu cel ce zice binelui rău şi dulcelui amar şi cu cel ce socoteşte lumina întuneric şi întunericul lumină (Isaia 5,20). (Aceasta este minciuna care nu împiedică numai cunoaşterea realităţii, ci conduce viaţa celui ce o susţine sau şi-o însuşeşte şi celor amăgiţi de el pe drumul fals, pe drumul eşecului lor, al strâmbării fiinţei umane, a slăbirii ei şi a unirii ei cu nefiinţa. Luând întunericul drept lumină toată fiinţa se scufundă în întuneric nemaivăzând nici un sens al existenţei, toată fiinţa se cufundă în felul acesta în non-sens).

ˇ Trebuie oare să îmbrac veşmânt rânduit anume pentru slujba Liturghiei, sau să să-mi acopăr cu o haină până la călcâie? Agoniseşte-ţi mai degrabă hlamida duhovnicească care îi face plăcere lui Dumnezeu. Haina până la călcâie înseamnă omorârea mădularelor. Spune-mi frate, dacă omul poartă o porfiră întreagă din mătase şi este desfrânat, îl curăţeşte cumva veşmântul de curvie sau de alte patimi? Deci ce va fi cu cei vrednici de Sfintele Taine dar sunt lipsiţi de veşminte? O singură haină ne-a poruncit Domnul să purtăm  pe cea a curăţiei.

ˇ Însăşi reţinerea de la păcate înseamnă izbăvirea de ele căci aceasta aduce tăria manifestată de ea şi o transformare în fiinţa omului, dat fiind că reţinerea înseamnă o frică continuă de Dumnezeu, un fel de trăire a puterii lui în om.

ˇ Răbdarea bolilor şi a necazurilor cu sentimentul că sunt o certare a lui Dumnezeu spre îndreptare şi însănătoşire, produce şi ea o mutaţie treptată în fiinţa omului împreunată cu scăparea de păcate prin reţinerea de la ele. Păcatul şi virtutea sunt stări totale ale fiinţei umane care se modifică prin liberul arbitru al omului. Acolo unde se neagă păcatul şi virtutea se neagă libertatea şi putinţa de schimbare în bine sau în rău a firii omeneşti prin libertate omul fiind considerat ca o bucată a naturii în care se împlinesc legile firii fără voia lui.

ˇ Sunt tulburat de patimile sufletului meu; spune-mi pentru Dumnezeu ce să fac ca să mă uşurez de ele? Frate, cel ce voieşte să se mântuiască şi doreşte cu dinadinsul să fie copilul lui Dumnezeu să agonisească: smerenie, supunere, ascultare şi neîndrăzneală. Ia seama că ai spus: Ce să fac? şi iată că ţi-am zis! Şi îţi dau chezăşie că nu vei mai fi stăpânit nici de vrăjmaşi, nici de patimi.

ˇ Semnul învoirii stă în a place acel lucru omului şi a se îndulci în inima lui cugetând la el cu plăcere. Iar când cineva se împotriveşte gândului şi luptă cu sârguinţă să nu-l primească arată că nu primeşte învoirea ci mai vârtos o respinge, iar această luptă pricinuieşte omului probare şi sporire.

ˇ Când cineva este ispitit de pofta sa, este semn că n-a avut grijă ci şi-a lăsat inima să se pogoare la cele săvârşite de el mai înainte şi astfel îşi aduce singur asuprăşi mânia din pofta proprie.

ˇ Diavolul caută să pună stăpânire pe om prin toate păcatele şi patimile. Omul este chemat să lupte pentru a scăpa de orice formă de stăpânire a lui pentru ca înlăturând orice acoperiş al celor relative care îl pot stăpâni să se afle în comuniune nemijlocită cu Dumnezeu Cel absolut nesupus planului celor relative, libertatea iubirii depline, Dumnezeu fiind iubire, nu-l face pe om rob, nu-l stăpâneşte propriu zis. Când omul ajunge sub vreo stăpânire, s-a despărţit de Dumnezeu , s-a supus domniei forţelor inferioare care întrerup legătura cu Dumnezeu.

ˇ Demonii îţi aduc gânduri ispititoare pentru că nu le cunoşti rafinatele uneltiri, sau Dumnezeu îi lasă să facă aceasta pentru a spori şi tu în cunoaşterea subtilităţilor binelui ce se opune subtilităţilor mincinoase ale răului.

ˇ Păzeşte-ţi limba de la grăirea deşartă, pântecele de plăcere, iar pe aproapele păzeşte-l de mânia ta. Agoniseşte neîndrăznirea, nepreţuirea de sine, dragostea faţă de toţi şi ţinerea lui Dumnezeu în minte gândindu-te că curând te vei arăta în faţa Lui. Să le ai pe toate acestea în tine şi pământul tău va aduce câte o sută roadă lui Dumnezeu.

ˇ Alungarea patimilor  patimile sunt necazuri şi Domnul nu ne-a ferit de ele ci a zis: În ziua necazului cheamă-Mă pe Mine şi te voi izbăvi şi Mă vei slăvi. deci în orice patimă nimic nu e mai de folos decât a chema numele lui Dumnezeu. Cât despre împotrivirea în cuvânt, ea nu este cu putinţă oricărui om, ci numai celor puternici cărora dracii li se supun, căci dacă vreunii din cei neputincigşi încearcă una ca aceasta, dracii îşi râd de el ca de unul ce vrea să se împotrivească aflându-se deja sub puterea lor. La fel certarea lor este cu putinţă numai celor mari care au putere, nouă celor slabi nu ne este dat decât să alergăm la numele lui Iisus căci patimile sunt draci după Sfânta Scriptură şi aceştia ies în numele lui Iisus. Deci ce voieşti mai mult de atât? Dumnezeu să te întărească şi să-ţi dea putere în frica Lui.

ˇ Dacă mănâncă cineva vreo mâncare şi se vatămă la stomac, la splină sau la ficat şi prin îngrijirea şi priceperea doctorului se vindecă, numai e cu negrijă de sine ca să nu-l ajungă ceva şi mai rău, ci îşi aduce aminte mereu de primejdia dinainte cum a spus şi domnul celui vindecat de El: Vezi, te-ai făcut sănătos, de acum să nu mai păcătuieşti ca să nu păţeşti ceva mai rău.

ˇ Răul nu se poate desfiinţa cu rău niciodată!

ˇ Există o pace din partea patimilor de scurtă durată  este mulţumirea fiarei care s-a săturat, e pacea trupului obosit de spasmul plăcerii, dar patima se va trezi din nou.

ˇ Când te luptă vreun gând rău cheamă fără tulburare numele lui Dumnezeu şi va fi alungat acel gând.

ˇ Ce să fac, căci sunt tulburat de războiul lăcomiei pântecelui, al iubirii de argint şi al altor patimi? Când te războieşte patima lăcomiei luptă cu toată puterea pe care o ai după Dumnezeu ca să nu dai trupului ce pofteşte, iar faţă de iubirea de argint, la fel. Până ce te necăjeşte războiul să n-ai nimic de prisos peste haină. Luptă-te tot aşa în ceea ce priveşte vasele şi în cele mai mici lucruri.

ˇ Cel ce începe să înainteze în bine este împresurat de pizma şi mânia diavolului, dar şi a multor oameni prin care el lucrează.

ˇ Voile despărţite de voia lui Dumnezeu nu sunt voi deplin libere, ele nu sunt voia cea adevărată căci aceasta este robită de mândrie ori de alte patimi. Ea este multiplă căci tu însuţi eşti sfâşiat supunându-te când unui stăpân, când altuia, neputînd avea nici o consecvenţă. Voia cea adevărată se afirmă când afirmă voia lui Dumnezeu. Atunci este omul cu adevărat liber şi unitar, sau el însuşi, căci face permanent ceea ce corespunde subiectului său ca fundament veşnic al existenţei sale fericite în fundamentul ultim al lui.

ˇ Cele contrare firii sunt patimile; fără ele poate omul trăi căci nu fac parte din fire, deci părăsindu-le pe acestea pentru Dumnezeu, nu dă ceva din ceea ce îi este necesar, dar cel ce dă din ale firii sale, aduce o jertfă lui Dumnezeu. Însă prin aceasta se ridică pe un nou plan de existenţă mai presus de fire. Jertfa este sfinţită de Dumnezeu când este primită.

ˇ Lucrând Dumnezeu în noi ca Persoană liberă şi iubitoare, nu înăbuşă voia noastră, ci se aşează pe linia ei, deci o ajută şi pe ea să se împlinească. Numai forţele impersonale sau numai cel ce vrea să te domine îţi stinghereşte voinţa, cel ce te iubeşte însă îţi promovează libertatea, te încurajează, te ajută să lucrezi tu însuţi căci se bucură să-i răspunzi cu iubirea ta liberă lucrând de bunăvoie cele bune care corespund şi voii lui. Binele este iubirea întreolaltă sau este produsul ei.

ˇ Dacă vrăjmaşul stăruie să ne războiască în acestea socotind să ne prindă în cursa neruşinării lui şi să ne surpe, să nu ne lăsăm răpiţi, ci după întâiul atac să luăm aminte la al doilea şi tot aşa în continuare căci s-a scris: De şapte ori într-o zi cade dreptul şi se ridică. (Psalmi 24,16). Dar a se ridica înseamnă a lupta, iar cel ce luptă cade şi se ridică până ce la sfârşit arată cine este. Dar în toate să avem grijă să chemăm numele cel sfânt al lui Dumnezeu căci unde este Dumnezeu, acolo sunt toate cele bune. Dar tot aşa de adevărat este că unde e diavolul sunt toate cele rele şi e vădit că de vorbim pentru a plăcea oamenilor sau cu tulburare în chip rău, acestea sunt de la diavol.

ˇ Somnul are şi el dulceaţa lui căci este şi un somn al firii integrale a omului în care se odihneşte şi sufletul nu numai trupul.

ˇ Dacă cineva este bolnav şi are nevoie de baie, nu este păcat să facă, dar dacă este sănătos baia îi aduce refacere, odihnă însă şi moleşeală trupului.

ˇ Nimic altceva nu-i de folos omului decât să nu ia şi să nu facă un lucru cu patimă.

ˇ Animalele, lucrurile, energiile naturii sunt unelte indirecte ale sufletului, şi de acestea toate ne folosim prin intermediul trupului. Trupul este o unealtă directă prin care ne facem toate celelalte unelte indirecte. Tot cosmosul este un fel de trup lărgit al omului; toate ale lumii sunt simţite de suflet prin trup devenind prin trup nu numai obiecte ale sufletului, ci şi un câmp simţit şi mijloace de lucrare asupra lumii. Toate se adună în cunoaşterea şi simţirea sufletului prin trup. Curăţind simţirile trupului, curăţim simţirea tuturor împreună cu sufletul. Când nu folosim trupul pentru lucrarea binelui prin el, ci numai pentru satisfacerea poftelor lui din folosirea lucrurilor, îl facem slujitor egoist al răului. Trupul ca unealtă a sufletului câştigă în lucrările cu care se obişnuieşte o dexteritate uimitoare care nu se poate explica fără lucrarea minţii prin el. Toţi muşchii palmei capătă o flexibilitate conformă cu lucrul ce-l împlineşte. Ochiul prinde nuanţe din formele văzute şi din sentimentele spirituale ale persoanelor faţă de ele. Trupul este ecranul trăitor al tuturor imaginilor unite cu revelaţiile spirituale ale sufletului.

ˇ Binele făcut îţi trezeşte mulţumire ori de câte ori te gândeşti la el, deci în veci. a spus Sfântul Grigorie de Nissa.

Trândăvia  osteneala

ˇ Trebuie să cânţi puţin şi să spui puţine pe dinafară, să cercetezi şi să păzeşti puţin gândurile căci cel ce are multe feluri de mâncare la masa sa are plăcere să mănânce din toate, iar cel ce mănâncă un singur fel în fiecare zi nu numai că n-are plăcere în ea, ci cu vremea se şi scârbeşte. Stă în puterea celor desăvârşiţi să se împărtăşească în fiecare zi de acelaşi fel de mâncare fără a se scârbi. Cât despre cântare şi despre rostirea pe dinafară să nu te legi pe tine, ci fă după puterea dată ţie de Domnul. De citit şi de rugăciune să nu te lipseşti. Fă puţin din aceasta, puţin din aceea şi aşa vei cheltui ziua plăcând lui Dumnezeu. Părinţii desăvârşiţi ai noştri n-au avut o regulă (pravilă) pentru că toată ziua le era lor pravilă: să cânte puţin, să rostească puţin pe dinafară, să-şi cerceteze puţin gândurile, să se ocupe puţin cu mâncarea  iar acestea toate cu frica lui Dumnezeu.

ˇ Oricine laudă dulceaţa cuvintelor lui Dumnezeu, dar nu se hrăneşte din ea o face să pară amară. . Oare nu e amar cuvântul: De voieşte cineva să vină după Mine, să se lepede de sine, să-şi ia crucea şi să urmeze Mie.? Iar de este dulce pentru ce vrând să împlinim voia proprie îl respingem? Cel ce se arată pe sine cunoscând calea care duce la cetate întreabă de ea fie din dispreţ, fie ca să ispitească pe cel întrebat şi să râdă de el, iar de cunoaşte calea dar nu umblă pe ea este judecat ca unul ce o nesocoteşte. Deci, dacă cineva arată fratelui său calea, dar nu are grijă să meargă el însuşi pe ea, e socotit vinovat.

ˇ Nu căuta pe Domnul şi nu întreba unde locuieşte. (Sisoe) Ce-ţi voi spune deci ţie care ai părăsit străduinţa de a cerceta păcatele şi doreşti să mă vezi pe mine Vierme împuţit, pământ şi cenuşă? (Iov 42,6) (Să nu căutăm să aflăm teoretic prea multe despre Dumnezeu, izvorul puterii noastre, ci să ne folosim de ea. Nu cere unui sărac ca mine, spune bătrânul, să-ţi dau cunoştinţa lui Dumnezeu pe care nu o posed.)

ˇ Ceasurile şi cântările sunt predanii bisericeşti şi bune pentru conglăsuirea întregului popor; la fel în mănăstiri pentru conglăsuirea celor din obşte. (Cântând toţi laolaltă se produce o unitate de cuvânt de gândire şi simţire a celor din biserică, o simfonie.) Cei din Schit însă nu au ceasurile, nici nu cântă imnuri, ci săvârşesc lucrul de mână, meditează şi fac puţină rugăciune de unul singur. Iar stând la rugăciune trebuie să te eliberezi de omul cel vechi, să zici Tatăl nostru sau să le faci pe amândouă, apoi să şezi la lucrul de mână. Cât priveşte prelungirea rugăciunii când stai în picioare, dacă te rogi neîncetat potrivit Apostolului (I Tes 5,17), nu trebuie să o reiei de câte ori te ridici căci mintea ta e toată ziua la rugăciune. Dar când te aşezi la lucrul de mână trebuie să spui din inimă sau să rosteşti psalmi, iar la sfârşitul fiecărui psalm să te rogi şezând: Dumnezeule miluieşte-mă pe mine ticălosul. De eşti hărţuit de gânduri atunci adaugă: Dumnezeule, Tu vezi necazul meu, ajută-mă! Când deci ai făcut trei rânduri în plasă, scoală-te la rugăciune şi plecând genunchii şi sculându-te spune la fel rugăciunea amintită. La vecernii, cei din Schit spun 12 psalmi şi la sfârşitul fiecăruia în locul doxologiei (Slavă Tatălui) spun Aliluia şi fac o rugăciune; la fel şi noaptea spun precum voieşte: unul spune psalmi din inimă, altul îşi cercetează gândurile sale sau citeşte Vieţile părinţilor. După ce citeşte 5-8 foi trece pe urmă la lucru de mână. Cel ce cântă sau rosteşte psalmi din inimă trebuie să-i rostească cu buzele dacă nu-i prin apropiere cineva.

ˇ Ţi-am spus-o de multe ori: Trezeşte-te din somnul cel greoi căci nu ştii ceasul în care va veni Domnul!

ˇ În privinţa somnului de noapte, roagă-te de două ori seara socotind apusul soarelui. Slăvind astfel pe Dumnezeu, dormi apoi şase ore, apoi scoală-te la priveghere şi petrece aşa celelalte patru ore. Vara fă la fel dar scurtând timpul şi spunând mai puţini psalmi pentru scurtimea nopţilor.

ˇ În privinţa hainelor, cel slab trebuie să aibă pentru neputinţa lui haine de vară şi de iarnă, iar cel ce a ajuns să suporte cum zice Apostolul foamea, setea şi golătatea, poate petrece timpul cu o singură haină. Dar să nu ne înălţăm frate în cuget, ci să ne lăsăm duşi spre cele smerite şi să nu murmurăm având două sau trei veşminte.

ˇ Frate, sunt uimit şi mă minunez când cei din lume dorind să câştige se războiesc, dispreţuiesc fiarele sălbatice, cursele tâlharilor, primejdiile mării şi însăşi moartea nedescurajându-se câtuşi de puţin datorită bogăţiei râvnite, chiar dacă nu sunt singuri că o vor dobândi. Iar noi ticăloşii şi moleşiţii care-am primit putere să călcăm peste şerpi, scorpioni şi peste toată puterea vrăjmaşului, noi care am auzit: Eu sunt, nu vă temeţi!, care ştim limpede că nu ne luptăm din puterea noastră, ci din puterea lui Dumnezeu care ne întăreşte şi ne înarmează, suntem atât de lipsiţi de curaj  mai fricoşi decât femeile. Dar de unde vine aceasta? De acolo că trupurile noastre n-au fost străpunse de frica Lui (Psalmi 118,120), că glasul suspinului nostru nu ne-a făcut niciodată să mâncăm pâinea (Psalmi 101,56). Ia aminte că moleşeala, nepăsarea şi iubirea de trup nu ne lasă nici să răsuflăm. De vrei să fii râvnitor, osteneşte-te, sileşte-te, teme-te de Dumnezeu şi El va face voia ta, căci a spus că va face voia celor ce se tem de El. (Psalmi 144,19)

ˇ Cât despre citit, este de folos a citi Vieţile Părinţilor căci aşa se luminează minte în Domnul.

ˇ Crede mie frate că ştiu un om pe care-l cunoaşte numai Domnul ajuns la o astfel de măsură, că odată sau de două ori, ba chiar de mai multe ori pe săptămână este cucerit de hrana duhovnicească şi dulceaţa ei îl face să uite cu totul de hrana simţită. Apoi când vine la împărtăşirea de ea nu voieşte să se împărtăşească simţindu-se sătul şi scârbit de ea. Iar dacă totuşi se împărtăşeşte, se defaimă pe sine zicând: Pentru ce nu sunt întotdeauna aşa? şi doreşte să mai primească din aceea. (Se afirmă aici taina necuprinsă a intimei legături dintre suflet şi trup. La urma urmelor, trupul este raţionalitate plasticizată şi sensibilizată plină de lucrarea spiritului uman şi în ultimă instanţă de Duhul dumnezeiesc. De ce n-ar susţine atunci Duhul acest suport al vieţii spirituale printr-o lucrare intensă a Lui în sufletul omenesc, deci şi în trup fără să recurgă la noi adaosuri de materie pe care el să o prefacă în materie vie şi însufleţită a trupului? În afară de aceasta, materia este în ultimă analiză energie concentrată. Poate că noi, prin puterea spiritului nu actualizăm toată energia concentrată în trupul nostru. O lucrare mai intensă a Duhului poate actualiza lucrând direct asupra trupului, sau prin spiritul nostru mai multe zăcăminte de energie condensată în trupul nostru. Mai condensate sunt aceste energii în oase, alipirea lor de carne poate avea ca urmare o umplere a cărnii de mai multe energii încât se poate trăi o vreme mai îndelungată fără o hrană nouă. Dar aceasta poate fi şi urmarea concentrării tuturor gândurilor într-un singur gând îndreptat spre Dumnezeu, ceea ce atrage în gândul astfel concentrat dar şi în oasele unificate şi lipite de trup puterea Duhului Sfânt care actualizează mai multe energii concentrate în ele.)

ˇ Iarna nu se bea mult, de asemenea trebuie să se mănânce mai puţin, adică din toată cantitatea bucatelor se micşorează a 12-a parte, iar din vin şi apă câte o jumătate de pahar de fiecare. Dacă te ţii tare şi nu oboseşti, este bine să bei odată pe zi, iar de nu poţi, bea de două ori, dar de fiecare mai puţin. În vremea mişcărilor şi războaielor gândurilor trebuie să mai tai puţin din măsura obişnuită, încă o a 12-a parte şi o jumătate de pahar de băutură încât mâncarea să fie micşorată cu două uncii, iar băutura cu un pahar.

ˇ Cei ce se cârmuiesc pe ei înşişi bine şi cu dreaptă socoteală, ţin seama de trup şi de înclinarea lui căci a mânca după poftă înseamnă a pofti să mănânci nu după trebuinţa trupului ci din lăcomia pântecelui. Iar de vezi că cineva din înclinare doreşte mai multe legume verzi decât uscate, dar nu din poftă, ci pentru că este mai uşor, aceasta este ceva deosebit căci există firi care primesc mai bucuros bucate dulci, altele sărate sau acre. Aceasta nu este patimă sau lăcomie. Dar a pofti şi a dori mâncarea este poftă şi ea este slujitoarea lăcomiei pântecelui. Deci când lucrează împotriva ei şi te foloseşti de mâncare din trebuinţă, nu o faci din lăcomia pântecelui.

ˇ Noi punând piciorul pe prima treaptă a scării să nu voim să urcăm îndată la cea mai de sus. Dacă înfăptuim cele de la mijloc ajungem prin înfrânare şi la cele mai multe căci cei ajunşi la această măsură pot să fie precum zice Apostolul şi sătui şi flămânzi pentru că s-au învăţat în toate. (Rămân stăpâni pe ei înşişi şi când sunt sătui şi când sunt flămânzi pentru că s-au deprins să se stăpânească în ambele cazuri.)

ˇ A fi moleşit, a nu voi să sporeşti cum ţi-o cere însăşi firea, înseamnă a te lăsa stăpânit şi purtat ca un obiect. Dar fiind om nu poţi fi redus prin trândăvie la starea totală de obiect, ci devii robul patimilor. A fi moleşit înseamnă a te lăsa închis în închisoarea neputinţei şi monotoniei plictisitoare, înseamnă a cădea din plinătatea fiinţei într-o existenţă părută, într-un coşmar în care nu faci şi nu mai poţi face nici un gest de eliberare, ci cu tine se fac, deşi ţi se pare că faci tu însuţi lucruri care nu le faci de fapt tu. Aceasta este moartea sufletească de pe pământ care culminează în viaţa de apoi.

ˇ Dormitul pe scaun te duce cu timpul la smerenie, însă predă-te lui Dumnezeu în frica Lui.

ˇ Ascultă frate! Ai ajuns slăbănog de vrei să fii slujit de altul? Nu-ţi dai seama că aceasta este spre osândă, mai ales pentru un tânăr care mai degrabă ar trebui să slujească altuia? Crede-mă că eu până ce n-am primit înştiinţare de la Dumnezeu să mă liniştesc în izolare, mă slujeam singur chiar în vreme de boală pregătindu-mi puţină mâncare şi aprinzând focul. Nu face ceea ce faci că de nu vei muri în chip păcătos, ci de ai vreo nevoie, nu vorbi mai mult de ea decât este trebuinţă, căci cel ce nu şi-a zidit chilia sa cum o va zidi pe a altuia? Nu ştii că Domnul a zis: Fiul Omului n-a venit să I se slujească, ci ca să slujească? nu te lăsa abătut de la cestea că de nu sângele tău va fi asupra ta (III Împăraţi 2,38). Am întrebat şi am auzit că un tânăr nu foloseşte alt tânăr chiar de l-ar adăpa cu cunoaşterea întregii Scripturi.

ˇ Veghează frate că eşti muritor şi vremelnic. Strânge calul tău în frâul cunoştinţei ca nu cumva privind ici şi colo să înnebunească după femei, mai bine zis după bărbaţi şi să te arunce pe tine călăreţul lui. Roagă-te lui Dumnezeu ca să întoarcă ochii tăi ca să nu vadă stricăciunea. De vei dobândi o inimă de bărbat vor fugi de la tine toate războaiele. Fă-te usturător ca spirtul pe rană şi nu lăsa să se adune împuţiciunea şi necurăţia. Dobândeşte plânsul ca să te înstrăinezi pe tine de îndrăzneala ce destramă sufletele celor ce au câştigat-o pe aceasta. (Calul e altceva decât călăreţul; pofta trupului şi vrerea păcatului stârnită de această poftă altceva decât adevăratul stăpân peste toate cele din care se constituie omul, deşi voia subiectului poate ceda şi se poate pune într-o anumită măsură în slujba poftei şi a păcatului. Subiectul este târât oarecum fără voia lui sau cu pe jumătate de voie în cele pe care pe de altă parte le simte contrare lui, putând fi dus prin repetiţie până la moartea sufletească încât omul să devină un fel de automat, sau obiect purtat de impulsuri regulate în colo şi-ncoace.)

ˇ Nu toţi care sunt în mănăstire sunt monahi, ci cel ce face lucrul monahului pentru că s-a spus: Nu tot cel ce-Mi zice Doamne, Doamne va intra în Împărăţia Cerurilor, ci cel ce face voia Tatălui Meu Care este în ceruri. Deci de ce-ţi râzi de tine frate nenorocit căci de întrebi şi nu stărui, ci întrebând iarăşi le spui altora căutând slava deşartă şi să placi oamenilor. Pentru aceasta culcându-te eşti ispitit şi vine asupra ta demonul care te înăbuşă şi pentru aceasta îngăduie Dumnezeu să fii pedepsit prin îndepărtare ca să te ocărăşti pe tine însuţi, dar tu nu înţelegi. Acesta este timpul care ni s-a dat să ne cercetăm patimile noastre şi de a ne tângui. Când şezi în chilia ta şi eşti supus ispitelor ocărăşte-te pe tine în toate şi aruncă neputinţa ta înaintea lui Dumnezeu şi El te va ajuta şi-ţi va da putere ca să sporeşti întru El.

ˇ Când ai vreo suferinţă în trup, te înfrânezi de la lucrurile care te vatămă, atunci de ce dar nu lupţi să te înfrânezi când suferă sufletul? Foloseşte puterea ta şi Dumnezeu te va ajuta pentru rugăciunile sfinţilor căci însetează să vadă mântuirea noastră Cel ce s-a jurat pe sine că nu voieşte moartea păcătosului, ci să se-ntoarcă şi să fie viu. Adaugă şi tu cei doi bănuţi ai tăi şi-L vei bucura pe El ca şi văduva aceea. Leagă-ţi barca de corabia Părinţilor tăi şi aceştia te vor cârmui spre Iisus.

ˇ În privinţa limbii, a pântecelui şi a îndrăznelii fă şi tu ce poţi ca să te-nfrânezi căci fără osteneala, trezvia şi plânsul din inimă, nu pot fi ţinute. Adu-ţi aminte că mult poate rugăciunea lucrătoare a dreptului.

ˇ Nu căuta să te slujească cineva, ci slujeşte-te singur!

ˇ Trebuie întru totul să ne lipim de Sfinţii Părinţi şi din pilda vieţii lor, din vorbirea şi suspinul acestora să ne umplem de pocăinţa cea după Dumnezeu. Aceasta se aseamănă cu ceea ce făceau oile lui Iacov, care privind la nuielile din apă, zămisleau şi năşteau după chipul lor pestriţ. Astfel dacă întipărim şi noi pildele lor ca să ne folosim în acelaşi fel de lucruri, nu vom întârzia să păşim pe aceeaşi cale cu ei.

ˇ A fi desăvârşit înseamnă după Sfântul Apostol Pavel a tinde mereu în sus: Cele dinapoi uitându-le şi spre cele dinainte întinzându-mă (Filipeni 3,13). Aceasta este desăvârşirea omului: tensiunea continuă, neoprirea, nealunecarea în jos, este desăvârşirea în mers cu privirea aţintită la ţinta finală.

ˇ De voieşti să te mântuieşti cu adevărat, ascultă cu fapta: ridică de la pământ picioarele tale şi înalţă-ţi mintea la cer şi acolo să-ţi fie cugetarea ziua şi noaptea. Dispreţuieşte-te cu toată puterea ta, noaptea şi ziua, luptându-te să te vezi puţin mai prejos de orice. Aceasta este calea cea adevărată şi afară de ea nu este alta pentru cel ce voieşte să se mântuiască în Hristos care-l întăreşte pe el. Cel ce voieşte să alerge! Cel ce voieşte să alerge! Cel ce voieşte să alerge! Să alerge să ia cununa. Îţi dau mărturie despre aceasta înaintea lui Dumnezeu cel viu Care voieşte să dăruiască viaţa veşnică tot celui ce voieşte. De voieşti, lucrează frate!

ˇ Binele îl câştigi mişcându-te, numai cel ce rămâne leneş în cele rele, nu se mişcă, nu aleargă, iar mişcarea este susţinută de voinţă. Cel ce se lasă în voia răului nu se mişcă propriu-zis, este inert pentru că nu se foloseşte de voinţă. Cel ce vrea să facă binele, să fie bun, voieşte să fie mereu mai bun, să facă tot mai mult bine. În rău se alunecă tot mai jos, aproape lipsit de orice voinţă; binele are o ţintă niciodată deplin ajunsă  e Dumnezeu. Răul n-are nici o ţintă sau îndeamnă doar la repetarea unei plăceri de scurtă durată. Fericirea veşnică încununează o voinţă ce se întăreşte continuu. Trândăvia nu realizează pe om şi de aceea nu se încununează cu fericirea plinătăţii netrecătoare a vieţii.

ˇ Cel ce voieşte să biruiască se şi sileşte pe sine fie la post, fie la priveghere, fie la orice alt lucru. De pildă, dacă e dator să nu mănânce cum e obiceiul până la ora nouă dar slăbiciunea îi cere să mănânce la ceasul al treilea (9), să se silească să nu mănânce până la ceasul al şaselea (12). Cu privegherea, la fel, căci astfel silinţa se împotriveşte lucrării dracilor. În ceea ce priveşte pogorământul, aceasta este un ajutor dat trupului. (Nevoinţa aceasta perseverentă şi tenace este un mijloc de întărire a voinţei sau a spiritului împotriva pornirilor inferioare care-l robesc pe om. Pofta e printre primele, mânia  dintre ultimele. Numai omul întărit prin nevoinţă, omul liniştit şi generos se poate face lăcaş al Duhului Dumnezeiesc. Numai el este liber pentru relaţia de iubire adevărată cu Dumnezeu şi cu semenii. Numai acest om este tare şi nu e preocupat din slăbiciune pentru sine. Demonii îl slăbesc pe om cu aparenţa că-l fac să se preocupe de sine sau cu acest scop.)

ˇ Fraţilor, plâng şi mă tânguiesc pentru mânia ce ne ameninţă căci toate le facem împotriva a ceea ce trebuie. Fiindcă s-a spus: De nu va prisosi dreptatea voastră mai mult decât a cărturarilor şi fariseilor nu veţi intra în Împărăţia Cerurilor, şi fărădelegile noastre au întrecut cu mult pe cele ale celorlalte neamuri.

ˇ Împotriveşte-te răutăţii şi Domnul îi va aduce pe duşmanii tăi sub picioarele tale, cei potrivnici ajungându-ţi în cele din urmă prieteni. Luptă-te până la moarte pentru adevăr şi Dumnezeu va lupta pentru tine. Nu cere ajutor de la oameni, căci cel ce-şi pune nădejdea în ei cade repede, iar ajutorul lui Dumnezeu întrece cu mult ajutorul a zeci de mii de oameni. Pentru aceasta a zis Proorocul: Domnul este ajutorul meu şi nu mă voi teme, ce-mi va face mie omul. Sprijineşte-ţi deci inima ta în Domnul, îmbărbătează-te şi fii tare, iar El va fi negreşit lângă tine. (Numai luptând cu toată puterea, e prezent şi Dumnezeu în tine, luptând cu puterea Lui împreunată cu puterea ta. Dacă lupt moleşit, Dumnezeu nu luptă cu tărie în mine. În tăria luptei mele este prezentă tăria luptei lui Dumnezeu. Dumnezeu vrea să fii tare, dar nu sunt tare de nu simt puterea mea încordându-se. Însă în încordarea aceasta este lucrător Dumnezeu pe măsura ei.)

ˇ Dacă la Dumnezeu toate sunt cu putinţă şi aşa credem, să facem întru El tot ce putem iar El îi va nimici pe cei ce ni se împotrivesc căci El risipeşte sfaturile neamurilor şi nimiceşte uneltirile cârmuitorilor. Iar voia Lui rămâne în veac. (Psalmi 32,10) Susţine pe cât poţi adevărul şi luptă-te pentru el. Să stăm întru adevăr şi nu vor întârzia duşmanii să vină la picioarele noastre. Astfel se va slăvi Dumnezeu prin robii Săi.

ˇ Sfântul Varsanufie cere ca omul să nu se robească unei legi pe care să şi-o dea odată pentru totdeauna, ci să lucreze de fiecare dată aşa cum împrejurarea îi spune că este de folos. Libertatea în bine, aceasta e recomandarea. Să nu se îngrădească omul printr-o lege a repetiţiei formale.

ˇ Să nu te moleşeşti cu trupul căci te va doborî! (Moleşeala trupului este moleşeala sufletului; trupul trândav şi pretenţios a scăpat de sub puterea şi controlul sufletului sau sufletul nu mai are putere asupra lui. Este un trup care cedează uşor la orice ispită, care nu vrea şi de aceea nu mai este în stare să se încordeze fără greutate.)

ˇ Frate, silirea în toate şi smerenia îl duc pe om de grabă le sporim.

ˇ Să nu judeci pe cineva, să nu dispreţuieşti sau să sminteşti pe cineva. Nu gândi despre cineva cele ce nu le-ai văzut la el căci aceasta-i spre pieirea sufletului. Ia aminte la tine şi aşteaptă moartea cea grabnică. Spune-ţi cuvântul fericitului Arsenie: Arsenie pentru ce-ai ieşit din lume? Ce-ai venit să cauţi aici? Aleargă spre Iisus ca să-L apuci. De vrei să te mântuieşti iuţeşte-ţi pasul ca să te afli în această bună împreună-vestire cu sfinţii Bătrâni. De vrei să te mântuieşti lucrează!

ˇ Este o mare bucurie să ceară cineva un lucru cu frica lui Dumnezeu. Acesta va îndrăzni să creadă că cererea lui se va împlini. Dar dacă ceri sămânţă pentru ogorul tău, cultivă-l ca să-l pregăteşti pentru plivirea ei, căci despre pământul cel bun şi cultivat se spune că a dat câte o sută de roade pentru una.

ˇ Nu poate fi omul tare decât în Dumnezeu. Când este singur este slab. În omul credincios nu se poate deosebi ce este al lui de ce este al lui Dumnezeu. Lui i se pare că tot ce face, Dumnezeu face dar pune atâta râvnă ca şi cum totul ar depinde de el căci fără râvna şi efortul lui n-ar lucra Dumnezeu, însă chiar râvna lui îşi are provenienţa de la Dumnezeu. Va fi tras la răspundere dacă n-a lucrat aşa cum voieşte Dumnezeu, sau va fi răsplătit dacă lucrează aşa. Dar n-ar fi putut lucra cum vrea Dumnezeu dacă n-ar fi avut întărirea lui Dumnezeu şi e osândit când n-a lucrat aşa pentru că n-a primit ajutorul lui Dumnezeu.

ˇ Numai prin multe lupte repetate se întăreşte omul în aşa fel ca ispita să nu mai aibă putere asupra lui.

ˇ Ni se cere să facem ceea ce stă în puterea noastră şi nimic mai mult căci acoperământul şi mila lui Dumnezeu va întări neputinţa noastră.

ˇ De unde vine trândăvia şi ce trebuie făcut când se iveşte ea? Este o trândăvie a firii din oboseală şi una de la draci. De voieşti să le deosebeşti cercetează astfel: cea de la draci se iveşte în cineva înainte de timpul când are nevoie de odihnă, căci începând să lucreze încă înainte de a isprăvi o treime sau o pătrime din lucrare, trândăvia îl îndeamnă să lase lucrul şi să se scoale. Deci nu trebuie să primească îndemnul ei, ci să facă rugăciune şi să şadă la lucrul lui cu răbdare. Astfel, văzând vrăjmaşul că omul face rugăciune tocmai din pricina trândăviei, pentru a nu-i mai prilejui asemenea faptă fuge. Cea a firii se iveşte când omul se osteneşte peste putere şi se sileşte a lucra mai mult decât poate. Astfel trândăvia firii se naşte din neputinţa trupului. În acest caz trebuie să-şi încerce omul puterea şi să-şi odihnească trupul în frică de Dumnezeu. (Trândăvia care este produsă de o prea mare oboseală a trupului are în ea ceva spiritual şi care arată în ea o influenţă a celui rău. Simt o trândăvie pentru ceva şi atunci când fac ceea ce nu-mi produce o plăcere trupească, este un fel de autosugestie, descurajare care tot prin autosugestie se poate învinge. Ea se învinge cu voinţa dovedind astfel că ea provine şi dintr-o voinţă slabă.)

ˇ Dacă din trândăvie se naşte o aţipire care mă împiedică de la lucrul pe care-l fac, oare trebuie să mă ridic sau să rămân şezând? Să te ridici şi să nu încetezi a te ruga lui Dumnezeu şi va alunga Domnul aţipirea de la tine.

ˇ Foloseşte toată puterea ta căci mulţi au fost cu Iisus şi mulţi s-au înstrăinat de El.

ˇ Cel ce caută cu adevărat viaţa veşnică se străduieşte să păzească cuvântul lui Dumnezeu până la vărsarea sângelui în tăierea voii sale.

Suferinţă  răbdare

ˇ Un mare rol în înaintarea omului spre chipul real al lui îl are răbdarea necazurilor. Aceasta îl întăreşte pe om cu adevărat în spiritul lui, în vreme ce căutarea de a se sustrage de sub ele îl moleşeşte spiritual. Prin răbdarea necazurilor omul arată că tăria lui nu-i vine de la alipirea de lume, ci de la Dumnezeu Cel atotputernic şi iubitor. Lumea alternează plăcerile ce le dă cu foarte multe necazuri, însăşi robia şi slăbiciunile în care-l coboară pe om patimile ca alipiri excesive la lume, arată incapacitatea ei de a-l îmbunătăţi de a face din el o fiinţă liberă. Omul este unit prin spiritul său în mod deosebit cu Dumnezeu Cel netrecător şi infinit în viaţa Lui, de aceea trebuie să cultive mai ales legătura cu El dezrobindu-se de lume şi devenind prin aceasta stăpânul ei cu adevărat. Toate căutările de ocolire a necazurilor alegând viaţa comodă prin ceea ce i se oferă de către lume sunt împreunate cu egoismul care separă pe om de om, împiedicându-l prin aceasta în înaintarea spre Împărăţia Cerurilor care este Împărăţia iubirii între el şi Dumnezeu, între om şi semenii săi. De aceea sfinţii Varsanufie şi Ioan socotesc că nu există alt drum spre Împărăţia Cerurilor decât suportarea cu răbdare a durerii, a necazurilor şi chiar săvârşirea oricărui bine ei o socotesc împreunată cu suportarea unui necaz, căci aceasta trezeşte invidii văzute şi nevăzute. În răbdarea necazurilor se manifestă o relativizare a legăturilor noastre cu cele ale lumii; prin ea se face iarăşi transparent sau simţit planul vieţii spirituale superioare caracterizată prin bunătate şi iubire în viaţa de veci. Acest simţ al relativităţii celor pământeşti care slăbeşte patimile noastre dă omului odihnă tot mai mare din partea grijilor pentru lucrurile şi influenţele lumii acesteia, de aceea odihna este o altă importantă stare duhovnicească accentuată insistent de cei doi bătrâni. Prin aceasta se arată că lumea e făcută nu pentru a ne robi spiritul, ci pentru a fi transfigurată prin spiritul nostru unit cu Dumnezeu ca să fie luată în stăpânire de spiritul nostru. Sfântul Varsanufie explică această odihnă arătând că ea se dobândeşte ca arvună încă în viaţa de aici prin răbdarea necazurilor produse de o prea mare lipire de lume, care ne ţin într-o agitaţie chinuitoare; înaintăm spre marea şi netrecătoarea odihnă a vieţii viitoare care nu este o încremenire, ci o bucurie netulburată, de iubirea în care vom vieţui în veşnicie. Odihna veşnică la care ajung cei ce se întăresc de aici în răbdarea necazurilor are şi ea o linişte a conştiinţei de a nu fi făcut rău altora, sau de a fi obţinut iertarea pentru relele pricinuite altora.

ˇ Taina suferinţei care înnobilează nu o pot înţelege decât cei subţiaţi prin experienţele duhovniceşti. Inima tare constă în a suporta necazurile şi a rămâne în iubire faţă de cel ce-ţi provoacă răul. Inima tare stă în stăruirea de a fi dulce cu cei ce te adapă cu paharul amărăciunii.

ˇ Te descurajezi în necazuri ca un om trupesc ca şi când n-ai fi auzit că te aşteaptă necazuri cum i-a spus şi Duhul lui Pavel (Fapte 20,23) care-i mângâia pe cei ce erau cu el pe corabie îndemnându-i să fie cu voie bună.

ˇ Cine strigă în necaz împotriva altora strigă împotriva puterii arătată de Hristos pe Cruce. Hristos şi-a arătat puterea răbdând şi neocărând pe nimeni. Aşteptând necazuri şi mai grele decât cele de faţă, le vei simţi pe acestea mai uşoare şi prin aceasta te vei simţi deasupra lor, deci şi odihnit. Libertatea şi odihna sunt nedespărţite, dar la această stare nu se ajunge căutând comoditatea căci şi aceasta ne robeşte leneviei făcându-ne totodată insensibili în sens egoist. Nu evitând necazurile ne umanizăm, ci răbdându-le; aceasta este în acelaşi timp adevărata mângâiere a Duhului sfânt care va mângâia duhul nostru  aceasta este adevărata odihnă.

ˇ Cel ce a răbdat până la sfârşit, arată că nu s-a lăsat copleşit de nici o greutate, acela a câştigat deplin lupta pentru libertate în care s-a unit cu Duhul Sfânt  Duhul libertăţii.

ˇ Cel ce rabdă arderile cu fierul înroşit al necazurilor se va mântui.

ˇ Să-l socoteşti pe cel ce te loveşte ca pe cel ce te mângâie şi pe cel ce te necinsteşte ca pe cel ce te slăveşte, pe cel ce te necăjeşte ca pe cel ce te odihneşte, iar pe cel ce te ocărăşte ca pe cel ce te cinsteşte.

ˇ Răbdarea necazurilor ne face părtaşi la patimile lui Hristos, iar aceasta ne pune n comuniune cu El. Prin aceasta ne împărtăşim de puterea Lui de a ne ridica mai presus de noi înşine, mai presus nu numai de plăceri, ci şi de suferinţele care pot să aibă o mare putere asupra noastră. Mila pentru alţii ne eliberează şi de unele şi de altele. Hristos a pătimit pentru noi, dar nu ca să ne scutească pe noi de a mai face ceva, ci ca să înnobileze firea noastră. Punând în firea Lui omenească această putere ne-o comunică şi nouă. Altfel Hristos nu s-ar mai fi făcut începătorul unei vieţi noi a umanităţii. Cei din occident au renunţat la orice efort de îmbunătăţire din puterea lui Hristos, aceasta ducându-i la o mare slăbănogire, indiferentism şi libertinaj.

ˇ Răbdarea necazurilor este un ajutor de întărire a subiectului uman. Cine rabdă, stăruie sub greutăţi, nu fuge de ele nu dă loc slăbiciunii sau deznădejdii. Cel ce rabdă învaţă astfel stăpânirea de sine, cel c stăruie răbdând atinge treapta supremă a umanului de a fi subiect şi nu obiect purtat încolo şi încoace, fără voia lui. Împărăţia Cerurilor este o comuniune a subiectelor libere, nesupuse fără voia lor răului şi nerăbdării chinuitoare a subiectelor ce se bucură de comunicarea cu Tatăl, ca nişte fii ai Tatălui, supremul Subiect liber, devenind şi ei stăpâni pe ei înşişi asemenea supremului stăpân, nesupus nici unei forţe superioare Lui. În această împărăţie nu pot intra decât cei ce şi-au întărit libertatea prin răbdarea stăruitoare a necazurilor şi a supărărilor inevitabile ce le vin de la natura schimbătoare a lumii şi de la starea încă nedesăvârşită a semenilor. Pildă ne-a dat în această privinţă Însuşi Hristos, dar nu numai pildă ci şi putere punând în firea Lui omenească toată puterea stăpânirii nepătimitoare de sine prin suportarea răbdătoare a pătimirii şi a morţii. Deci aşa cum a întemeiat El Împărăţia Cerurilor pentru oameni sau Împărăţia sufletelor umane ridicate peste robia de sub stăpânirea patimilor interioare şi a stăpânirilor lumeşti exterioare.

ˇ Pentru ce vă tulburaţi pentru nişte nimicuri ca nişte începători nepricepuţi? De ce uiţi cuvântul: Lipsiţi, strâmtoraţi, rău chinuiţi? (Evrei 11,37) Părinţii noştri şi-au ales lor necazurile iar noi nu ne ruşinăm să căutăm orice fel de odihnă. Cât despre moartea ta, ţi-am spus şi ţi-o repet: nu vei mai zăbovi mult timp în trup.

ˇ Nu s-a rugat Iisus pentru sine să treacă paharul de la El, ci pentru ca să ne înveţe şi pe noi să ne rugăm când ne aflăm în mare strâmtorare şi rugându-ne să luăm putere să răbdăm. Astfel nici El n-a primit şi nici noi nu primim prin rugăciune depărtarea încercării şi a necazului, ci puterea de a răbda căci aceasta ne este de folos pentru a ajunge la tăria stăpânirii peste toate cele ce caută să ne robească, nu scăparea facilă de durere. Deci Iisus n-a obţinut ceea ce a cerut, nici noi, dar obţinem altceva mult mai de folos. Rugăciunea nu este ascultată totdeauna pentru ceea ce cerem, dar este ascultată totdeauna prin faptul că ni se dă putere să răbdăm în ceea ce ni se lasă să suportăm.

ˇ Dumnezeu a primit mai mare slavă prin răbdarea de către Iov a încercărilor venite asupra lui, atât pentru că mărturia lui Dumnezeu pentru el s-a dovedit prin ea adevărată cât şi pentru că s-a arătat cât de tari sunt cei ce se încred în El.

ˇ Numai bucurându-te de boala care o ai ca fiind spre binele tău, aceasta îţi va fi de folos.

ˇ O, iubite frate, Domnul a răbdat crucea iar tu nu te bucuri de necazurile a căror răbdare ne duce la Împărăţia Cerurilor? Drept ai spus că eşti necăjit, dar nu ştii că atunci când cineva cere părinţilor să se roage pentru el lui Dumnezeu să-i dea ajutorul său, i se înmulţesc necazurile şi cercetările spre probarea lui? Nu cere odihnă trupească dacă Domnul nu ţi-o dă căci El a zis: În lume necazuri veţi avea! Domnul să te ajute în toate. Iartă-mă pentru cele ce ţi le-am spus căci am vorbit ca unul care cere multe fără să le aibă el însuşi, dar am spus cele ce le ştiu de la alţii care le-au cercat cu fapta.

ˇ Frate, toată odihna trupului este un lucru de scârbă lui Dumnezeu căci a zis El însuşi: Îngustă şi plină de necazuri este calea ce duce la viaţă, deci în alegerea ei există voia cea bună şi cel ce o ţine pe ea îşi alege sie-şi în tot lucrul un necaz de bună voie după puterea lui. Nu ştii ce zice Apostolul: Îmi chinuiesc trupul meu şi-l port robit? Vezi că chiar fără să vrea, trupul, dumnezeiescul Apostol îl duce robit cu voia sa? Cel ce are această voinţă bună a mântuirii, în orice lucru din cele trebuitoare lui amestecă puţin necaz. De pildă: am prilejul să dorm pe o saltea de lână, dar aleg să dorm pe una de paie şi aceasta numai pentru neputinţa trupului meu, ruşinându-mă că alţii dorm pe pământul gol, pe scândură şi îşi pun sub cap o pernă de ogrinji ca cel între sfinţi Arsenie şi mulţi alţii. Alţii încă şi-au pus sub capul lor mărăcini alegând mai mult chinuirea. Am apa folositoare la bucătărie aproape? Trebuie să aleg ca un iubitor de osteneală una mai îndepărtată ca să ostenesc trupul cu puţin necaz. Pot să mănânc pâine bună şi curată? Trebuie să aleg una proastă ca să mă chinuiesc puţin, aducându-mi în acelaşi timp de cei ce n-au gustat nimic copt mai ales de Stăpânul nostru Hristos, Care a gustat fierea şi oţetul pentru mine. Aceasta este voia după Dumnezeu, iar cea după trup caută odihna în toate cele dimpotrivă. Aceasta se întâmplă când zic: Închide repede uşa să nu mă tragă curentul şi să răcesc, sau Vezi frate că ai afumat mâncarea şi nu pot s-o mănânc şi celelalte. Aceasta este voia cea rea; tai-o pe aceasta şi te vei mântui, iar de eşti biruit de ea, osândeşte-te pe tine şi dă dreptate aproapelui. Deci, dacă Împărăţia lui Dumnezeu este a celor ce se silesc, dacă nu ne silim, cum ne vom mântui?

ˇ Totdeauna să amestecăm în cele ale noastre puţină strâmtorare şi necaz de orice fel temându-ne de cele spuse: Ai luat cele bune în viaţa ta. (Luca 16,25) Nu este bine să ne odihnim întru nimic căci cel ce caută aceasta îşi trăieşte lui şi nu lui Dumnezeu, iar unul ca acesta nicicum nu-şi poate tăia voia sa.

ˇ Să nu te leneveşti deci, ci lucrează şi nu pregăti hrana care putrezeşte, ci pe cea care rămâne pentru viaţa veşnică şi o hrăneşte pe aceasta în Hristos Iisus Domnul nostru întru Care întăreşte-te pururea.

ˇ Frate, voia Stăpânului este să ne mântuim, pentru ce atunci noi nu voim? Căci nu minte Cel ce-a spus: Cereţi şi veţi lua. (Cum nu s-ar bucura Hristos când i-am cere să ne ajute să-I urmăm pilda ca să ne asemănăm cu El? Prin aceasta ne facem fraţi cu el şi moştenim cu el Împărăţia Tatălui. De aceea s-a făcut şi s-a adus jertfă Tatălui ca om predându-se cu desăvârşire Tatălui ca şi noi să ne facem din puterea Lui asemenea Lui renunţând la egoismul nostru, predându-ne Tatălui şi unii altora. Chipul lui Hristos este ţinta spre care înaintăm în eforturile noastre de desăvârşire şi din El luăm puterea lor. mai ales din puterea Lui care a culminat în răbdarea crucii luăm şi noi putere de a răbda.)

ˇ Moartea din generozitate înseamnă ieşirea din închisoarea egoismului. Moartea de pe urma păcatului înseamnă a te sărăci şi sufoca în strâmtorarea egoismului tău. Noi purtăm în sine moartea din egoism chiar din sămânţa părinţilor din care ne naştem, dar o putem preface în moarte din generozitate şi aceasta ne trece la viaţă. Ne naştem în orice caz ca să murim: să murim de bună voie a iubirii faţă de alţii sau de moartea din egoism.

ˇ Cât despre fratele cel împreună cu tine, suportă-l după puterea ta căci cel sănătos trebuie să-l suporte pe cel bolnav, până ce va face Dumnezeu ceea ce este de folos.

ˇ Chinuieşte-ţi mult simţurile tale: vederea, auzul, gustul, mirosul, pipăitul şi vei înainta prin harul lui Hristos căci nu ajunge cineva martir fără chinuri.

ˇ Omul probat este un om tare; el devine tare dacă rezistă ispitelor  acesta fiind sensul probării. Împărăţia Cerurilor este a oamenilor tari care prin probe au ajuns de neclătinat de ispitele plăcerii şi ale durerii; care nu se lasă luaţi în stăpânire de nimic ci stăruie în comuniunea liberei iubiri de Dumnezeu.

ˇ Nu se poate scoate răul din fire fără încordarea ei. Păcatul, patima reprezintă o slăbiciune a firii. Nu suferinţa pur şi simplu o întăreşte şi o izbăveşte de rău, ci răbdarea ei care reprezintă o încordare o folosire a tuturor rezervelor de putere însoţită de cererea cu încredere a ajutorului lui Dumnezeu, care şi ea reprezintă o încordare a puterii. Şi înfrânarea de la plăcerile care ispitesc este o încordare, o răbdare a ispitei fără încovoierea care cedează, dar numele de răbdare se foloseşte mai propriu împotriva ispitei de a fugi ce durere, tendinţei de a ieşi de sub ea. Slava firii este starea care nu mai simte nici atracţia superficială spre plăcere, nici durerea trupului, când duhul a copleşit viaţa trupului. Dar de duh ţine şi voinţa. Fără a se exercita în efortul voinţei, în duhul nu poate deveni puternic ca să copleşească plăcerea şi durerea trupului. Acesta a fost rolul răbdării lui Hristos şi a crucii suportate de el. Firea Lui omenească trebuia să meargă până la supremul grad al răbdării care este răbdarea morţii pentru a se întări deplin. O cedare în ultimul moment ar fi fost o alunecare din tot ceea ce a dobândit prin ce a răbdat anterior. Trebuie să-ţi dai însuşi viaţa ca să o dobândeşti în suprema tărie a ei pe planul superior oricărei slăbiciuni. Aceasta nu exclude faptul că Hristos a suferit şi din compătimire cu noi sau ca să ne arate iubirea sa. Propriu-zis acestea au stat la baza răbdării Lui prin care a învins slăbiciunile din firea noastră de pe urma păcatului, slăbiciunea care mergea prin cedarea sub plăcere şi durere până la biruirea ei prin moarte. Trebuia să se întâmple această întărire şi eliberare în pârga firii noastre asumate de El pentru ca să treacă şi la noi puterea biruirii plăcerii şi durerii legate de patimi. Hristos a pătimit pentru noi în sensul că numai El a putut întări cel dintâi în mod real firea noastră prin Cruce şi din comunicarea cu El primim şi noi puterea de a întări firea noastră liberând-o de slăbiciune. Răbdarea Lui este izvorul răbdării noastre care ne întăreşte şi pe noi.  Nu te amăgi deci, căci altă cale afară de aceasta nu există!

ˇ Nu socoti că dacă ai fost lovit de cineva ai suferit mare lucru căci Însuşi Domnul cerului şi al pământului a fost lovit. Nu te lăsa clintit ca să te muţi din locul tău şi să te desparţi de fratele tău căci aceasta nu e după Dumnezeu, ci plinirea voii diavolului. Iar dacă faci aceasta tot nu vei avea odihnă, ci-ţi va face şi mai rău căci din rău nu iese nici un bine. Apoi aceasta este nesupunere şi înălţare a frunţii căci unde este ceartă şi zavistie, acolo e neorânduială şi tot lucrul rău (Iacov 3,16). Nimeni nu se tămăduieşte prin aceasta în veac căci numai cel ce-şi taie voia sa şi luptă să nu-l iscodească pe aproapele, nici să nu spună vreodată: Ce este aceasta sau aceea? ori De ce aceasta? Iar cel ce zice: Vreau şi eu aceasta se face fiu al diavolului şi străin de Dumnezeu căci este vădit că face voia diavolului şi pe cea a lui Dumnezeu. Deci roagă-te din tot sufletul pentru fratele tău şi iubeşte-l pe el în Hristos Iisus Domnul nostru.

ˇ Mulţi au plătit altora ca să fie înjuraţi pentru a învăţa răbdarea iar tu o înveţi fără nici o plată.

ˇ Frate, când lucrătorii au cerut plata de la stăpânul viei nu s-au lăudat cu altceva decât cu un singur lucru: Am răbdat arşiţa zilei şi greutatea ei. Să răbdăm şi noi cu mulţumire necazul ca să ne împărtăşim cu îmbelşugare de mila lui Dumnezeu şi să nu ne descurajăm căzând astfel în robia trândăviei căci este începutul pierzaniei.

ˇ Dumnezeu nu vrea să aibă decât fii puternici care se arată mai tari decât greutăţile care le întâmpină şi mai presus de tentaţiile plăcerii. Dumnezeu Cel tare nu vrea să aibă drept fii nişte cârpe plângăreţe!

ˇ Sfinţii Varsanufie şi Ioan unesc răbdarea necazurilor cu mulţumirea. Prin ultima se întăreşte şi mai mult răbdarea şi se arată ca fiind pentru Dumnezeu, căci dând slavă lui Dumnezeu nu numai pentru cele plăcute, văzând şi cele din urmă, văzând înţelepciunea şi iubirea pedagogică a lui Dumnezeu faţă de noi.

ˇ Luptă-te ca să câştigi mulţumirea în toate!

Vorba deşartă  tăcerea

ˇ A-l cerceta pe frate, bine este, dar a flecări este un lucru murdar şi această faptă te pune la probă. Cercetează-i pe toţi dar păzeşte-te de vorbărie şi zi de pildă ca şi în întâlnirile Sfinţilor Părinţi: Cum te afli avva? Apoi: Spune-ne nouă un cuvânt al vieţii, cum aflăm calea lui Dumnezeu? Roagă-te pentru mine că multe păcate am. şi cele asemenea acestora. La sfârşit faceţi o rugăciune şi pleacă de la el cu pace.

ˇ Ce să fac Părinte că mă tem de ruşine şi de dispreţ căci când cad în vreo convorbire cu unii sunt atras şi robit de ea încât uit de mine iar de-mi aduc aminte de mine, mi-e ruşine să-i părăsesc pe cei cu care vorbesc?  Ca să nu cadă cel slab în acestea şi în iubirea de slavă, trebuie să fugă deîndată de vorba multă şi să taie convorbirea dând ca motiv că avva i-a poruncit ceva şi că se grăbeşte. Iar nesuportarea dispreţuirii vine din necredinţă. Iisus s-a făcut om şi a fost dispreţuit; frate, eşti tu oare mai presus decât El? Aceasta este necredinţă şi amăgire a dracilor. Cel ce doreşte smerenia poate oricât să zică o vreau, de nu suferă necinstiri nu poate nicidecum să o dobândească. Să nu nesocoteşti ceea ce ai auzit căci altfel vei fi dispreţuit prin însăşi fapta ta.

ˇ Frica de Dumnezeu este în afară de orice fel de tulburare, neorânduială şi zăpăceală, drept aceea de ne înarmăm înainte de orice întâlnire cu frica de Dumnezeu şi luăm aminte la noi înşine cu multă atenţie, cum e vom mai tulbura şi pentru ce vom mai râde, căci frica de Dumnezeu nu este râs. De aceea se spune de cei nebuni că îşi înalţă glasul lor. apoi cuvântul celor nebuni este făr de rânduială şi fără har, iar despre cel drept se spune că de abia zâmbeşte. Dacă deci purtăm în noi pomenirea lui Dumnezeu şi gândul că trebuie să păstrăm în întâlnirile cu fraţii smerenia şi cugetarea liniştită şi ne place să stăruim în acestea având în faţa ochilor înfricoşătoarea judecată a lui Dumnezeu, starea aceasta alungă din inima noastră toate gândurile viclene. Acolo unde este linişte, blândeţe şi smerenie locuieşte Dumnezeu. Să ne amintim de Sfântul Apostol Pavel care zice: Cuvântul vostru să fie totdeauna cu har şi cu sare dres şi dacă vom stărui în acestea, Atotţiitorul Dumnezeu ne va da cu mila lui o stare desăvârşită prin frica Lui.

ˇ De îndrăzneală nu putem scăpa de nu ne vom sili să scurtăm vorbirea căci multa vorbire nu foloseşte chiar de ar părea că se ocupă cu lucruri duhovniceşti. Cât despre râs lucrurile stau la fel căci e rodul îndrăznelii, fiindcă de are cineva îndrăzneala veseliei, prin aceasta se naşte în el râsul şi precum s-a zis de îndrăzneală că nu-l foloseşte pe om, aşa nu trebuie să zăbovească sau să se reverse cineva nici în râsul ei, ci să-şi strângă cugetarea ca să rostească cu cuviinţă. Să ştii că cei ce se revarsă în ea, toţi vor cădea în curvie!

ˇ Cel ce stă de vorbă cu vreunii trebuie să-şi arate faţa şi cuvântul vesele dar cugetarea lăuntrică să suspine căci despre aceasta s-a scris: suspinul inimii mele înaintea Ta este pururea (Psalmi 37,10)

ˇ Starea lăuntrică înainte şi în timpul convorbirilor cu ceilalţi.  Precum meşteşugarul nepriceput dacă stă de vorbă în vreme ce lucrează îşi primejduieşte lucrul, aşa şi cel ce se foloseşte de veselie. El trebuie să se asigure cu grijă luând aminte la cuvinte, la veselie şi la privire ca nu cumva să se abată cu totul de la plânsul lăuntric. Deci unul ca acesta având să intre în vorbă cu cineva trebuie să-şi întrebe gândul său ce trebuie să facă şi aşa să se pregătească pe sine căci s-a scris: M-am pregătit şi n-am fost tulburat. (Psalmi 118,60) Iar a se pregăti înseamnă a deosebi persoanele pentru a şti din ce pricină voiesc să vorbească cu noi şi a-şi pregăti gândirea în frica lui Dumnezeu potrivit cu scopul celui ce vine. De vine cineva din prietenie să se folosească cuvinte plăcute potrivite cu ea; dacă e să primeşti Părinţi, fă-o cu bucurie ca Avraam care a spălat picioarele Stăpânului şi ale îngerilor primindu-i cu bucurie. În fiecare caz împrejurarea ne va spune ce dispoziţie să adoptăm. Când vom pofti pe cei ce vin la noi să ia ceva: fie de mâncare, fie de băutură să o facem cu bună dispoziţie dar şi aceasta să fie ţinută sub pază ca să nu ni se tulbure cugetarea.

ˇ Fiindcă de multe ori lucrurile indiferente mă duc la vorbărie în care nu pot ocoli păcatul, ce să fac?  Să ţinem măsura în felul acesta: de ştim că am vorbit o dată biruiţi de un gând să ne oprim a doua oară pe cât e cu putinţă. De suntem biruiţi şi a doua oară, să ne pregătim să dăm lupta şi a treia oară. În felul acesta ne vom pregăti pentru tăierea tuturor convorbirilor următoare căci de va ajunge numărul lor la zece şi cineva a fost biruit doar în nouă şi s-a oprit de la una, iată că a ajuns mai bun decât cel ce a fost biruit în toate zece.

ˇ Dacă în lucrurile bune este de folos tăcerea, cu cât mai mult în cele de mijloc? Dar dacă nu putem tăcea, ci suntem biruiţi de dorinţa de a vorbi, să nu zăbovim în aceasta ca să nu cădem din multa vorbire în cursa duşmanului. (De câte ori n-am experiat că convorbirile ne-au făcut robi nu numai demonilor prin păcatele săvârşite în cursul lor, ci ne-au produs şi duşmani văzuţi pentru că am spus vreun lucru ce n-a plăcut celor de faţă, sau celor absenţi cărora li s-a comunicat.)

ˇ Dacă dai impresia oamenilor că taci cu voia, aceia te pot socoti mândru şi că îi jigneşti. De smerenie ţine să-ţi faci smerenia şi virtuţile neobservate.

ˇ Tulburarea ce-ţi vine în cursul convorbirii este pricinuită pentru că nu ai pomenirea lui Iisus în inimă, din a nu fi adunat în tine în timp ce vorbeşti, sau să ai gândul la păcatele tale şi la datoria de a ne smeri. De aici vine pasiunea pusă în convorbire  prea dăm multă importanţă celor ce le spunem, şi nouă ca şi când de noi ar depinde ca să se cunoască adevărul.

ˇ Cuvântul deşert iese din omul deşert şi întreţine deşertăciunea din el iar omul deşert e cel ce şi-a îngropat bogăţia adâncurilor sale sau şi-a uscat. O răspândind moartea deşertăciunii în jurul său.

ˇ Când cuvintele nu slujesc scopului de a-i îmbunătăţi şi a-i umaniza pe oameni, de a produce o apropiere între ei, ele mai mult încurcă viaţa lor. ele încurcă astfel logosul relaţiilor dintre oameni, le umple de întunericul neîncrederii, le aruncă într-o năclăială murdară, acoperă totul de non-sens.

ˇ Dacă aud că cineva mă vorbeşte de rău pe mine, ce să fac?  Ridică-te şi fă o rugăciune mai întâi pentru el, apoi pentru tine zicând: Doamne Iisuse Hristoase, miluieşte-l pe acest frate şi pe mine, sluga nevrednică şi ne acoperă de cel rău cu rugăciunile sfinţilor.

ˇ De începe careva să-l bârfească pe altul şi observ, ce trebuie să fac?  Trebuie să tai repede ori să muţi cuvântul la o convorbire folositoare. Dar nici în ea să nu zăboveşti ca nu cumva din multă vorbărie să se ajungă la clevetire.

ˇ Dacă începi să vorbeşti înaintea lui Dumnezeu şi a oamenilor, aceasta e ca şi cum ai învăţa pe ceilalţi, dar dacă învaţă cineva neavînd însă putere, cuvântul lui nu este convingător, ci neroditor. Deci dacă nu aduci nici un folos, ce trebuinţă e să mai vorbeşti? (Orice discuţie despre Dumnezeu către altul e ca şi cum i-ai preda, dar de n-ai putere să-i înveţi pe alţii convingându-i, nu te băga în vorbă.)

ˇ De sunt cu prieteni de-ai mei şi încep aceştia să spună cele nefolositoare, porunceşti să mut convorbirea la cele bune?  De ştii că primesc cu plăcere cuvântul lui Dumnezeu, vorbeşte-le din Vieţile Părinţilor îndreptând convorbirea spre mântuirea sufletului.

ˇ Cel ce întreabă plin de preocupare de Dumnezeu trezeşte răspunderea şi în cel întrebat astfel trece vibraţi conştiinţei prezenţei lui Dumnezeu de la cel ce întreabă la cel întrebat, sau acesta însuşi se va simţi mişcat de răspunderea trezită în el, să se roage lui Dumnezeu să-i dea cuvântul adevărat. Un interlocutor serios îl face şi pe celălalt serios.

ˇ Iar pentru că vorbeşti de sfinţi, urmează-le ascultarea şi credinţa arătată prin fapte şi fiindcă vorbeşti de ascultare, să ştii că nu e una mai bună decât cea arătată în supunere, căci în aceasta stă ascultarea. Şi a zis cineva: Fiul ascultător va trăi.

ˇ Când ţi se cere vreun lucru să-l faci sau îi ceri tu cuiva ceva, răspunde-i până la a treia oară: Iartă-mă şi dacă stăruie şi după a treia oară, atunci fă-o cu smerenie. Iar tu la fel, cere-i de trei ori şi de nu vrea, lasă-l în pace căci cearta nu e bună. Şi pentru orice lucru, fie că e vorba să suporţi ceva de la cineva, fie că-i întinzi mâna, roagă-te până la a treia oară şi de nu vrea încetează cu pace. Şi nu-l necăji. Aceasta este adevărata cale a lui Dumnezeu în care ia aminte la tine ca să lucrezi fără fâţâie, cu inima curată căci în acest caz Dumnezeu îţi dă mâna şi te ajută prin harul Lui.

ˇ Cât despre plăcerea de care vorbesc Părinţii, nu ştii ce este  cum nu ştiu mulţi  căci tăcerea aceasta nu înseamnă doar a tace cu gura. Pentru că există un om care grăieşte zece mii de cuvinte folositoare şi i se socoteşte ca tăcere şi este altul care grăieşte o singură dată un cuvânt deşert şi i se socoteşte ca şi când ar fi călcat în picioare toate învăţăturile Mântuitorului.

ˇ Nu este bine să vorbeşti neîntrebat.

ˇ Oamenii comunică în lucruri superficiale, materiale, din interese trecătoare şi adeseori ignobile, pe când adevărata comunicare este cea în care se aduc la mijloc problemele existenţiale, capitale şi grave ce determină omul la efortul de autodepăşire, la deschidere, sinceritate şi iubire altruistă. Comunicând pe pământ lucruri superficiale şi deşarte, cu atât mai puţin vom fi într-o comuniune strânsă între noi şi Dumnezeu dincolo.

ˇ Înţelepciunea lumii prin faptul că defineşte, închide ceea ce cunoaşte în margini despărţitoare rămânând departe de realitatea în care toate sunt unite în chip tainic, indefinibil. Unitatea aceasta a lor o vedem cel mai clar în Dumnezeu, dacă ne deschidem lui.

Discernământ  trezvie

ˇ Stăruie în inima ta luând seama la simţurile tale şi dacă vei împăca cu tine amintirile lor, ai prins tâlharii care o fură, căci cel ce pătrunde în toată amănunţimea gândurile sale cunoaşte pe cei ce voiesc să intre în el şi să-l întineze. (Nu ajunge eliberarea de patimi adusă de necazuri, ci ne este necesară grija de omul interior şi renunţarea la voile proprii pentru a dobândi virtuţile. Numai renunţând la propria voie câştigăm virtuţile care sunt rezultatul unui mare efort, dar de fapt cel mai mare efort este să renunţăm la împlinirea voilor proprii împlinind-o pe cea a lui Dumnezeu.) de te îngrijeşti de porunci cu inima fierbinte, vei înţelege ce te tulbură şi din ce motive, îndemnându-te să-ţi schimbi din lene, fără nici un motiv serios locul şi răzgândindu-te, vei rămâne acolo unde te afli. Căci tulbură mintea ca să se mişte între multe, dar şi să se lenevească, însă cei ce cunosc viclenia lor rămân neclintiţi mulţumind Domnului pentru locul în care li s-a dat să rabde toate cele ce le sunt aduse asupra lor. Căci îndelunga răbdare unită cu dragostea mulţumesc pentru osteneli şi greutăţi, dar lenevia şi plictiseala unite cu iubirea de odihnă caută locul în care omul este slăvit, însă slava celor mulţi slăbesc simţurile, iar robia adusă în mod necesar de patimi îl ia în stăpânire şi ca urmare părăseşte înfrânarea cea ascunsă prin împrăştiere şi săturare. (Când simţurile slăbesc, se amestecă în cele percepute răul  este luat în stăpânire de patimi. Mai multă putere manifestă în simţuri cel ce rabdă şi se înfrânează, cel cu mintea concentrată şi neîmprăştiată. O minte dispersată lasă simţurile slăbite să fie invadate de cele ce aduc şi o slăbire minţii. Simţurile care au o tărie morală susţinută de o minte tare, curăţă cele percepute de ispite.)

ˇ Cel ce voieşte să intre în Împărăţie, să păzească faptele ei. Căci Împărăţia este oprirea a tot păcatul. Vrăjmaşii îşi seamănă în acela gândurile lor, dar ele nu odrăslesc fiindcă dacă mintea ajunge să privească dulceaţa dumnezeirii, săgeţile lor nu mai pătrund în ea ci este îmbrăcată cu toate armele virtuţilor care o păzesc şi se îngrijesc de ea şi nu îngăduie să fie tulburată, ci o fac să rămână cu vederea ei în cunoştinţa de unde să fugă şi în deosebirea celor două căi şi de una să fugă, iar pe cealaltă să o iubească.

ˇ Numai când ai ajuns să cunoşti cele bune, cunoşti cu adevărat cele rele opuse lor, în care te-ai complăcut, căci până n-ai ajuns să recunoşti cele bune prin osteneala pentru ele nu cunoşti urâţenia celor rele în care ai trăit ci ai crezut că ele sunt bune. În zadar îţi spuneau alţii că sunt rele  nu-i credeai, despre ele tu aveai părerea ta şi nu erau mulţi care îndrăzneau să-ţi spună că greşeşti şi că ele sunt rele. Trăiai deci în întuneric; deşi vedeai răul ce-l făceai prin faptele tale altora, nu-ţi păsa, căci îi dispreţuiai pe aceia. Socoteai că numai tu şi părerile tale au importanţă. Privirea ţi se lărgeşte şi vezi valoarea altora când ai părăsit faptele egoiste. Numai când ai ajuns să cunoşti dulceaţa şi lărgimea celor bune ţi se descoperă urâţenia şi îngustimea celor rele în care trăiai. O reală comparaţie între cele două moduri de viaţă nu poate face decât cel ridicat la modul cel bun, de aceea cel ce s-a ridicat la cele bune, luptă în mod hotărât să nu recadă în cele rele, dar sunt unii care nu fac aceasta.

ˇ Păcatul sau răul este aşezat ca un zid întunecos în faţa minţii, de nu-L mai vede pe Dumnezeu şi lărgimea tuturor în El. S-a aşezat ca un zid despărţitor de Dumnezeu, din care se răspândeşte lumina explicativă peste toate. În acest caz, sufletul se goleşte de un conţinut real; lumea însăşi devine inexplicabilă, strâmbată.

ˇ De remarcat unirea între lumina dumnezeiască şi sfeşnicul omenesc al minţii. Mintea nu poate lumina dacă nu are în ea pe Dumnezeu ca lumină, sau dacă nu vine în ea lumina dumnezeirii; lumina dumnezeirii se face lumina minţii. Mintea închisă lui Dumnezeu nu mai are în ea lumina reală, sau redusă la lumina ei nu mai vede decât pe omul care are şi lumea în sine, deci o lumină îngustă care nu explică nici pe om, nici lumea. Dar dacă mintea este făcută ca sfeşnic al luminii dumnezeieşti, numai unită cu ea realizează ceea ce este propriu firi ei. Împlinirea poruncilor aduce omului lumina lui Dumnezeu; împlinirea lor îi pun în lumină celui ce le împlineşte importanţa fiecărui om chiar de este duşman. Îi arată pe Dumnezeu care-l ţine în existenţă pe fiecare om, chiar dacă nu face voia Lui. Împlinirea acestor porunci lărgeşte lumina cunoaşterii celui ce le împlineşte sau lumina lărgită a cunoaşterii îl ajută să le împlinească. De aceea le-a împlinit pilduitor Iisus Hristos. Lumina este una cu binele căci binele fiind totdeauna făcut altora lărgeşte orizontul celor cunoscute şi valoarea lor.

ˇ Cel ce voieşte să cunoască de s-a sălăşluit Hristos în el, va cunoaşte din gândurile lui căci câtă vreme păcatul convinge inima lui, Dumnezeu nu s-a sălăşluit încă în el, nici Duhul Lui n-a aflat odihnă în el. (Se dă relaţia dintre bărbat şi femeie ca chip al relaţiei dintre Hristos şi inima omului. Cât timp inima se simte atrasă de gândurile păcătoase, Hristos nu este în om, ca în femeia lui şi cât timp Hristos nu este în om, nici duhul omului nu este odihnit căci păcatul îl ţine în agitaţie, iar Hristos îi aduce odihnă precum îi aduce femeii prezenţa bărbatului. Deci trebuie ca Dumnezeu să se sălăşluiască în om, ca omul să săvârşească faptele în Dumnezeu, ca sufletul să se elibereze de păcat căci Cel ce se lipeşte de desfrânată, este un singur trup cu ea, iar cel ce se lipeşte de domnul, este un singur duh cu El. Astfel, toată starea contrară firii se numeşte desfrânată. (E contrar firii omului să nu fie cu Dumnezeu, mai precis cu Hristos. Ea trăieşte în acel caz nu cu bărbatul ei firesc, ci cu satana, care e vrăjmaş lui Dumnezeu. Trăieşte contrar stării care o face pe veci fericită, arătându-i sensul adevărat al vieţii.) Dar de se eliberează sufletul şi trece peste cele ce caută să-l împiedice în văzduh, rămâne în Dumnezeu şi primeşte Duhul Lui, după spusa: Cel ce se lipeşte de Domnul este un duh cu El. Hristos învaţă sufletul cum să se roage, ca unul ce i se închină lui neîncetat şi este lipsit de El, iar El rămâne în suflet dăruindu-i neîncetat odihnă, descoperindu-i cinstirile şi darurile Lui negrăite.

ˇ Cercetează-te deci pe tine, frate ce lucru este al tău şi mintea va afla care dintre ele rodeşte lui Dumnezeu şi care dintre ele se încrede în păcat, când ochii sunt răpiţi spre plăcere, sau limba este biruită de vreo grabă, sau inima ta se îndulceşte cu cinstirea omenească, sau urechile tale se bucură de vorbirea împotriva cuiva. Căci toate acestea sunt păgubitoare minţii, fiindcă s-a scris în Levitic: Aşa să spui lui Aaron: Să nu aduci pe altarul Meu din animale vreunul ce are vreo pată ca să nu mori. (Lev. 22,18-20). Aaron este chip al minţii fiindcă duşmănia amestecă răutatea ei cu pretenţia dreptăţii, a poruncit ca să se cerceteze înainte de a se aduce ceva lui Dumnezeu, ca să nu moară. Iar a muri înseamnă a coborî de la contemplare şi a se nevoi cu cei ce voiesc să întineze simţurile ei. (Adam după cădere n-a mai putut mânca din pomul vieţii sau din curăţie căci din acesta nu se poate hrăni cineva decât rămânând unit cu Dumnezeu, izvorul vieţii fără început şi fără sfârşit. Dumnezeu, curăţia, viaţa sunt una. Hristos a reintrodus firea omenească asumată de El în raiul ascuns, în raiul nevăzut, nu în natura văzută, ci în planul trăit spiritual. Întâi a introdus firea asumată de El în raiul trăit spiritual apoi va introduce şi pe cei ce s-au unit cu El. Dar curăţia la care a introdus firea sumată de El şi apoi pe cei uniţi cu El prin credinţă, nu ce poate dobândi fără cunoştinţa Lui şi a poruncile Lui şi fără păzirea acestora. Căci în poruncile Lui una cu cuvintele Lui, este modul de viaţă al Lui ca om, conformă întru totul cu voia Lui dumnezeiască.)

ˇ Cel lucrător şi iubitor de Dumnezeu trebuie să fie atent la orice gând al său şi să se sfătuiască cu ele şi să le deosebească. Trebuie să distingă de vin de la trup sau de la altceva căci până ce domneşte în vreunul din mădularele lui cele contrare ale firii, încă nu e socotit fecioară.

ˇ Monahul trebuie să ştie că sufletul are puteri îndoite: părerea, închipuirea şi simţirea. (Părerea, închipuirea au şi ele o pretenţie de cunoaştere chiar dacă nu cunosc realitatea adevărată. Simţirea este şi ea într-o legătură cu realitatea deosebită de subiectul ei.) Cele în care se manifestă viaţa sunt voinţa şi alegerea. Prin simţire se iveşte în suflet patima care se uimeşte în închipuire (fantezia), iar din închipuire se naşte părerea. Apoi cugetarea cercetând părerea de este adevărată sau mincinoasă stabileşte adevărul şi prin acesta devine discernământ. De aceea şi înţelegerea vine de la a înţelege şi a deosebi adevărul. Iar ceea ce e distins şi stabilit ca adevăr, se numeşte raţiune. În alt mod se cunoaşte că întâia mişcare a minţii se numeşte cugetare, iar cugetarea despre ceva ce aduce înţelegerea şi aceasta are drept conţinut înţelesul care exprimă legătura sufletului cu ceea ce înţelege, care e viaţa lui  iar aceasta se numeşte reflexiune. Reflexiunea lărgită produce gândul care este cuvântul lăuntric, pe care definindu-l zicem că este mişcarea nedeplină a sufletului ca dialog interior nerostit, din care provine cuvântul rostit.

ˇ De cunoaştem care sunt patimile sufletului şi care ale trupului, ale inimii şi ale minţii, biruim uşor gândurile rele. Mândria este o boală a sufletului, slava deşartă la fel precum şi închipuirea, deci toate cele asemănătoare sunt ale inimii iar ale minţii sunt părerea, nălucirea, prostia, umflarea  ale minţii conducătoare. Suflările tulburi ale duhurilor răutăţii vin asupra înţelegerii şi conştiinţei fie spre a le pricinui cununi, fie ruşine, iar gândurile urâte care fac mintea uşor de robit şi le atrag în prinsoare făcându-l pe om să se închipuie când împărat când căpetenie ori arhiereu peste cetăţi şi ţări, stăpân peste tabere şi averi, ziditor de biserici şi mănăstiri, case de oaspeţi şi spitale, sunt cele pe care le năluceşte şi le preschimbă deşertăciunea minţii în monahii iubitori de slavă deşartă şi doritori de-a plăcea oamenilor şi în cei ce se cugetă oameni mari. Ele sunt gânduri ce-şi fac cuiburi în ei din lipsă de frică, din nepăsare şi lenevie căci de nesocotim poruncile lui Dumnezeu, revin în noi păcatele iertate mai înainte şi se răceşte inima prin retragerea harului şi îndată se trimit în ea muştele păcatului, gânduri viclene şi pătimaşe care murdăresc mintea conducătoare, tulbură inima şi întunecă cunoştinţa.

ˇ Este nevoie de luptă şi de trezvie multă ca să consimtă mintea cu inima şi cu buzele la ora rugăciunii ca să nu mâniem pe Dumnezeu, în loc să-I slujim Lui să amestecăm în tămâia rugăciunilor noastre mirosul iute al gândurilor rele şi să afle jertfa rugăciunilor întinată ca a lui Cain. (Rugăciunile în care ne dăruim întregi lui Dumnezeu, uitând de noi sunt o jertfă a arderii de tot dacă nu amestecăm gândul capacităţii noastre în care ne afirmăm cu mândrie în faţa lui Dumnezeu, sau o socotim ca o ispravă a voii noastre. Tăierea voii noastre e ca o moarte spirituală a noastră, ca o vărsare a sângelui nostru.) Căci e cumplită şi pierzătoare încrederea ascunsă în gândurile necurate. Fiindcă din gânduri se iveşte pe încetul înstrăinarea de Dumnezeu. Căci când omul consimte cu ele ca autor al lor, sunt socotite păcat. (Încântându-ne de gânduri, ne încântăm pe noi înşine de capacitatea noastră de a le produce, deci ne mândrim în faţa lui Dumnezeu. Ele se amestecă ca un miros urât în buna mireasmă a rugăciunii care trebuie să fie jertfa totală a noastră adusă lui Dumnezeu.)

ˇ Deci i se cuvine monahului să pătrundă în sufletul său ca să afle să judece, să examineze, să biciuiască, să alunge din mintea lui gândurile urâte care sunt: jucăuşe, fermecătoare, vânătoare, comunicative, ucigătoare. Căci sunt şi în suflet tulburări şi zgomote produse de gânduri rele şi cetăţi ale relelor şi ale puterilor vrăjmaşe.

ˇ De nu vom curăţi omeneşte căile, tulburările şi zăpăcelile produse de gândurile rele degeaba ne vom osteni. Deci când vom pleca genunchiul spre cerere şi rugăciune, la Dumnezeu, să luăm aminte de nu cumva cel rău a răpit vasele noastre bune prin care slujim lui Dumnezeu. Iar vasele sufletului prin care slujim lui Dumnezeu sunt gândurile noastre. Dacă acestea sunt răpite de vrăjmaşii noştri, prin ce vom sluji lui Dumnezeu? Nu are trebuinţă Dumnezeu ca trupul şi limba să se roage, iar gândurile să fie răpite şi să rătăcească risipite în afară. Voia lui Dumnezeu este ca gândurile, mintea şi cugetarea să fie îndreptate către El în chip neîmpărţit şi în acest caz Dumnezeu nu se va despărţi deloc de noi căci este în chip nevăzut cu noi privind mintea, înţelegerea şi gândurile noastre, văzând cu câtă ardoare îl căutăm, cum ne străduim să luptăm cu gândurile urâte şi rele şi cum ne războim cu înţelesurile viclene; de cântăm şi ne rugăm din tot sufletul. Căci stând în chip neobosit, cu hotărâre, în chip cuminte şi treaz la rugăciune îndată sunt alungaţi demonii şi ne încununează pe noi. Căci de ne vede îndreptaţi prin gândurile noastre spre căutarea cu dinadinsul a lui Dumnezeu ni se arată şi ne întăreşte, ne luminează sufletul, îmbrăcându-l cu frumuseţe negrăită. Şi astfel ne dăruieşte ajutorul Lui şi toată biruinţa, scăpându-ne de vrăjmaşii noştri nevăzuţi. Dar de ne vede leneşi, molatici, zăbavnici şi nepăsători, stând la rugăciune cu mintea adormită, îşi retrage ajutorul de la noi şi ne facem vas ce se mişcă pe mare fără cârmă, bătut neîncetat de valurile ispitelor, clătinaţi ca o trestie de orice vânt.

ˇ De voieşti să scapi de visurile necurate şi de nălucirile şi înrâuririle urâte ale demonilor, nu te da pe tine somnului oprit de canonul privegherii. Căci în modul acesta ţi se luminează mintea şi-ţi va străluci lumina cugetată în inima ta, iar demonii vor fugi de al tine plângând şi ţipând, iar sfântul înger te va împuternici împotriva patimilor păcătoase. (Dumnezeu, îngerii şi demonii stau în jurul nostru şi lucrează diferit asupra noastră în sufletul nostru.)

ˇ Agricultorul semănându-şi sămânţa aşteaptă înmulţirea ei, dar dacă va lucra împotriva vântului, întristarea îi va stăpâni inima pururea pentru păgubirea de seminţe şi pentru zădărnicia ostenelilor pe care le-a depus cu pământul.

ˇ Cel ce petrece pururea în inima lui, iese numaidecât din cele ale vieţii trupeşti căci umblând în duh, nu poate cunoaşte poftele trupului deoarece acesta îşi face călătoria în cetatea virtuţilor. El are virtuţile străjere la poarta vieţii curate de aceea şi uneltirile demonilor rămân nelucrătoare asupra lui. Săgeţile dragostei lumeşti ajung cel mult până la ferestruicile firii.

ˇ Gândurile minţii şi mişcările inimii sunt cele ce încununează sau osândesc pe om. (Anima nu este goală, ea arată viaţa în gândurile bune sau rele exprimând intenţiile şi legăturile ei cu cele ce le cunoaşte: cu lumea, cu Dumnezeu şi gândurile ei aduc încununarea sau osânda chiar dacă nu apucă să le prelungească în fapte. Prin inimă sau prin cugetarea sau simţirea ei se arată că omul nu este singur, aceste gânduri de rămân numai în legătură cu lumea sunt de la draci, iar de nu o văd pe aceasta ca ultima realitate, sunt de la Dumnezeu. Deci omul este prin inima lui în legătură cu ultimele izvoare ale binelui şi răului. Dar pentru că omul este cel ce primeşte cu voia pe unele sau pe altele, el este încununat când primeşte gândurile bune de la Dumnezeu, sau este dus la chinuri când primeşte gândurile plăcerii egoiste, de la diavol.

ˇ Monahul trebuie să fie atent numai la sine şi nu la lucrurile lumii, dar când este atent numai la sine şi nu la cele ale lumi, vrând nevrînd dă de Dumnezeu căci cu totul singur nu poate fi; iar de este atent numai la sine în legătură cu Dumnezeu, se va bucura de linişte, nu va fi atras când de o poftă când de alta şi afectat de vreun necaz sau de altul, de o frică lumească sau de alta. Va avea în sine numai frica de Dumnezeu şi aceasta îi va da linişte.

ˇ Din fiecare virtute este pericol să se nască o patimă îndată ce omul slăbeşte gândul la Dumnezeu şi se gândeşte mai degrabă la sine cu mulţumire pentru virtutea în care socoteşte că a înaintat sau când o virtute a fost dusă din încredere de sine prea departe: de pildă, din prea mult post se poate naşte lăcomia pântecelui, din prea multă osteneală  lenevia. Smerita cugetare şi măsura în toate sunt două mijloace care feresc virtuţile de a deveni pricini ale unor patimi contrare.

ˇ Lupta cea după Dumnezeu este întru osteneală şi în sudoarea ascunsă a inimii faţă de gândul care te apasă ca să nu lase săgeata lui să rănească inima ta.

ˇ Cel ce se linişteşte trebuie să se cerceteze în toată clipa, de a trecut peste cei ce-l ţin în văzduh şi de s-a eliberat de ei avându-i încă în jur. Căci câtă vreme este supus robiei lor, încă nu s-a eliberat. De aceea osteneala trebuie să dureze până ce se arată mila.

ˇ Ia aminte la tine cu amănunţime ca să te probezi în tot ce voieşti, grăieşti, te întâlneşti cu cineva, mănânci, bei sau dormi, de este după Dumnezeu şi abia atunci să te hotărăşti să faci. Deci să făptuieşti totul cum se cuvine înaintea lui Dumnezeu şi astfel mărturiseşte-te în toate lucrurile tale înaintea lui Dumnezeu ca să ai multă legătură cu El şi îndrăzneală în rugăciune. (Înainte de a face orice lucru, să ne gândim de este după voia lui Dumnezeu şi care este adevărata pricină sau motiv care ne îndeamnă să-l facem. Să mărturisim aceasta deschis în faţa lui Dumnezeu despre orice vorbă sau faptă, întâlnire, mâncare sau odihnă, la ce-ţi vine în gând spre împlinire. Să nu porneşti la nimic fără a te gândi înainte de este sau nu cu voia lui Dumnezeu ca să nu-ţi pară rău după ce ai săvârşit fapta. Aceasta înseamnă să fii în dialog cu Dumnezeu privitor la orice lucru, nu numai după ce l-ai făcut, ci încă înainte de-al face. Să nu te laşi condus numai de gândul personal ce-ţi răsare în minte, să nu te simţi singur nici o clipă. Dacă Dumnezeu vede înainte ce ai să faci, întreabă-L pentru orice lucru pe care te gândeşti să-l faci şi făcând aşa eşti în permanentă relaţie cu El şi vei fi cu îndrăzneală în tot răspunsul ce i-l vei da pentru faptele săvârşite.

ˇ Viclenii draci se silesc asupra noastră neîncetat şi ca nişte străjeri iau aminte la lucrarea noastră iscodind ce gândim noi, ce iubim şi la ce ne silim, şi astfel cunoscând ei spre ce înclinăm, la aceea ne şi silesc pe noi. Că mai întâi ne luptă gândurile patimilor făcându-ne vinovaţi întâi de gânduri şi pentru aceste gânduri caută dracii pricină la noi. De aceea mai mult din voinţa noastră cădem în păcat. Dracii nu ne pot sili la ceea ce noi nu voim şi nu primim, iar ei cunosc că nu-i vom asculta, ci mai întâi ne încearcă puţin să vadă cu ce patimă ne împăcăm, apoi meşteşugeşte asupra voinţei şi a poftei noastre, iar învoirea la patimă se face din voia noastră. Cursele sunt bântuiala cea din pofte şi gânduri spurcate; acestea sunt uşile dracilor şi ale patimilor prin care intră în noi robindu-ne. Pricinile intrării dracilor mai sunt: somnul cel mult, îmbuibarea şi multa băutură. Mai întâi bat la uşa inimii punând gânduri pe ascuns ca nişte tâlhari, fie că este străjer fie că nu, adică fie că le primim, fie că nu. Dacă le primim încep a tocmi patima şi a ne sili spre ea, iar de vom goni pofta şi gândurile spurcate având mintea surdă şi mută către acestea, atunci nu ne mai pot dracii vătăma. Multe feluri de curse ne întinde vrăjmaşul: uitarea, iuţimea, ignoranţa, iubirea de sine, iubirea de îndulcire, îmbuibarea, curvia, neîndurarea, vorbăria, trândăvia, împuţinarea cu sufletul, pizma, ura, făţărnicia, viclenia, cârtirea necredinţa, iubirea de agoniseală calicească (strângerea de cârpe, petece, hârburi, etc.), îndoiala, iubirea de stăpânire peste alţii, a place oamenilor, râsul, nepăsarea şi uitarea. După ce seamănă pârga răutăţii, ne tulbură cu viforul cel mare, adică cu gândurile curviei, hulei, etc. neîncetat ca să-i înfricoşeze pe cei ce se nevoiesc şi astfel să arunce monahul în deznădejde ca să nu se mai roage şi să se nevoiască. De nu reuşesc aceasta atunci născocesc alt meşteşug căutând ca facerea binelui să ne fie prilej de slavă deşartă. Ne îndeamnă apoi a întocmi întrebări duhovniceşti cu fraţii, a face îndulciri cu mâncăruri şi băuturi, la odihnă şi la altele sub cuvânt că facem bine. Deci puţin câte puţin, fără ca noi să băgăm de seamă, ne întunecă mintea aruncându-ne astfel în braţele curviei, iar dacă nici aceasta nu ne doboară, ne fac năluciri noaptea, pornesc oameni împotriva noastră şi chiar ei înşişi se ridică cu mare înfricoşare asupra noastră. Dar ostaşul lui Hristos nu bagă în seamă aceste ispite, ci le rabdă socotindu-le trecătoare. Încă şi altfel ne luptă şi anume, cu înălţarea minţii făcându-ne să credem că suntem ceva, fiindcă dracii sunt ca vânătorii alergând de colo unde văd că este vânat. Se reped unde văd partea slabă a sufletului şi nu se depărtează nici nu slăbesc până nu ne aruncă în groapă.

ˇ Din împrăştierea gândurilor se face întunecarea minţii, iar din aceasta căderea în păcat apoi deznădejdea, moartea şi chinul veşnic.

ˇ Zburdarea sufletului se face din umblarea printre smintelile lumeşti, deci ni se cade a fugi ca de foc de acestea şi a ne cerceta gândurile ca prin păzire să scăpăm de faptele cele rele. De vom lăsa mintea slobodă la deşertăciuni, atunci se trezesc şi patimile una câte una. Drept aceea, trezeşte-te cu mintea şi caută un loc care să fie de plângere, netrebnic oamenilor şi depărtat de lume. Viaţa ta este pentru plâns, asemănătoare dobitoacelor, căci în pustie chiar de vei şi pofti vreun lucru din cele ale lumii, nu-l vei afla şi vei fi astfel fără de cădere din pricina depărtării căci numai prin depărtare de cele ale lumii  în pustie se sting patimile.

Pocăinţă

ˇ Dumnezeu cunoscând de la început răutatea diavolului şi faptul că prin ispita Lui vom cădea în păcate, a dat firii noastre şi posibilitatea pocăinţei. Diavolul n-are această posibilitate pentru că răutatea lui are alte proporţii şi nu se datorează vreunei ispite străine, ci inclusiv propriei voinţe. În noi păcatul nu s-a născut exclusiv din voinţa noastră şi nici nu s-a şters orice posibilitate de bine, deci de regret pentru răul făcut. Regretul pentru binele nesocotit nu înseamnă şi puterea revenirii totale prin noi înşine la bine. La aceasta ne ajută Dumnezeu, dar ajutorul lui Dumnezeu se uneşte cu regretul nostru pentru binele părăsit, sau cu dorinţa lui. Binele nu ni se impune cu sila; ajutorul pentru deplina revenire la bine pentru ieşirea din păcat, deci pentru mântuire ne-a venit numai prin Hristos căci unindu-ne cu El ca om, ne unim cu El ca Dumnezeu. (Filocalia XII)

ˇ Pocăinţa a cărui posibilitate ne-a dat-o Dumnezeu spre a primi ajutorul Fiului Său când se va întrupa, este ca o candelă. Noi trebuie să întreţinem flacăra din ea cu untdelemnul faptelor noastre şi numai de vom fi luminaţi prin lumina candelei ce ne vine din Hristos, izvorul de lumină al tuturor, vom putea intra în Împărăţia luminii. Numai de vom fi luminaţi cunoscând şi acceptând pe Hristos ca lumina lumii, ca sens al existenţei; prin faptul că arată pe Dumnezeu ca Tată iubitor, având un Fiu iubitor, vom avea parte în veci de lumină. Pocăinţa e candela luminată, care ne luminează persoana, pentru că prin ea ne vedem cum ar trebui să fim şi vedem şi legătura noastră cu Dumnezeu şi cu semenii. (Filocalia XII)

ˇ Întunericul iadului este produsul întunericului dracilor care nu cunosc, sau nu recunosc pe Dumnezeu deci sensul pozitiv al existenţei, astfel sporeşte întunericul în care au început să trăiască sufletele care n-au voit să-L cunoască pe Dumnezeu, care explică existenţa şi dă fericire din iubirea Lui ca plinătate de viaţă. (Filocalia XII)

ˇ Pocăinţa fiind şi un regret pentru păcatele egoismului este şi o silinţă de revenire în comunicare cu ceilalţi. Plăcerile trupeşti sunt însoţite de împrăştierea cugetării; ele îl fac pe om să nu se concentreze în sine şi să vadă bucuria ce i-o aduce fapta bună faţă de altul. Plăcerea împiedică de aceea cunoaşterea de sine a omului, cunoaştere care e lumină proiectată în sine dar şi în relaţiile lui cu tot ce există, inclusiv cu Dumnezeu. (Filocalia XII)

ˇ Pocăinţa înseamnă a ne întoarce de la păcat  iar păcatul nu este unul, ci întreg omul vechi se numeşte păcat, (Păcatul este întreg omul căzut în ceea ce este contrar firii lui. Pocăinţa ne îndeamnă să ne opunem acestui om întreg căzut din normalitatea firii. Este o silinţă a omului vechi întreg de a deveni un om nou al binelui.) De aceea zice Apostolul: Cel ce se luptă se înfrânează de la toate. (Filocalia XII)

ˇ Să credem cu toată convingerea că Dumnezeu ia în seaeă pocăinţa noastră. Să nu avem nici o îndoială şi să nu amânăm manifestarea ei în faţa lui Dumnezeu, căci şi Dumnezeu o ia în seamă imediat. Amânarea încrederii că Dumnezeu va lua în seamă pocăinţa noastră, înseamnă slăbirea ei. Cu cât ne încredem mai mult în Dumnezeu că o ia în seamă, cu atât este mai puternică şi cu cât o amânăm mai mult, cu atât slăbeşte mai mult şi o ia Dumnezeu mai puţin în seamă. Căci este o însuşire importantă a lui Dumnezeu mila faţă de cei îndureraţi, iar unde este pocăinţă mare este şi durere mare. Pocăinţa este astfel o întoarcere hotărâtă a omului de la viaţa pătimaşă la o viaţă virtuoasă, o întoarcere din durere şi cu durere, ca atare este o revoluţie afectivă în viaţa omului. (Filocalia XII)

ˇ Moartea este noaptea de care sunt conştient şi deci mă chinuie. Cunoaşterea iubirii lui Dumnezeu arătată de Hristos este lumină, este ziua, este sensul satisfăcător al vieţii mele. Această ziuă, această lumină a îndepărtat noaptea care mă înconjoară. Dar moartea aceasta nu este numai una cu întunericul şi cu moartea din el într-un mod oarecum conştient, că el însuşi devine acestea. Pe de altă parte şi între somn, beţie şi moarte este o identitate. Noaptea ne face să dormim şi ne îndeamnă la beţie şi acestea ne fac să dorim noaptea. Somnul este şi el întuneric şi moartea spirituală le măreşte, iar beţia la fel. Dar somnul spiritual nu este inconştienţă totală, ci coşmar chinuit, sau un şir de coşmaruri, la fel şi beţia. În somn şi în beţie strâmbăm şi facem fără sens toată realitatea  aşa va fi iadul. Somnul şi beţia nu sunt una cu moartea, ca un fel de coşmar care întunecă şi strâmbă realitatea, ci şi una cu patimile căci patimile te fac să te repezi la plăcerile momentane pierzând perspectiva vieţii îndelungate a bucuriei nesfârşite. (Filocalia XII)

ˇ Să nu cădem cu sufletul din faptele conforme firii căci el este pe de altă parte schimbător din fire. Adică se poate abate prin fire de la cele conforme firii; se poate abate prin fire, nu întrucât firea ar cere-o, ci întrucât firea îi dă şi această posibilitate datorită libertăţii cu care este înzestrat. Poate cădea prin fire din starea conformă firii. (Filocalia XII)

ˇ Cel ce se gândeşte pururea la moarte, la focul veşnic, la viermele neadormit, la întunericul cel mai dinafară, la plânsul cel nemângâiat, la scrâşnirea dinţilor, la ruşinea ce-o avea înaintea scaunului înfricoşător al judecăţii lui Hristos, dinaintea îngerilor şi a oamenilor, topeşte bucuria plăcerii şi întoarce toată pofta spre Dumnezeu. (Filocalia XII)

ˇ Focul şi întunericul cel mai dinafară este întunericul neînţelegerii ultime pe care şi-au cultivat-o cei ce n-au voit sau nu s-au ostenit să cunoască adevărul că toate au un sens numai dacă sunt de la un Creator conştient şi iubitor. Lipsa lor de cunoştinţă fiind lipsa iubirii, ei n-au nici o bucurie ci trăiesc într-un chin nesfârşit asemenea unui foc care-i arde. Amândouă sunt la marginea extremă a existenţei, oarecum în afara ei, dacă gradul suprem al existenţei se arată în iubirea şi în nemărginita cunoaştere a lui Dumnezeu, iubirea tripersonală supremă. (Fil. XII)

ˇ Întunericul şi chinurile iadului sunt întunericul cel mai dinafară căci este zona cea mai săracă a existenţei şi cei ajunşi în ea nu înţeleg nimic din rostul existenţei. (Fil. XII)

ˇ Carnea şi sângele nu pot să moştenească Împărăţia lui Dumnezeu, nici stricăciune nu moşteneşte nestricăciunea. (I Cor.15,50) Dacă noi nu ne silim să înaintăm spre trupul înduhovnicit, nu vom moşteni nestricăciunea trupului lui Hristos căci deşi nu pier definitiv nici trupurile în iad, ele vor suferi de anumite chinuri proprii trupurilor stricăcioase: durerile produse de focul arzător, de înţepături, de lucrarea viermilor. (Fil.XII)

ˇ Cei din iad nu sunt lăsaţi acolo pentru că aşa vrea Dumnezeu, ci pentru că ei se încăpăţânează să nu ştie de Dumnezeu. Este marea taină a libertăţii şi a mândriei unora în afirmarea ei. Chiar în suferinţa lor, vor să-şi afirme cu încăpăţânare sfidarea faţă de Cineva care este superior. (Fil.XII)

ˇ Cel care n-a luptat aici pentru a câştiga credinţa, respectiv cunoaşterea lui Dumnezeu şi-a pregătit o stare de încăpăţânare veşnică în necredinţă. (Fil.XII)

ˇ Cel care a fost în comuniune cu cei păcătoşi pe pământ şi i-a aprobat, se va descoperi în ziua judecăţii că a fost în comuniune cu diavolul. (Fil.XII)

ˇ De ai fost un fel de învăţător al celui păcătos aici fără să-l îndrepţi, te vei afla părtaş la pedeapsa lui în ziua judecăţii. (Fil.XII)

ˇ Dreptatea lui Hristos va lăsa şi pe vrăjmaşii noştri să fie prezenţi în partea stângă, la judecata finală pentru a arăta întrucât că le-am urmat lor iubind mai mult păcatul decât virtutea. Îngerii ce vor sta de-a dreapta se vor bucura toţi de iubirea fiecăruia care s-a îndreptat spre toţi. Iubirea va uni atunci pe toţi iar egoismul de pe pământ arătat atunci pe faţă va singulariza pe cei ce l-au practicat. (Fil. XII)

ˇ Hristos trebuia să arate, înainte de a se lăsa răstignit că e mai tare ca toate încercările şi ispitirile, că e mai tare şi decât moartea. Aşa îi putea convinge pe apostoli că a putut învinge moartea, deşi în moartea Lui arăta o şi mai mare putere şi are o şi mai mare semnificaţie putând-o învinge chiar după ce se lasă El Însuşi dus în stare de moarte şi învie nu pentru a reveni la viaţa istorică, ci deschizându-ne viaţa în veşnicie. (Fil. XII)

ˇ Mintea care nu mai este stăpânită de nimic din cele ale lumii se pregăteşte, îşi adună simţurile îndreptate spre lume, spre o singură ţintă: să se pregătească prin moarte spre trecerea la nemurirea vieţii viitoare împreună cu Hristos pe care-L vedem ca model în aceasta. Simţurile i-au devenit un trup unic cu Hristos, deci totodată un trup cu Hristos prin împărtăşirea cu El. Şi El Care a învins moartea prin cruce imprimă trupului celui ce s-a împărtăşit de El această pornire spre moarte şi spre trecerea prin ea la viaţa veşnică în unire cu El. (Fil. XII)

ˇ În ora crucii este o mare primejdie. Propriu-zis nu pentru Sine se roagă Iisus Hristos să treacă paharul morţii, ci pentru noi. El putea să suporte prin sine acest pahar, dar şi-a însuşit frica noastră de el cerând ajutor Tatălui ca să ne facă şi pe noi să cerem acest ajutor în clipa încercării extreme. Numai cu ajutorul Tatălui putem învinge crucea pe care am primit-o ca să o învingem şi pe ea după ce-am învins celelalte patimi egoiste ale noastre prin pătimiri neplăcute. (Fil. XII)

ˇ Ce trebuie cugetat despre bucuria ce va veni sufletului care s-a hotărât să slujească lui Dumnezeu şi să-şi desăvârşească lucrarea? De fapt, la ieşirea lui din lumea aceasta lucrul lui va merge înaintea lui şi se vor bucura cu el îngerii lui Dumnezeu pentru că l-au văzut mântuit de stăpîniile întunericului. Când sufletul va ieşi din lume, vor merge împreună cu el îngerii şi-l vor întâmpina toate puterile întunericului voind să-l împiedice cercetându-l de are ceva de-al lor în el. Atunci nu îngerii vor lupta pentru el, ci faptele pe care le-a făcut îl împrejmuiesc împotriva acelora ca să nu se atingă de el. Iar când vor învinge faptele lui, vor cânta îngerii înaintea lui până se va întâlni cu Dumnezeu întru veselie. Atunci, în acea oră va uita toată osteneala şi toată suferinţa. Deci şi noi fraţilor să împlinim lucrarea noastră lucrând bine scurta şi greaua viaţă de aici, ferind lucrul nostru de tot răul până ce ne vom scăpa minţile de ispitele celor vicleni ce vor veni înaintea noastră, căci vor cerceta cu putere tot lucrul nostru, fiind răi şi fără milă. Fericit cel în care nu se va afla nimic de-al lor deoarece veselia şi bucuria lor va fi veşnică. (Fil. XII)

Retragerea

ˇ Înainte de toate, întâia luptă este cea care însoţeşte înstrăinarea sau plecarea de unul singur când părăseşti toate şi pleci în alt loc ducând cu tine o credinţă desăvârşită, nădejdea şi o inimă întărită împotriva voilor tale. Căci făcând aceasta, gândurile te învăluiesc în multe cercuri înfricoşându-te cu ispite, cu sărăcie aspră şi cu tot felul de închipuiri făcându-te să te întrebi că de vei cădea în ele ce vei face neavînd pe cineva care să se îngrijească de tine. Bunătatea lui Dumnezeu te probează ca să se arate râvna ta şi iubirea faţă de El. În sfârşit, de vei fi părăsit sigur în chilie, vor fi semănate în tine gânduri grele de frică şi de împuţinare care-ţi vor spune că nu numai înstrăinarea mântuieşte pe om, ci şi păzirea poruncilor, aducându-ţi aminte de cei apropiaţi de tine după trup, gânduri care te fac să zici: Oare aceştia nu sunt şi ei oare robi ai lui Dumnezeu? Îţi sunt aduse în inimă temeri pentru impuritatea aerului, despre slăbirea trupului din pricina lipsurilor, dar de va fi în tine iubire şi nădejde, răutatea acestor gânduri nu te va înrâuri şi se va arăta în tine râvna faţă de Dumnezeu sau faptul că-L iubeşti mai mult decât odihna trupului. Iar pe cei ce rabdă (necazurile) greutatea înstrăinării, această greutate îi duce la nădejde iar nădejdea îi păzeşte de cele de partea trupului. Căci nu ţi se cere numai înstrăinarea, ci să te pregăteşti ca să lupţi cu vrăjmaşii şi să ştii să arunci pe fiecare la vremea lui, până, ajungând la odihna nepătimirii te vei elibera, ca unul ce l-a biruit pe fiecare răpunându-l la vremea lui. (Fil. XII)

ˇ Nu putem fi săraci decât în Dumnezeu, cu ajutorul Lui, altfel egoismul ne împinge spre îmbogăţire, spre încrederea egoistă în noi înşine care e una cu amăgirea şi robia. Căci a ţine la avere înseamnă a te robi celor materiale. Sărăcia, detaşarea, te face liber de ele, liber de toate. Dar numai conştiinţa că îl ai pe Dumnezeu nu tulbură ci te face cu adevărat liber; numai în Dumnezeu eşti liber, în conştiinţa că în El ai totul. (Fil. XII)

Credinţă

ˇ Frica de Dumnezeu este o mărturie lăuntrică a sufletului despre prezenţa şi puterea lui Dumnezeu. (Fil. XII)

ˇ Să nu te tulburi niciodată, ci mai degrabă să ne străduim să privim spre şarpele de aramă pe care l-a făcut Moise, după cuvântul Domnului. Căci l-a pus pe el în vârful muntelui, ca tot cel muşcat de vreun şarpe, privind la el să se vindece (Numeri 21,8-9) Domnul nostru Iisus Hristos s-a asemănat cu şarpele de aramă  Fiul lui Dumnezeu s-a făcut om , care prin Adam a devenit şarpe sau duşman al lui Dumnezeu. Dar Fiul lui Dumnezeu s-a făcut om fără păcat, ceea ce s-a arătat în faptul că s-a făcut un şarpe de aramă fără venin sau fără vreo suflare păcătoasă. De aceea la porunca lui Dumnezeu, Moise l-a închipuit pe Hristos prin şarpele de aramă. Ba într-un fel Hristos Însuşi lucra prin acel şarpe de aramă, privirea la el vindecând pe cei pe care veninul şerpilor ce-i muşcau pe oameni, le pricinuia acestora moartea. Dar Hristos, omul adevărat, plin de puterea dumnezeiască, va scăpa pe oameni şi de moartea veşnică. (Fil. XII)

ˇ De caută cineva pe Domnul cu durerea inimii, Domnul îl aude, dacă cere întru cunoştinţă şi se îngrijeşte cu frică, nu este legat de ceva din ale lumii, ca să-l ducă pe el neîmpiedicat înaintea scaunului de judecată a lui Dumnezeu, după puterea lui. (Fil. XII)

ˇ Ia aminte la tine cu amănunţime, ca unul ce eşti totdeauna înaintea lui Dumnezeu, ca să nu nădăjduieşti nimic de la nimeni decât de la El singur, cu credinţă. Iar de ai trebuinţă de ceva, roagă-te lui Dumnezeu ca să ţi se împlinească trebuinţa după voia Lui. Şi mulţumeşte lui Dumnezeu totdeauna ca Celui ce ţi-a împlinit-o, iar de-ţi lipseşte ceva să nu-ţi pui nicidecum nădejdea în om, nici să te întristezi ori să cârteşti, ci suportă cu hotărâre fără tulburare zicând: Sunt vrednic de multe necazuri pentru păcatele mele, dar de voieşte Dumnezeu, mă poate milui. Astfel cugetând, ţi se va împlini toată trebuinţa. Ia aminte apoi să nu voieşti să primeşti ceva de nu eşti asigurat că Dumnezeu ţi-a trimis aceea din roade drepte şi astfel să o primeşti cu pace şi cu conştiinţa împăcată. Iar cele ce le vezi venindu-ţi din nedreptate, luptă sau viclenie, respinge-le şi le aruncă gândind că mai bună este o părticică mică cu frica lui Dumnezeu, decât multe vistierii cu nedreptate. (Să nu primeşti nici o scăpare de vreun necaz, sau vreo uşurare a vieţii prin vreo faptă nedreaptă a ta sau a altuia căci e de preferat un lucru mai mic ce-ţi vine dintr-o faptă după Dumnezeu, decât un bine mai mare venit pe cale necinstită.) (Fil XII)

Rugăciune

ˇ Se recunoaşte aici o putere a numelui Lui însuşi, puterea de-a ne ajuta să părăsim păcatele şi să ne bucurăm de mila Lui, de comuniunea cu El potrivit sărăciei noastre. Când rostim numele lui Hristos cu credinţă, El Însuşi vine la noi. Numele cuiva este o punte între el şi cei ce-l rostesc cu respect. Când cineva rosteşte numele meu, eu sunt atras în legătura cu cel ce mi-l rosteşte. (Filocalia XII)

ˇ De te scoli la slujba ta să nu fii nepăsător sau cu negrijă şi în loc să-L cinsteşti pe Dumnezeu, mai vârtos să-L dispreţuieşti, ci rămâi cu toată frica cu mintea ta la rugăciune. Nu te rezuma de pereţi şi nu-ţi muia picioarele sprijinindu-te într-unul şi uşurându-l pe celălalt. Trezeşte inima ta ca să nu caute hoinărind cu gândurile şi astfel Dumnezeu să primească jertfa ta. (Fil. XII)

ˇ De cântaţi împreună, fiecare din voi să-şi facă rugăciunea lui, iar de este cu voi un străin, rugaţi-l cu dragoste ca să-şi facă rugăciunile lui. Spuneţi-i aceasta până la a doua sau a treia oară, fără ceartă. În ceasul aducerii darului tău spune gândurilor şi simţurilor tale să stăruie în frica lui Dumnezeu ca să te învredniceşti de Taine şi să te vindece Domnul. (Fil. XII)

ˇ Omul să-şi predea toată inima sa ascultării lui Dumnezeu rugându-se cu adevărat astfel: Doamne, sunt înaintea Ta pentru că eu nu cunosc ce-mi este de folos. Luptă-te Tu, căci eu nu cunosc răutatea lor. Şi dacă lucrezi conform învăţăturii Mântuitorului, El nu te va lăsa să rătăceşti în ceva, dar de nu împlineşti decât o poruncă sau două, nu te-ai predat pe tine ascultării de El şi în acest caz nici El nu se îngrijeşte de tine. Căci precum un locşor nu poate ajuta celui ce-l lucrează să-l curăţească de neghină şi de aceea dacă se seamănă în el sămânţa, nu poate face să odrăslească cele după fire cu cele contrare firii, ci acestea le îneacă pe primele pentru că sunt mai adânci în rădăcini, aşa dacă nu te cureţi pe tine de voile trupeşti, nu te poţi păzi de păcat dacă nu te fereşti de cele ce-l nasc. (Omul nu poate face cele ale omului pentru că nu se poate elibera de puterile vrăjmaşului fără ajutorul lui Dumnezeu. El nu ştie de fapt ce-i este de folos fără lumina lui Dumnezeu de aceea voia omului în ea însăşi nu ştie ce are de făcut spre folosul lui; este deci nevoit să se roage lui Dumnezeu pentru a-i descoperi voia Lui ca să ştie ce să facă în interesul său. Omul nu cunoaşte prin el însuşi nici răutatea, că e de la diavol şi că e răutate; el crede în mândria lui că tot ce voieşte el supunându-se patimilor egoiste este bun.) (Fil. XII)

ˇ Domnul nostru este foc mistuitor (Evrei 12,29) căci precum focul topeşte ceara şi usucă noroiul, aşa şi meditaţia ascunsă topeşte gândurile urâte şi depărtează patimile sufleteşti, luminează mintea, dă strălucire înţelegerii şi bucură inima. Fiindcă meditaţia ascunsă loveşte demonii şi alungă gândurile urâte. (Meditaţia este reflecţia la tainele dumnezeieşti nemărginite care se află mai presus de gândurile referitoare la plăcerile trupeşti. Cugetarea la acele taine dă omului adevăratul sens al existenţei, îl luminează şi-l umple de putere de la Dumnezeu.) Căci ceea ce luminează omul lăuntric şi-l înarmează prin reflecţia (meditaţia) ascunsă se întăreşte de către Dumnezeu, se împuterniceşte de îngeri, se slăveşte de către oameni. Meditaţia şi citirea ascunsă este casa de nedefăimat a sufletului, turnul neclătinat şi ţărmul cel liniştit care păstrează sufletul netulburat. Căci demonii sunt greu loviţi când monahul se întrarmează cu meditaţia şi cititul. Meditaţia este făclia minţii şi deşteptarea conştiinţei, ea topeşte desfrâul, slăbeşte iuţimea, alungă mânia, depărtează răutatea şi scoate afară nedreptatea. Meditaţia dă strălucire conducerii minţii, alungă lenevia, naşte străpungerea inimii, aduce frica de Dumnezeu, pricinuieşte lacrimile, naşte smerita cugetare, privegherea bucuroasă de noapte şi rugăciunea netulburată. Reflecţia alungă gândurile murdare, biciuieşte demonii, curăţeşte trupul. Aceasta îl învaţă pe om îndelunga răbdare, aduce înfrânarea şi pregăteşte înţelegerea morţii. (Fil. XII)

ˇ Şezând la masă cu fraţii, de eşti mai tânăr nu spune minţii nu mânca, ci adu-ţi aminte de păcatele tale ca să nu mănânci cu plăcere şi întinde mâna numai la cele dinaintea ta. De este ceva înaintea altuia, să nu întinzi mâna ta la aceea. Hainele tale să-ţi acopere picioarele iar genunchii să fie uniţi între ei. Nu întinde mâna ta spre cele ce ţi se pun înainte spre mâncare. (Fil. XII)

Mânia  blândeţea

ˇ Atunci când cineva vrea să răsplătească răul cu rău, poate să vatăme conştiinţa fratelui chiar şi numai cu intenţia. Există o comunicare spirituală între suflete chiar când nu se arată în fapte; e ceea ce psihologia constată prin fenomenul hipnozei şi al sugestiei. Atâta doar că aceasta vede aceste fenomene numai când e activă şi voinţa, pe când ele se produc chiar când voinţa nu la voieşte. (Filocalia XII)

ˇ De este la tine un frate străin, fă cu bucurie lucrul care trebuie şi plecând el, fă-l asemenea. Primeşte-l cu bunăvoinţă şi cu frica lui Dumnezeu ca să nu-i fie vizita spre pagubă. Păzeşte-te să nu-l întrebi lucruri care nu-i sunt spre folos, ci fă-l să se roage. Când şade la tine, întreabă-l Cum te afli? şi mulţumeşte-te cu acest cuvânt şi dă-i o carte ca să citească şi să cugete la cele din ea. De vine după o osteneală, lasă-l s se odihnească şi spală-i picioarele, iar de-ţi spune cuvinte necuvenite, roagă-l cu iubire: Iartă-mă, că sunt slab şi nu pot să port aceste vorbe. De este slăbit şi hainele îi sunt murdare, spală-i-le, iar de-i lipseşte ceva şi hainele-i sunt rupte, coase-i-le. De este drumeţ şi ai la tine niscai credincioşi, nu-l pune mai presus de ei, dar fă milă cu el din iubirea lui Dumnezeu, iar de este un frate în trecere pe la tine, pentru Dumnezeu şi-ţi cere odihnă, să nu-ţi întorci faţa de la el, ci primeşte-l cu bucurie împreună cu credincioşii care se află la tine. De este sărac, nu-l trimite fără nimic, ci dă-i lui din binecuvântarea ce ţi s-a dat ţie de la Dumnezeu, odată ce cunoşti că cele ce le ai nu sunt ale tale, ci sunt daruri de la Dumnezeu. Dacă un frate îmbie ceva, nu-l deschide să afli ce are în el, dar dacă arată foarte preţios ceea ce ţi se îmbie, spune-i lui: Dă-mi să văd ce este în el. (Filocalia XII)

ˇ De eşti în casa cuiva şi gazda iese şi te lasă singur, să nu-ţi ridici faţa ca să cercetezi cele aflate în casa lui; nici să atingi ceva, să deschizi vreo uşă, vreun vas sau vreo carte. Spune celui ce iese: Dă-mi să fac vreun lucru. Şi ceea ce-ţi dă, fă-l fără greutate. (Filocalia XII)

ˇ Numai Dumnezeu are dreptul să judece căci El dă oamenilor soarta veşnică. Cel ce judecă pe altul şi-l vorbeşte de rău îşi însuşeşte un drept al lui Dumnezeu şi putere Lui, pe care de fapt nu o are. Se pretinde deci pe sine dumnezeu, fără să poată fi de fapt; vrea să-i ia locul lui Dumnezeu, fără să o poată face. (Filocalia XII)

ˇ A te ruga pentru cei ce făcându-ţi rău, te-au ajutat să te mântuieşti, imitând pe Hristos, e suprema treaptă a iertării. (Filocalia XII)

ˇ De voieşti să urmezi Domnului nostru Iisus Hristos păzeşte cuvântul Lui şi atârnă omul tău cel vechi pe cruce cu El şi pe cei ce te trag de pe cruce trebuie să-i opreşti până nu mori. Şi eşti dator să suporţi dispreţul lor şi să odihneşti inima celor ce ce-ţi fac rău şi să te umileşti pe tine faţă de cei ce voiesc să te stăpânească şi să ţii gura ta închisă şi să nu judeci pe cineva în inima ta. Căci de-ţi vine un gând să judeci pe aproapele pentru niscaiva păcate, gândeşte-te întâi la tine că eşti mai păcătos, iar cele bune pe care socoteşti că le-ai făcut, să nu-ţi închipui c-au plăcut lui Dumnezeu. Astfel nu vei îndrăzni să mai judeci pe fratele tău căci iubirea slavei de la oameni naşte minciuna, iar refuzul ei cu smerenie face frica de Dumnezeu mai mare în inimă. Să nu voieşti deci să fii prieten al celor mai slăviţi în lume ca să nu se depărteze slava lui Dumnezeu de la tine. De faci lucrul tău de mână, să nu-l dispreţuieşti, ci ai grijă de el în frica lui Dumnezeu. (Filocalia XII)

ˇ Când nu poţi suporta cuvântul aproapelui şi vrei să-i răsplăteşti lui, se ridică în inima ta războaie sângeroase din pricina celor ce le-ai auzit şi te fac să te întristezi de cele ce le-ai grăit. Şi robia pune stăpânire pe tine şi te face să fericeşti pe cei ce în parte se liniştesc şi-ţi înăspreşte inima faţă de cei apropiaţi ca faţă de unii ce sunt în afara iubirii. Dar luptă-te mai degrabă să dobândeşti îndelunga răbdare, care biruieşte mânia cu iubirea, care vindecă întristarea cu împăcarea. Acestea ţi dăruiesc de rugăciunea către Dumnezeu, căci iubirea şi îndelunga răbdare desfiinţează mânia faţă de cei de o fire; dacă aceasta persistă în tine, în loc să te mânii împotriva aproapelui, te vei împăca având în tine plânsul şi smerita cugetare. Iar cel ce poate suporta pentru Dumnezeu şi pentru pacea gândurilor sale cuvântul omului duşmănos şi neînţelegător, fiul lui Dumnezeu se va chema şi unul ca acesta poate dobândi pacea sufletului, a trupului şi a duhului.(Nu poate avea cineva pace cu semenii dacă nu are pace înlăuntrul său; aceasta e şi o pace între minte (duh), simţire (suflet) şi trup. Dar pacea interioară vine din pacea cu Dumnezeu şi aceasta o aduce în om Duhul Sfânt, care aduce tot conţinutul interior al omului într-o simţire, căci numai în Dumnezeu dobândim pacea interioară.) (Filocalia XII)

ˇ A nu judeca pe altul înseamnă a-l iubi, iar îndelunga răbdare înseamnă a nu gândi ceva împotriva aproapelui. (A nu mă măsura pe mine nu înseamnă numai a nu căuta mulţumirea de măsura la care am ajuns, ci şi în a plânge în conştiinţa că nu sunt nimic că n-am realizat nimic din îndatoririle mele. A nu judeca pe cineva înseamnă să nu mă opresc numai la a nu-l osândi dintr-un indiferentism faţă de el, ci şi să-l iubesc. În toate relaţiile faţă de celălalt nu trebuie să mă opresc la nesăvîrşirea răului, ci să înaintez la săvârşirea binelui.) (Filocalia XII)

ˇ În îndelunga răbdare trebuie să arăt numai reţinerea de la a răspunde la rău cu alt rău, ci şi în a nu avea un gând de nemulţumire faţă de el. (Filocalia XII)

ˇ Dacă n-am arătat iubire aproapelui, nu ne va ajuta Hristos când vom fi necăjiţi de vrăjmaşii noştri, căci Hristos şi-a făcut cauza aproapelui nostru o cauză proprie. Dar nici oamenii nu ne vor ajuta în necazurile noastre. Dacă n-am răspândit căldura iubirii în jurul nostru, nu vom avea nici noi din apropierea noastră căldura interesului faţă de noi. (Filocalia XII)

ˇ De nu ierţi, nu eşti liber de stăpânirea unei patimi şi fără voia ta nici Dumnezeu nu te poate face liber. Apoi nu putem fi liberi unul fără altul; ne condiţionăm în libertate precum ne condiţionăm prin dependenţă unul de altul. Ne dăruim libertatea, precum ne impunem robia şi ultimul izvor al libertăţii noastre este Dumnezeu. Dar Dumnezeu ne-a creat astfel că nu putem primi libertatea de la El şi unul de la altul fără voia noastră de-a ne face unul pe altul liberi. Nu ne poate elibera Dumnezeu de patimă, dacă nu vrem să ne eliberăm şi noi. Nu-mi poate dărui nici altul liberarea de patima împotriva lui dacă nu voiesc şi eu să mă liberez. Eliberarea de patimi ce ne-o dăruim noi este condiţia ca să fim eliberaţi şi de către Dumnezeu  Dumnezeu ne eliberează deodată pe amândoi când ne-am eliberat reciproc unul pe altul. (Filocalia XII)

ˇ Răutatea pe care o arăt altuia mă stăpâneşte în primul rând pe mine. Vreau să dureze în veci răul asupra altuia, va stăpâni în veci răul asupra altuia, va stăpâni în veci asupra mea. Vreau să fie el în gheena  voi fi eu; nu-l vreau eliberat pe el, nu sunt eu liber. (Filocalia XII)

ˇ Când şezând la chilie îţi vine să judeci pe aproapele, judecă-l ţinând seama de păcatele tale cugetând că sunt mai mari cele ale tale decât ale lui. Iar de socoteşti că faci cele drepte, să nu socoteşti că am plăcut lui Dumnezeu. (Chiar în cele morale, omul când e tare, când e slab. Acestea se succed ca nişte perioade, în aşa fel că atunci când este tare simte milă faţă de ceea ce e slab în el, până când această slăbiciune se vindecă.) (Filocalia XII)

Smerenia  mândria

ˇ Zis-a avva Isaia: de nu se va face omul pildă întru toate, nu poate locui împreună cu aproapele. (Filocalia XII)

ˇ Zis-a avva Isaia: Nimic nu-i umileşte mai mult pe demoni, nu întăreşte sufletul şi nu luminează mintea ca mărturisirea celor cugetate Părinţilor duhovniceşti; şi nimic nu-i bucură pe demoni, nu întunecă mintea, nu împietreşte inima şi nu înnoroiază conştiinţa ca ascunderea gândurilor. Când vrea monahul să-şi facă cunoscute relele sale şi să-şi descopere gândurile urâte îl tulbură demonii şi încep să semene în inima lui ruşine zicându-i: Acest bătrân se ţine duhovnicesc şi sfânt; curat şi fără pată, iar tu vrei să-ţi aduci osânda şi să te faci dispreţuit de ceilalţi şi să produci sminteală? Nu te gândeşti că-l vei face să te stăpânească şi să râdă de tine căci nu va păzi taina? Apoi, până acum ceilalţi te cinstesc încă şi în vreme ce te socotesc toţi înţelept şi isteţ în stare să deosebeşti lucrurile, vrei să ajungi dispreţuit şi de râsul tuturor? Mai rabdă deci înainte de aţi mărturisi gândurile acestuia căci ce vătămare îţi va urma? Este cineva care să nu treacă prin acestea? Ce alţii nu se tem de Dumnezeu? acestea şoptesc demonii către bietul monah căci ştiu că sufletul nicidecum nu propăşeşte decât prin descoperirea gândurilor şi monahul nu cade decât dacă-şi ascunde gândurile. (Omul are nevoie să-şi dezvăluie gândurile rele, egoiste ca să poată scăpa de ele. Are nevoie de ajutorul altuia  însăşi comunicarea este un act de smerenie şi al ieşirii din încrederea mândră de sine.) (Filocalia XII)

ˇ Trebuie să ţinem pe cât putem ascunse ostenelile noastre pentru cel bune ca să nu cădem în patima slavei deşarte. Mai ales prin limbă suntem ispitiţi să facem cunoscute ostenelile noastre, dar aceasta e una cu a le preda vrăjmaşilor ca să le folosească împotriva noastră, sau ca să facă pe unii şi alţii să ne laude şi astfel să producă-n noi mândria. Dar vrăjmaşii se folosesc de ele şi pentru a ni le întoarce asociate cu ispita mândriei. (Fil. XII)

ˇ Cel ce-şi face numai voile lui trăieşte o sfâşiere a inimii neputînd să le împlinească totdeauna. Până la urmă trăieşte o robie completă constând de fapt că nu-şi face deloc voile sale, ci e stăpânit de patimi sau de legi, sau de alţii iar aceasta este adevărata pieire a sa ca persoană proprie. (Fil. XII)

ˇ Cel ce cunoaşte pe Dumnezeu îşi cunoaşte păcatele şi viceversa; dimpotrivă: cel ce nu-l cunoaşte pe Dumnezeu, nu-i cunoaşte păcatele căci împotriva cui ar fi păcătuit? Acela nu se cunoaşte nici pe sine, nici nu poate porni pe calea unei îndreptări. (Fil. XII)

ˇ Voia proprie nu e strâmtă şi nu voieşte să ne îngusteze, ci caută să facă orice. Voinţa aceasta de lărgime care se împacă şi cu o lenevie, care nu vrea să i se împotrivească să facă ceva dispreţuieşte strâmtorarea ce i-o impune voia lui Dumnezeu, strâmtorare care pe de altă parte adânceşte pe om în cele proprii spirituale, sau în cele bune. (Fil. XII)

ˇ Dacă nu te cureţi pe tine de voile trupeşti şi nu te păzeşti de cele ce le nasc, nu te poţi păzi de păcat iar aceasta e slăbiciunea sufletului  maica cea rea a păcatului. Această trândăvie naşte o voie favorabilă ei şi voia aceasta şi lărgimea ei nasc dispreţul. Inima care vrea să fie independentă naşte iubirea conlucrării cu lumea, pornirea de a căuta cele ce nu se deosebesc de tine, pornirea de a-ţi preda auzul celui ce-i vorbeşte de rău pe alţii, pornirea de a auzi cuvinte şi de-a le transmite altuia, pornirea de-a căuta cele ale lumii, de-a căuta să înveţi cu orice preţ chiar pe cei ce nu te întreabă, pornirea de-al muşca pe aproapele şi multe alte rele. (Fil. XII)

ˇ Cel ce se teme de slăbiciunea trupului nu ajunge la starea cea după fire. (Cel ce se teme de slăbiciunea trupului nu are putere să se cureţe de patimile care-l aduc la starea neconformă firii, dar cade în rugăciune la Dumnezeu. Cerând ajutorul lui Dumnezeu, primeşte putere să săvârşească ostenelile curăţirii de patimi şi să se simtă odihnit chiar în aceste osteneli.) (Fil. XII)

ˇ Ce este smerenia? Smerenia constă în a se socoti cineva pe sine înaintea lui Dumnezeu că este păcătos şi că nu face nimic bun, iar fapta smereniei este tăcerea şi a nu se măsura omul pe sine în vreo ceva (smerenia constă şi în a nu se măsura cineva ca să constate până unde a ajuns prin vreo faptă a sa; a privi la ea cât de importantă, cât de mare, a nu o lua în seamă). Smerenia mai stă în: a nu se sfădi, în supunere, în a căuta mereu cu privirea în jos, a avea ochii morţi; a te păzi de minciună, a nu te lăsa prins de vorbe deşarte, a nu te împotrivi nimănui, a te sili pe tine la osteneală, a răbda defăimarea, a urî odihna, şi a nu supăra pe nimeni. Îngrijeşte-te deci să împlineşti acestea întocmai ca să nu se facă sufletul tău lăcaş a toată patima şi să nu isprăveşti viaţa ta fără rod pentru vecii vecilor. (Fil. XII)

ˇ În cel ce nu vrea să ştie de Dumnezeu apare slava deşartă şi toate câte le urăşte Dumnezeu locuiesc în sufletul iubitorului de sfadă şi al celui mândru. (Fil. XII)

ˇ A se judeca întâi pe sine aduce smerita cugetare şi a renunţa la voia proprie în favoarea aproapelui întru cunoştinţă. (Se cere renunţarea voii proprii în favoarea aproapelui întru cunoştinţă, adică în conştiinţa valorii lui şi a datoriei mele faţă de el, nu într-un mod sentimental pentru a-l câştiga prin aceasta pentru interesele mele.) (Fil. XII)

ˇ Ceea ce voieşte Dumnezeu de la om nu este altceva decât a se smeri pe sine faţă de aproapele în toate şi a-şi tăia voia sa faţă de toate, a se ruga totdeauna ca să-i dea omului ajutor mâna Lui şi să-şi păzească ochii de somnul uitării şi de amăgirea robiei dat fiind că firea omului e schimbătoare şi lesne înclinată spre rău. (Fil. XII)

ˇ A nu te măsura pe tine îţi aduce plânsul. (A nu mă măsura pe mine nu înseamnă numai a nu căuta mulţumirea de măsura la care am ajuns, ci şi în a plânge în conştiinţa că nu sunt nimic, că n-am realizat nimic din datoriile mele.) (Fil. XII)

ˇ Dumnezeu nu voieşte de la om decât smerirea faţă de aproapele, tăierea voii lui în relaţie cu acela. Dumnezeu îşi face cauza aproapelui cauza Sa căci El este Creatorul şi Susţinătorul aproapelui şi vrea să o arate ca atare cu ajutorul omului. Aceasta este şi o preţuire pe care o acordă Dumnezeu şi omului ajutat şi celui ce ajută. Dumnezeu vrea ca omul să ajute pe om , dar şi să ceară la rândul său ajutorul lui Dumnezeu în aceasta. Dumnezeu şi omul îşi cer reciproc grija de aproapele  este şi în aceasta o treime. Doi îşi întăresc grija faţă de al treilea; Dumnezeu cere omului grija aproapelui şi omul cere grija lui Dumnezeu pentru că uitarea omului de către om cucereşte mai uşor pe om. (Fil. XII)

ˇ Până ce este încă în război, omul se află sub frică şi cutremur fie că a învins astăzi, fie că a fost învins sau că va învinge, ori că va fi învins mâine. Căci lupta înconjoară şi strânge inima; numai lipsa patimilor este nerăzboită căci a primit cununa şi nu se mai îngrijorează de cele trei (suflet, trup şi duh) căci sunt împărţite când ajung să se împace între ele prin Dumnezeu. (Fil. XII)

ˇ Fericiţi sunt ochii care se ruşinează întru cunoştinţă să privească spre Dumnezeu şi se îngrijesc să-şi vindece rănile lor întru cunoştinţă, şi-şi cunosc păcatele lor rugându-se pentru iertare. (Cel ce înaintează în cele bune se ruşinează înaintea lui Dumnezeu de păcatele săvârşite pentru că le cunoaşte gravitatea, pentru că se îngrijeşte să le vindece prin cunoaşterea combaterii lor. Cunoştinţa păcatelor este unită cu cunoştinţa lui Dumnezeu împotriva căruia se săvârşesc. Cine nu-l cunoaşte pe Dumnezeu nu cunoaşte nici anumite fapte ale sale ca fiind păcătoase. De recunoaşterea lui Dumnezeu ca existenţă personală Care vrea binele ca viaţă în armonie a tuturor şi a cărui voie neîmplinind-o oamenii ies din armonia care-i face fericiţi, depinde orice cunoaştere a tuturor sau sensul lor.) (Fil. XII)

ˇ Cel ce suportă defăimarea şi-şi supune voia aproapelui pentru Dumnezeu ca să nu-l lase pe vrăjmaş să vină la mijloc arată că este lucrător. Cel ce ţine la voia lui nu se află în pace nici măcar cu cei sfinţi, fiindcă nepăsarea, mânia şi aprinderea faţă de ceilalţi urmează voii lui pe care ţine neapărat să şi-o facă. (Când îţi afirmi voia ta împotriva aproapelui, laşi pe vrăjmaş să vă despartă unul de altul dar şi pe tine, sau poate pe amândoi de Dumnezeu căci Dumnezeu nu poate fi acolo unde este vrăjmaşul care desparte pe oameni între ei şi de Dumnezeu. Şi nu acolo unde îşi afirmă omul voia sa este El activ sau arată că are putere, ci unde îşi calcă peste ea.) (Fil. XII)

ˇ Cel cu inimă învârtoşată spune în inima sa: N-am greşit niciodată!, iar cel ce a dobândit smerita cugetare suportă mustrarea aproapelui zicând: Da, am greşit. Cel ce însă o dispreţuieşte are în inimă gândul că e înţelept şi n-a jignit niciodată pe nimeni, dar cel ce are frică de Dumnezeu se îngrijeşte de virtuţi ca nu cumva să piardă vreuna din ele. (Fil. XII)

ˇ În ceea ce priveşte dorinţa de a-i învăţa pe alţii trebuie să fim cu frică de a nu cădea alăturea de ceea ce învăţăm căci câtă vreme cazi întru acestea, nu eşti în măsură să înveţi pe alţii. (Fil. XII)

Patimi  ispite

ˇ Când călătoreşti nu căuta nici la dreapta nici la stânga, ci repetă psalmii, roagă-te lui Dumnezeu în tot locul unde te afli şi nu te amesteca nicidecum cu încredere cu locuitorii lui. În locul sau în casa în care te opreşti nu fii cu îndrăzneală, ci fii cu sfială în toate. La ceea ce ţi se pune pe masă întinde-ţi mâna când eşti îndemnat să mănânci. Când mănânci să nu-ţi ridici faţa spre aproapele nici să grăieşti cuvânt deşert; să nu-ţi întinzi mâna spre ceva spre a lua fără să spui: Binecuvintează! Bând apă să nu laşi gâtlejul să gâlgâie asemenea oamenilor din lume; şezând împreună cu fraţii, de-ţi va veni cumva flegmă să nu scuipi cumva înaintea lor, ci ridică-te şi o aruncă departe. Să nu-ţi întinzi trupul în văzul oamenilor. De te încearcă vreun gând necuvios să nu-ţi deschizi gura şi va pleca degrab acesta de la tine. Să nu-ţi deschizi gura la râs căci aceasta înseamnă lipsă de sfială.

ˇ Să nu pofteşti cu gândul sau cu privirea: fie haină, brâu sau culion şi să nu-ţi împlineşti capriciul tău făcându-ţi ceva asemănător. De-ţi procuri o carte să nu o înfrumuseţezi cu vreo podoabă căci aceasta este patimă.

ˇ De greşeşti în ceva nu minţi din ruşine, ci fă metanie zicând: Iartă-mă! şi greşeala trece. De-ţi spune cineva cuvânt aspru, să nu-ţi înalţi inima căci mânia lui Dumnezeu nu întârzie. De eşti mustrat de cineva pentru vreun lucru nu te aprinde, ci pune metanie zicând: Iartă-mă, că nu voi mai face. fie că ştii că ai făcut acel lucru, fie că nu eşti vinovat, căci toate acestea sunt adevărata propăşire pentru cel tânăr.

ˇ De afli cuvinte din afară, nu le spune pe acestea cuiva căci de le vei păzi în tine, nu va greşi limba ta. De voieşti să împlineşti un lucru iar cel ce locuieşte împreună cu tine nu voieşte aceasta, renunţă la voia ta ca să nu se nască certuri şi să se mâhnească. Când voieşti să locuieşti cu un frate în chip trecător nu-i porunci în vreun lucru oarecare şi să nu voieşti a fi capul lui. De locuieşti cu fraţii să nu te compari cu ei , iar de-ţi vor porunci ţie vreun lucru pe care nu-l voieşti, luptă cu voia ta până ce îl vei face ca să nu-i superi şi să-i pierzi prin descurajare şi ca să ai locuirea paşnică cu ei. De locuieşti cu un frate şi-i spui că voieşti ceva, adaugă: dar voi face cum voieşti şi dacă spunându-i ce voiai să faci îi ceri o hotărâre, fă ceea ce găseşte el de bine, cu frica lui Dumnezeu. De locuiţi împreună şi lucru ce ţi-l cere este trecător, fă-l. De sunteţi mai mulţi faceţi-l împreună şi nu cruţa trupul tău ţinând seama de conştiinţa tuturor.

ˇ Să nu lauzi cele ce nu le-ai cunoscut, iar de cele cunoscute să nu vorbeşti ca şi când le-ai văzut. Să nu osândeşti pe cineva pentru chipul lui. De dai apă sau ceva de trebuinţă să nu te arăţi nepăsător, ci gândeşte-te la Dumnezeu că a avut grijă de tine.

ˇ Cel mai tânăr să se lase lipsit de toată frumuseţea trupească căci aceasta este spre folosul lui (pentru a nu ispiti şi mai mult adăugând la frumuseţea specifică tinereţii, eleganţa hainelor, pentru a nu se umple el însuşi de îngâmfare, părere de sine şi de curvie). Cel tânăr să nu se poarte niciodată haină frumoasă până ce nu va ajunge în vârstă căci aceasta-i spre vindecare.

ˇ Să se folosească de vin până la trei pahare, însă doar în caz de mare trebuinţă; să nu-şi descopere dinţii când râde, iar faţa să caute în jos cu ruşine. În vremea somnului încinge-ţi trupul şi fii cu grijă ca să nu-ţi duci mâinile înăuntru căci trupul are multe patimi hrănite din neştiinţă.

ˇ De trebuie să porneşti la drum poartă sandale şi umblând, mâinile să-ţi stea apropiate de brâu şi să nu te afli deloc înaintea altora. De mergi la drum cu niscaiva fraţi şi se va afla printre ei vreunul pe care-l iubeşti pentru Dumnezeu, să nu îndrăzneşti să i-o arăţi în văzul celorlalţi ca nu cumva să fie printre ei vreunul slab şi să-i vatămi conştiinţa făcându-l invidios. Mergând la unii fraţi să nu te aştepţi să se bucure de tine foarte, ci de e vor primi, să mulţumeşti lui Dumnezeu.

ˇ Aflându-se unul mai mare şi vorbind cu cineva să nu fii nepăsător şi să şezi, ci stai până ce ţi se va arăta ce să faci. De vei pleca în oraş, ochii tăi să caute numai în jos ca să nu-ţi stârneşti patimile când vei fi în chilia ta. Să nu dormi la drum în casa cuiva unde se teme inima ta să nu păcătuiască.

ˇ De voieşti să mănânci într-un loc şi afli că o femeie trebuie să mănânce şi ea acolo să nu şezi deloc căci mai de folos îţi este să se supere gazda decât să curvească inima ta în ascuns. Pleacă de poţi până încă n-ai luat seama la haina ei. Mergând pe drum, de-ţi va spune o femeie: Pace ţie!, răspunde-i în inima ta căutând cu ochii în jos.

ˇ De te va sili un frate să grăieşti împotriva fratelui tău, să nu te laşi convins de el păcătuind astfel înaintea lui Dumnezeu, ci spune-i cu smerenie: Iartă-mă frate căci sunt ticălos iar acestea pe care mi le spui le fac şi eu, deci nu pot să-i zic acestea altuia. De auzi că a spus cineva împotriva ta un cuvânt şi te întâlneşti cu acela în vreun loc oarecare sau se apropie de tine, arată-i o faţă veselă şi binevoitoare după puterea ta; nu-i spune cele auzite întrebând: De ce ai spus asta? căci s-a scris în Pilde: Cel ce ţine minte răul săvârşeşte fărădelege. (Pilde 24,24)

ˇ De vor locui cu tine nişte fraţi îngrijeşte-te ca ei să audă de la tine lucruri serioase căci vei da seama pentru ei înaintea lui Dumnezeu. De-ţi iei o chilie să nu-ţi iei mulţi fraţi cu tine că-ţi ajunge unul pentru slăbiciune şi nu profita de calitatea de gazdă.

ˇ De pleci la drum şi voieşti să mergi la un frate şi nu va voi acesta să te primească şi-l vei vedea apoi la drum, sau va veni la tine uitând de purtarea lui, fă cu el un bine prisositor.

ˇ De te odihneşti în chilia ta şi-ţi aduci aminte de cineva care ţi-a făcut un rău, scoală-te şi roagă-te lui Dumnezeu din toată inima ca să-l ierte şi gândul răsplătirii răului făcut de el alungă-l de la tine.

ˇ De eşti ispitit noaptea prin închipuire de împreunare, păzeşte-ţi inima să nu cugete ziua la trupurile din închipuire ca să nu te întinezi din această plăcere şi să-ţi pricinuieşti o grea cădere, ci aruncă-te înaintea lui Dumnezeu cu toată inima ta şi te va ajuta căci este îndurător cu slăbiciunea oamenilor.

ˇ De faci nevoinţă să nu se încreadă inima ta în aceasta că ea te păzeşte, ci spune cugetului tău că pentru neputinţa trupului Dumnezeu ia seama la slăbiciunea mea. De te ocărăşte cineva nu-i răspunde ci rămâi tăcut şi dacă cercetându-te vei afla în tine cele ce le-ai auzit de la el, căieşte-te ca unul ce-ai păcătuit iar bunătatea lui Dumnezeu te va primi iarăşi.

ˇ De te cuprinde în timp ce te linişteşti în chilie vreo slăbiciune să nu te descurajezi, ci mulţumeşte-i lui Dumnezeu. De vezi sufletul tău tulburat, spune-i: Nu-ţi mai aduce nici un folos aceasta decât gheena în care vei pleca şi te vei linişti în tine. Liniştindu-te în chilia ta, primeşte să mănânci dând ceea ce este de trebuinţă trupului tău, ca să te susţină în împlinirea slujirii tale ca să nu voieşti să o părăseşti, dar nu mânca nimic cu plăcere sau poftă în gust fie că este mâncare bună sau rea. De se iveşte trebuinţa unei vizite fie la un frate, fie la o obşte şi se găteşte ceva cu totul dulce, nu lăsa trupul să se sature, ci să voieşti să revii repede la chilie ca să nu ţi se facă trupul trădător.

ˇ De te îndeamnă demonii la o nevoinţă peste puterile tale, să nu-i asculţi căci ei îl înfierbântă pe om spre tot lucrul pe care nu-l poate până cade în mâinile lor.

ˇ Mănâncă o dată pe zi şi dă trupului numai ceea ce este de trebuinţă sculându-te încă mai voind să mănânci, iar veghea ta fă-o cu măsură nelipsind trupul de ceea ce-i este de trebuinţă.

ˇ Fă slujbele tale cu măsură şi cunoştinţă ca nu cumva din multa priveghere să ţi se întunece sufletul de prea multă încordare. Îţi ajunge o jumătate de noapte pentru priveghere lăsând-o pe cealaltă pentru odihna trupului. Foloseşte două ore înainte de a te culca rugându-te şi cântând, apoi odihneşte-te. Când Domnul te scoală, fă-ţi slujirea cu râvnă iar de vezi că trupul îţi este povârnit spre somn spune-i: Voieşti acum puţină odihnă pentru ca apoi să fii aruncat în întunericul cel mai din afară? şi dacă te sileşti puţin, degrab îţi vine şi puterea.

ˇ Să nu ai prietenie cu oamenii de care conştiinţa ta ştie că sunt familiari şi altora, ca să nu le provoci acelora sminteală cu ştiinţă.

ˇ De te afli într-o vieţuire grea a trupului pentru Dumnezeu şi oamenii voiesc să-ţi urmeze pilda cinstindu-te pentru aceasta, părăseşte-o şi treci la alta, ca osteneala ta să nu se schimbe în lenevie, iar de simţi ispita slavei deşarte nu da atenţie oamenilor ştiind că ceea ce faci este un îndemn de la Dumnezeu.

ˇ Dacă te lepezi de lume să nu-ţi laşi ţie nimic şi de te crezi pe tine voind să ai ceva, oboseşte-ţi şi mai mult trupul cu rucodelia ca să te linişteşti în chilia ta mâncându-ţi cu umilinţă pâinea.

ˇ De pleci în cetate, vinde lucrul tău de mână netârguindu-te pentru preţul lui ca cei din lume, ci dă-l cuiva pe orice ca să nu pierzi puterea câştigată în chilia ta. De vinzi ceva de care ai trebuinţă nu te târgui spunând: De nu-mi dai atât nu ţi-l dau, iar de voieşti aceasta, sileşte-te puţin şi de nu primeşti preţul lui, acceptă fără multă vorbă. De te tulbură gândurile oriunde te afli, spune-i: Mă aflu ca toţi sfinţii care au fost încercaţi de Dumnezeu în starea de sărăcie până ce a văzut că hotărârea lor este credincioasă şi atunci i-a dus la lărgime.

ˇ De-ţi îmbie un frate un lucru şi ai trebuinţă de el, nu te atinge de el fără să ţi-l ofere acela sau să-i spui lui. Dacă un frate îţi spune ţie când pleci de acasă: Cumpără-mi un lucru, de poţi aceasta, fă-o, iar de eşti cu alţii, să nu faci aceasta fără părerea lor căci astfel îi superi pe cei ce locuiesc împreună cu tine.

ˇ De apare nevoia să mergi în localitatea ta pentru vreun lucru păzeşte-te de rudeniile după trup, să nu petreci cu ei, nici să-ţi însuşeşti spusele lor.

ˇ De primeşti spre o trebuinţă a ta ceva de la un frate, să nu uiţi ci îngrijeşte-te să i-l întorci degrabă, iar dacă lucrul este o unealtă, întoarce-i-o îndată după ce ţi-ai săvârşit lucrul tău. De se va strica la tine, repar-o şi nu neglija aceasta. De-i dai ceva unui frate mai sărac şi vezi că nu poate să ţi-l întoarcă, nu-l necăji sau strâmtora în vreun fel şi de-i dai vreo haină, lasă-i-o lui.

ˇ Păzeşte-te să nu te împărtăşeşti de Jertfă având vreun gând rău faţă de fratele tău căci altfel te amăgeşti pe tine.

ˇ Păzeşte-te de convorbirile cu ereticii voind să susţii credinţa cea dreaptă ca nu cumva veninul cuvintelor rele ale lor să te otrăvească. De afli vreo carte cunoscută ca eretică să nu voieşti să o citeşti ca nu cumva să se umple inima ta de veninul morţii, ci rămâi în ceea ce ai fost luminat neadăugând şi nescoţând nimic din aceea. Păzeşte-te de conştiinţa mincinoasă care se împotriveşte învăţăturii sănătoase cum a spus Apostolul (I Tim. 1,10).

ˇ Dacă eşti tânăr şi încă n-ai ajuns să-ţi robeşti trupul şi auzi de virtuţile înalte ale părinţilor, nu te grăbi la ele voind să le trăieşti în odihnă, căci nu-ţi vin dacă nu le practici lucrarea lor, dar de le practici, îţi vin de la ele însuşi.

ˇ De ieşiţi împreună pentru un lucru trecător, fiecare din voi să ia aminte la sine şi nu la fratele său şi să nu caute să-l dăscălească pe acela. De faceţi un lucru trecător la chilie, orice, lăsaţi-l pe cel ce lucrează cu voi să lucreze cum voieşte, iar de zice: Faceţi iubire de mă învăţaţi, căci nu mă pricep! şi de este unul care ştie, să nu-i spună din invidie: Nu ştiu.

ˇ De coace fratele tău pâine sau altceva şi nu este bine, nu cumva să să-i zici: L-ai copt rău!, căci aceasta-i moartea sufletului tău, ci gândeşte-te că dacă ai fi auzit tu aceasta de la altul te-ai fi supărat. Gândind în felul acesta te vei linişti.

ˇ De cântaţi împreună şi unul va greşi un cuvânt, nu-i spuneţi repede aceasta căci îl veţi tulbura. De a trecut cuvântul, să fie trecut, iar de spune: Faceţi iubire şi spuneţi-mi, spuneţi-i.

ˇ De mâncaţi la ceva la trapeză şi este vreunul între voi care nu vrea acea mâncare, să nu spună că nu poate mânca aceea, ci să se silească pentru Dumnezeu până la moarte şi Dumnezeu îl va linişti pe el.

ˇ De faceţi un lucru împreună şi unul dintre voi îl strică din slăbiciune, să nu-l certaţi, ci mai degrabă bucuraţi-vă cu el.

ˇ De vă aduc niscai fraţi ceva veşti să nu-i întrebaţi ceva care să-i vatăme şi de vă va lăsa acea veste la chilie şi unul dintre cei veniţi neputându-se înfrâna, spune unuia dintre voi ceva vătămător, să nu spună cel ce a auzit acestea vreunuia dintre fraţi, ci să tacă până ce va trece ceea ce au lăsat aceia de la ei ca să nu se umple inima lor de veninul morţii.

ˇ De pleci la niscai străini pentru vreo trebuinţă să nu întrebi pe vreunul de ceva ce nu te interesează ca să poţi reveni nevătămat la chilia ta. Iar de auzi ceva din cele ce nu le voieşti, revenind la tine să nu le spui fraţilor tăi. De vă aflaţi la străini să nu îndrăzniţi să rostiţi vreo judecată despre nici un lucru în locul unde aţi intrat, ca să se folosească şi alţii de pilda voastră, mai ales de tăcerea voastră ascunsă şi arătată.

ˇ Toate patimile se află în cel slab cu inima şi în lenea lui fiindcă nu vede păcatele lui, iar ajutorul lui Dumnezeu, nădejdea, blândeţea, conştiinţa şi părăsirea voii proprii, silirea în toate cele bune sunt cuprinse în smerita cugetate.

ˇ Mândria, sfada, gândul de a te socoti mai presus de fraţii tăi, dispreţuirea conştiinţei, necugetarea la tine când fratele tău te supără şi întrebarea: Ce am eu din toate cele auzite ce mi se aduc? ţin inima învârtoşată.

ˇ De lucrezi cu un frate slab, nu-l judeca în ascuns voind să faci ceva mai presus de el. Dacă fratele lucrează la un lucru şi îl strică, nu-i spune nimic de nu-ţi va zice: Fă iubire frate şi mă învaţă. De ştii însă să-l înveţi dar taci, moarte-ţi este ţie aceasta.

ˇ De faceţi lucrul vostru precum trebuie după puterea voastră să nu spui ce ai făcut tu sau fratele tău căci aceasta arată lipsa de înţelepciune.

ˇ De nu poţi spune fratelui tău un cuvânt de bucurie pentru că socoteşti că a făcut ceva rău, cugetă că fratele îţi este stăpân fiindu-ţi frică să greşeşti în faţa lui de frica pedepsei ce-o vei primi.

ˇ De voieşti să te înfrânezi mai mult ia-ţi o chilie aparte şi nu-l necăji pe fratele tău care poate este mai slab.

ˇ Dacă un frate străin vine la voi şi aţi auzit dinainte despre el că este iubitor de vreo pricină rea, nu cercetaţi aceasta prin cuvinte până nu se va arăta vouă scăderea lui. Păziţi-vă să nu faceţi ceva ce ştiţi că de va înţelege fratele se va necăji.

ˇ De voieşti să iei ceva şi ai nevoie de acel lucru, să nu murmuri împotriva fratelui tău spunând: De ce n-a înţeles de la sine să-mi dea lucrul?, ci spune cu simplitate: Fă iubire şi dă-mi acest lucru de care am trebuinţă căci aceasta este sfânta curăţie în inima ta. Fiindcă de nu spui, ci şuşoteşti judecându-l vădit este că te afli în robia patimii.

ˇ De se iveşte între voi întrebare despre un cuvânt al Scripturii, cel ce cunoaşte cuvântul şi-i ştie înţelesul după puterea lui, să lase voia lui în urma fratelui şi să-l odihnească pe acesta în bucurie căci cuvântul care i se cere este să se smerească în faţa fratelui său. (Dacă cunoşti înţelesul unui cuvânt din Scriptură de care se vorbeşte dar îl cunoaşte şi altul, lasă-l pe el să-l spună căci cuvântul cel mai bun pe care-l poate spune în această ocazie este smerenia. Din smerenie se arată cel mai clar că ai înţeles mesajul Scripturii.)

ˇ Cel ce cugetă la judecata dinaintea scaunului dumnezeiesc în faţa căruia va avea să se înfăţişeze, să facă tot ce se poate ca să nu greşească cu gura lui căci altfel nu va afla nici o mângâiere în acel ceas înfricoşător.

ˇ Există o înţelepciune drăcească  ea este aceea care caută toate argumentele ca să demonstreze inexistenţa lui Dumnezeu sau să-şi justifice mândria şi patimile egoiste, dar această înţelepciune care se numeşte mai precis falsă cunoaştere sau gnoză panteistă mai degrabă întunecă pe cel ce o adoptă lipsindu-l pe unul ca acesta şi pe toate de sens.

ˇ De voiţi să ieşiţi la un mic lucru trecător, să nu dispreţuiască unul pe celălalt şi să iasă singur lăsându-l pe fratele său ca să-i sufere conştiinţa, ci să-i spună cu iubire: Vrei să mergem împreună? şi de va vedea pe fratele său obosit în acel ceas sau cu trupul slăbit, să nu stăruie zicând : Trebuie să mergem acum, ci să lase până altădată şi să plece la chilia sa cu iubire compătimitoare. Păziţi-vă să nu vă împotriviţi fratelui în ceva ca să nu-l necăjiţi.

ˇ Dacă locuieşte cineva cu părintele sau cu fratele său, să nu-i fie conştiinţa preocupată de cineva din cei dinafară, ci toate de cel cu care locuieşti căci aceasta este pacea şi supunerea. De locuieşti cu unul mai mare ca tine să nu voieşti să faci o binefacere unui sărac, dacă nu-l întrebi mai întâi pe acela; deci să n-o faci pe ascuns.

ˇ De întrebi pentru gândurile tale, nu întreba după ce-ai făcut ceea ce ţi se pare că a fost conform cu ele, ci întreabă-te despre ceea ce te războieşte acum, fie că e vorba de o strâmtorare, fie de vreun lucru de mână.

ˇ De voieşti să schimbi lucrul de mână sau să locuieşti cu un alt frate, sau ca să ieşi de la vreunii întreabă cu libertate înainte de a fi făcut aceea (Nu întreba după ce ai făcut un lucru, despre gândul care te-a îndemnat să faci acel lucru, ci întreabă-te despre acel gând înainte de a face lucrul respectiv, aceasta ca să nu suferi de părerea de rău că ai făcut un lucru înainte de a fi cugetat mai serios, dacă e bine să-l faci sau nu).

ˇ Să nu te întrebi înainte de a fi făcut, fie despre slăbiciunea sufletului, fie despre patimile care te duc la acestea dar să nu te întrebi ca şi când nu le-ai făcut încă. Deci întreabă-te despre rană, zicând: Iată, am fost rănit. aceasta, ca să te vindeci de ceea ce te mână spre rană. (Să nu te întrebi despre gândul de-a face un lucru, de e bun sau rău înainte de-a fi făcut acel lucru, dar cugetându-te în situaţia celui ce le-a făcut ca să simţi toată bucuria sau respectul ce-ţi va veni după împlinirea lui). Iar de vorbeşti despre gândurile tale, nu fi făţarnic şi nu spune unul faţă de altul, sau ca şi când ai de făcut altceva, ci spune adevărul şi pregăteşte-te ca să faci ceea ce ţi se spune, fiindcă altfel râzi de tine însuţi şi de bătrâni.

ˇ De întrebi pe bătrâni despre vreun război să nu asculţi de cele ce-ţi vorbesc înăuntru mai mult decât pe bătrâni, ci roagă-te mai întâi lui Dumnezeu zicând: Fă milă cu mine şi ceea ce voieşti, dă părinţilor mei să-mi spună. Şi astfel ceea ce-ţi vor spune părinţii, fă cu credinţă şi te va odihni Dumnezeu. (Rugăciunea oricui e primită de Dumnezeu, deci deşi eşti mai mic duhovniceşte, roagă-te să-ţi spună cei mai mari ceea ce este bun. În felul acesta primeşti ceea ce ţi se spune cu credinţa că vine de la Dumnezeu. Prin aceasta nu-l umileşti pe cel mai mare căci admiţi că lui îi spune Dumnezeu ceea ce nu eşti sigur că trebuie să faci.)

ˇ Te va odihni Dumnezeu de locuieşti cu fraţii şi nu eşti mulţumit pentru niscai motive, de pildă: pentru lucrul de mână, sau pentru legătura ce ţi-o impui sau pentru odihna pe care nu o doreşti; pentru neputinţa de a răbda, pentru lenevie, sau pentru că voieşti să te dăruieşti mai mult pătimirii folositoare, pentru că vrei să te linişteşti, sau pentru că nu poţi purta jugul prezenţei lor, sau pentru că nu poţi face voia ta, pentru că nu-ţi împlineşti trebuinţa ta, sau pentru că eşti slab şi nu poţi purta osteneala comună, sau pentru orice motiv ce-ţi îndeamnă inima să ieşi cu întristare pentru ei, sau să fugi pe ascuns, din necaz sau în vreme ce se iveşte între voi vreo lipsă de preţuire şi nu-ţi aduce aminte de frăţietate, pune piedica ce ţi-o pune vreo răutate. Te va scăpa de aceste înduri făcându-te să cauţi mai degrabă pacea, ca să fie odihnită inima ta oriunde vei pleca. Deci aruncă dispreţul asupra ta nevorbind împotriva fraţilor cu care te-ai ostenit şi să nu asculţi de vrăjmaşii ce te îndeamnă să preschimbi binefacerile lor în fapte rele.

ˇ Ocoleşte osândirea şi nu voi osânda fratelui tău să acopere osânda ta şi să nu cazi sub vrăjmaşii unde vei avea să locuieşti.

ˇ De pleci să locuieşti într-un loc, să nu voieşti să-ţi ridici degrabă chilie până ce nu afli felul de vieţuire al locului ca nu cumva să ai acolo vreo pricină de sminteală, fie pentru grija ce ţi-o dă, fie pentru că vei vedea pe vreunii care nu-ţi plac, fie pentru slavă, fie pentru odihnă, fie pentru sminteală prietenilor. Căci de eşti înţelept, vei cunoaşte în puţine zile tot ce-ţi va fi spre moartea sau spre viaţa ta.

ˇ De predai chilia fratelui tău, ca să nu rămână în puţine zile, să nu ai pe fratele tău ca să rămână sub stăpânirea ta.

ˇ De ţi se dă o chilie ca să rămâi în ea câteva zile să nu strici ceva, nici să zideşti de nu întrebi înainte pe cel ce ţi-a predat-o fie spre odihnă, sau nu, fiindcă aceasta este împotriva conştiinţei.

ˇ De locuieşti cu cineva, sau lângă el şi primeşti poruncă de la el, păzeşte-o pentru Dumnezeu şi nu dispreţui porunca, nici în ascuns, nici la arătare, călcând-o.

ˇ De te linişteşti în chilia ta şi te-ai legat pe tine pentru ora mâncării, fie că nu mănânci ceva fiert, fie orice altceva şi ieşi între străini, păzeşte-te să nu spui cuiva şezând la masă, zicând: Iartă-mă, nu mănânc aceasta! altfel toată osteneala a ajuns deşartă în mâinile vrăjmaşilor, căci Stăpânul şi Mântuitorul a spus: Fă în ascuns, ca Tatăl tău să-ţi răsplătească la arătare. Cel ce iubeşte ostenelile lui, le va păzi ca să nu se piardă.

ˇ De locuiţi împreună, de te va chema fratele tău la orice lucru de mână, fie înăuntru, fie în afară, să nu spui: Mai ai răbdare ca să-l mai ocolesc puţin, ci ascultă-l repede.

ˇ De faceţi un lucru împreună, orice scădere vezi la alţii, să nu o laşi să se afle în gura ta pentru a o spune fraţilor căci este moarte pentru sufletul tău; deci fă aceasta dacă eşti înţelept.

ˇ De locuiesc cu tine niscai fraţi şi se ostenesc cu tine o zi, odihneşte-i înainte de ora mâncării.

ˇ Nu lua aminte la tine, ci mai vârtos la judecata lui Dumnezeu şi să-L ai pe Dumnezeu înaintea ochilor în tot lucru pe care-l faci.

ˇ De pleci să locuieşti în vreun loc şi vezi acolo vreo meşteşugire care fie că aduce pagubă lucrurilor, fie vreo vătămare, sau se fac lucruri necălugăreşti, să nu-ţi deschizi nicidecum gura pentru a critica; iar de nu te poţi linişti, pleacă în alt loc numai de criticat să nu critici căci aceasta este moarte.

ˇ De eşti slab şi pătimaş păzeşte-te să nu laşi pe cineva să-ţi spună patimile gândurile lui, căci acest lucru este pierzător pentru sufletul tău.

ˇ De se iveşte între voi cuvânt pricinuitor de râs păziţi-vă să nu lăsaţi glasul să vi se facă auzit căci este semn al necunoştinţei, al netemerii de Dumnezeu şi-al lipsei de pază în voi.

ˇ Deoarece mânia a intrat în toată lumea în zilele noastre nimic din ce auziţi să nu vă tulbure, ci ziceţi în inima voastră: Ce sunt acestea faţă de locul în care vom intra pentru păcatele noastre?

ˇ Faceţi iubire pentru Dumnezeu ca să ştiţi să vă păziţi pentru că nu puţin lucru este credinciosului să aibă măcar un lucru cât de mic.

ˇ Iubirea cuiva să cerceteze Scriptura din curiozitate naşte duşmănie şi ceartă iar plânsul pentru păcate aduce pace, căci nebunie este pentru monahul care şade în chilia lui să-şi părăsească aducerea aminte de păcate şi să cerceteze Scripturile din curiozitate! Cel ce-şi ocupă mintea cu întrebări prosteşti: cum a spus Scriptura  aşa şi aşa, înainte de-a se fi dobândit pe sine vădeşte o inimă curioasă, uşuratică şi foarte robită, însă cel ce veghează cu toată puterea să nu fie robit iubeşte să se arunce pe sine pururea înaintea lui Dumnezeu. (Se cere să nu cercetăm Scriptura uitând de Dumnezeu, ci având în primul rând în conştiinţă pe Dumnezeu. Abia atunci am câştigat stăpânirea asupra noastră scăpând de robia păcatului. Cine cercetează Scriptura uitând de Dumnezeu este stăpânit de mândria de-a cunoaşte din Scriptură mai mult decât alţii nu pentru a-l cunoaşte pe Dumnezeu din trăirea Cuvîntului Său.)

ˇ Cel ce caută vreo asemănare a lui Dumnezeu huleşte pe Dumnezeu, iar cel ce caută să-l cinstească iubeşte curăţia în frica lui Dumnezeu.

ˇ Cel ce respectă şi păzeşte cuvintele lui Dumnezeu l-a cunoscut pe Dumnezeu şi le împlineşte ca unul ce se foloseşte. (Trăirea lui Dumnezeu ne dă puterea să împlinim cuvintele lui Dumnezeu din scriptură. Cel ce-L caută pe Dumnezeu arată că-L iubeşte, iar iubirea lui Dumnezeu îl ţine curat de păcate pe cel ce o are.)

ˇ Să nu cauţi cele înalte, ci roagă-te Lui pentru ajutor ca să te cureţe de păcat căci cele ale lui Dumnezeu vin de la sine dacă locul s-a făcut curat.

ˇ Cel ce se sprjină pe sine, pe cunoştinţa sa şi ţine la voia sa câştigă duşmănia şi nu poate scăpa de duhul întristării.

ˇ Cel ce împlineşte cu fapta cuvintele Scripturii după părerea sa sprijinindu-se pe înţelegerea lui, nu cunoaşte slava lui Dumnezeu, iar cel ce zice: Nu ştiu, sunt om, dă slavă lui Dumnezeu. (Cel conştient de neştiinţa lui privitor la lucrurile spirituale, acela primeşte în sine bogăţia cunoaşterii de Dumnezeu căci tocmai sentimentul de a nu şti este produs de bogăţia copleşitoare a lui Dumnezeu. Această trăire întru smerenie a bogăţiei lui Dumnezeu este ea însăşi o cunoştinţă a lui Dumnezeu potrivită cu puterea lui de creatură infinit mai prejos de Dumnezeu.)

ˇ Să nu voieşti să-ţi dezvălui gândurile în faţa tuturor, ci numai în faţa părinţilor, ca să nu-ţi atragi întristare în inima ta.

ˇ Păzeşte cu mare atenţie gura ta, ca aproapele tău să fie cinstit lângă tine. Învaţă limba ta în cuvintele lui Dumnezeu întru cunoştinţă şi minciuna va fugi de la tine.

ˇ Iubirea slavei de la oameni naşte minciuna. (Iubitorul de slavă pe lângă faptul că prin minciună îşi atrage lauda, îi face şi pe cei ce-l laudă să mintă atribuindu-i laude nemeritate.)

ˇ De vorbeşte cineva de rău pe fratele său coborându-l şi descoperindu-i păcatul, să nu voieşti să înclini spre aceasta ca să nu te ia în stăpânire cele ce nu le voieşti.

ˇ Simplitatea şi voinţa de a nu te măsura pe tine însuţi curăţeşte inima de toate relele.

ˇ Cel ce grăieşte ceva şi are în inima lui prin viclenie altceva îşi face toată slujirea către Dumnezeu deşartă. Să nu te lipeşti de unul ca acesta ca să nu te spurci de otrava lui întinată. Umblă deci cu cei lipsiţi de răutate ca să te faci părtaş de curăţia lor.

ˇ Curăţeşte-ţi inima faţă de toţi ca să se sălăşluiască pacea lui Dumnezeu în tine căci precum de va fi muşcat cineva de un scorpion, veninul acestuia va pătrunde tot trupul lui, aşa este răutatea din inimă faţă de aproapele.

ˇ Prin patru lucruri sporeşte curvia în trup: prin dormitarea la tânăr, prin săturare de mâncare, prin purtarea uşuratică, neserioasă şi prin împodobire.

ˇ Prin patru lucruri se face sufletul pustiu: Prin umblarea din loc în loc, prin iubirea împrăştierii (umblarea din loc în loc, împrăştierea înseamnă neaprofundarea în ceea ce se află în orice; înseamnă a rămâne mereu a rămâne la suprafaţa lucrurilor), prin iubirea materiei şi prin superficialitate.

ˇ Prin patru lucruri sporeşte mânia: prin darea şi luarea uşoară, prin impunerea voii tale, prin voinţa de-a învăţa pe alţii şi prin a se socoti pe sine înţelept.

ˇ A nu vedea cineva valoarea altuia înseamnă a-şi îngusta vederea, a se întuneca, a nu primi ceea ce este în el lumină. Egoismul este starea care întunecă pe om reducându-l la el însuşi în chip mincinos  este necomunicare.

ˇ Uitarea îl războieşte pe om până la ultima suflare cerându-i luptă grea până la agonie; ea este mai tare decât toate gândurile şi naşte toate relele surpând în fiecare clipă cele zidite cu trudă de către om (remarcabilă caracterizare a uitării, ea nu ne lasă să continuăm binele pe care l-am început făcându-ne să cădem din el, nu ne lasă să creştem spiritual, este tot ce e mai contrar voinţei noastre de bine  ne invadează fără să vrem. Acesteia îi trebuie opusă trezvia care cere o voinţă şi o conştiinţă mereu vigilentă).

ˇ Împreună cu Mântuitorul au fost atârnaţi pe cruce doi tâlhari; cel din dreapta L-a slăvit şi L-a rugat: Pomeneşte-mă Doamne când vei veni întru Împărăţia Ta, iar cel de-a stânga L-a hulit. Aceasta înseamnă că înainte ca mintea să se trezească din nepăsare este cu vrăjmaşul, dar când Domnul o va trezi din nepăsarea ei dându-i să vadă şi să distingă toate, va putea să se urce pe cruce. Dar vrăjmăşia hulitoare rămâne la cuvinte grele şi mintea slăbită de mândrie refuză osteneala şi se întoarce iar la nepăsare. (Mintea trezită din nepăsarea ei se poate urca pe crucea mântuitoare, altfel oricum tot va pătimi chinuri, dar chinurile unei cruci care n-o va duce la viaţa veşnică căci nu va vedea în ea acceptarea jertfei de sine aduse lui Dumnezeu pentru nepăsarea anterioară, ci se va încăpăţâna să-l ignore pe Dumnezeu şi să nu ceară mila Lui.) Aceştia sunt cei doi tâlhari pe care Domnul Iisus Hristos i-a desfăcut de prietenia întreolaltă, unul prin hulă despărţiu-se de nădejde, iar celălalt a stăruit rugîndu-L până ce L-a auzit zicând: Astăzi vei fi cu Mine în rai. Acesta este cel ce-a ajuns după ce-a practicat tâlhăria să mănânce în rai din pomul vieţii.

ˇ Cel ce voieşte să vină la odihna Domnului şi să nu fie biruit de vrăjmaşi se desparte de oameni în orice privinţă spre a nu critica pe vreunul, a lăuda, a îndrepta, a ferici pe cineva, a supăra în vreo privinţă pe aproapele, a observa scăderile lui, a nu lăsa vreun ac de duşmănie în inima lui şi a supune voia sa neînţeleptului. De vei face aşa, te vei cunoaşte pe tine şi vei înţelege ceea ce te vatămă. Însă cel convins de dreptatea lui şi ţine morţiş la părerile şi la voia lui nu poate scăpa de duşmănie, nici nu se poate odihni şi nici nu vede ceva din cele ce-i lipsesc.

ˇ Să nu înveţi pe cineva de nu ţi-o cere, iar de ţi-o cere, spune-i adevărul după Dumnezeu chiar cu preţul de a suferi moartea pentru aceasta căci aşa se arată omul liber pentru Dumnezeu.

ˇ Spunea avva Isaia despre dorinţa de a-l învăţa pe aproapele: De unde ştiu eu că am primit poruncă de la Dumnezeu să spun altuia  Fă aceasta sau aceea? Cât eu mă aflu în pocăinţă pentru păcatele mele? De-ţi cere totuşi cineva învăţătură spune-i adevărul chiar de-ar fi să suferi şi moartea pentru aceasta. De se va întoarce iarăşi la tine, întrebându-te acelaşi lucru deoarece nu pune toată râvna pentru a învăţa serios, taie-l de la tine, căci unul ca acesta omoară sufletul tău. Căci este mare lucru pentru om să-şi lase voia şi îndreptăţirea sa, pe care o socoteşte după Dumnezeu, şi să păzească cuvântul celui ce-l învaţă după voia lui Dumnezeu.

ˇ De-ţi spune cineva cuvinte nefolositoare să nu le asculţi nici o clipă ca să nu-ţi vatămi sufletul tău. Să nu te împiedice motivul cum că s-ar supăra acela că nu asculţi cele spuse de el şi să-ţi zici că vei asculta dar n-ai să le primeşti în inimă, căci nu eşti mai presus de primul om zidit pe care L-a făcut Dumnezeu cu mâna Lui şi pe care nu l-a folosit negrija. Fugi deci degrabă şi să nu voieşti nicidecum să-l asculţi, dar ia seama ca nu cumva fugind cu trupul să voieşti să cunoşti cele spuse, căci de auzi cât de puţin dracii nu se vor mulţumi numai cu atât, ci te va prăvăli în groapa pierzării.

ˇ Din cele ce le văd, câştigul, cinstea şi odihna, îl războiesc pe om până la moarte.

ˇ A-l învăţa pe aproapele este o cădere a sufletului şi a voi să-l readuci la firea cea bună arată o boală grea a sufletului (pentru că se manifestă o mare încredere în sine a celui ce întreprinde să-l înveţe pe altul).

ˇ A judeca un membru al Bisericii înseamnă a dispreţui un mădular al lui Hristos sau a lupta un mădular al trupului Lui împoriva altuia. Fiecare mădular însă trebuie să ajute alte mădulare. Fiecare mădular însă trebuie să ajute alte mădulare.

ˇ Toţi suntem ca într-un spital: unul este bolnav de ochi, altul are o bubă şi câte alte slăbicini mai sunt. Unele din ele sunt vindecate dar când omul mănâncă ceva din cele ce-l vatămă, iarăşi apare boala. Aşa este şi cu cel ce aflându-se în pocăinţă, judecă sau dispreţuieşte pe careva. Oare cei din spital, suferind de diferite neputinţe, nu vor gândi fiecare la boala sa, căci zăcând toţi în spital se păzeşte fiecare precum i-a spus doctorul.

ˇ De te-ai predat lui Hristos, pentru ce mai voieşti să umbli iarăşi în lume? Nu te atinge, nu gusta, nu te folosi de ceea ce te-ai lăsat, odată ce-ai pornit pe această cale, căci de ai averi şi vii, de ce nu ţi-ai luat şi femeie? Dacă ai murit cu Hristos prin Botez şi ai înviat cu El prin credinţă, caută cele de sus unde este Hristos, nu cele de pe pământ. De voieşti să împărăţeşti cu Hristos păzeşte poruncile Lui. Păzeşte-te pe tine până la moarte să nu ai prietenie cu cei tineri.

ˇ Să-ţi păzeşti ochii când îţi îmbraci hainele şi să nu bagi mâna în sânul tău căci multe patimi ascunse are trupul!

ˇ De eşti îmbiat cu vin , ia doar trei pahare şi să nu calci cumva porunca din prietenie (unii bătrâni sunt de părere că trei pahare deja este prea mult).

ˇ Să nu locuieşti într-un loc unde inima ta se teme că vei păcătui faţă de Dumnezeu.

ˇ Să nu-ţi neglijezi rânduiala pravilei pentru ca să nu cazi în mâinile vrăjmaşilor tăi.

ˇ Sileşte-te la meditarea Psalmilor pentru ca aceasta să te păzească de robia întinăciunii.

ˇ Iubeşte toată pătimirea neplăcută şi patimile vor fi umilite.

ˇ Nu căuta să vezi cât de mare te-a făcut vreo faptă, sau cât ai crescut prin ea; deci nu pune preţ pe ea.

ˇ Să nu descoperi înaintea tuturor gândurile tale ca să nu pricinuieşti sminteală fratelui tău. Descoperă gândurile tale părinţilor tăi ca harul lui Dumnezeu să te acopere.

ˇ Nu descoperi oricui gândurile tale, ci numai celor pe care i-ai probat că sunt duhovniceşti.

ˇ De vezi vreo sminteală, dar nu de moarte, la fratele tău, nu-l dispreţui ca să nu cazi în mâinile vrăjmaşilor tăi!

ˇ Fereşte-te să nu te laşi robit de cele în care ai păcătuit, ca să nu se împrospăteze în tine!

ˇ Nu fi iubitor de ceartă ca să nu se sălăşluiască în tine tot răul!

ˇ Predă inima ta spre ascultarea părinţilor tăi şi harul lui Dumnezeu va locui în tine.

ˇ Nu te face înţelept de la tine ca să nu cazi în mâinile vrăjmaşilor tăi!

ˇ Obişnuieşte-ţi limba să spună: Iertaţi-mă şi smerenia va veni pe nesimţite le tine.

ˇ Nu fugi de osteneli şi ţi se va da repede liniştea. Cu cât te osteneşti mai mult în cele bune, cu atât îţi vine mai repede şi mai sigur odihna şi liniştea de la Dumnezeu. Te faci prin cele bune liber de grija de tine, te faci indiferent la necazuri şi apoi mai ai şi mulţumirea binelui făcut.

ˇ Orbii văd, înseamnă că cel ce priveşte lumea aceasta cu nădejde este orb; dar dacă părăseşte această nădejde deşartă şi priveşte la cea adevărată, a văzut. (De fapt cel ce priveşte lumea aceasta cu nădejde este orb. Dacă nu cunoaşte decât realitatea terestră nu înţelege că aceasta înseamnă a nu avea de la ea decât moartea definitivă şi neînţelegînd aceasta este orb. Cel ce însă are nădejde într-o viaţă deosebită de lume, vede realitatea.) La fel şchiopii umblă înseamnă că cel ce voieşte pe Dumnezeu şi iubeşte cugetările trupeşti ale inimii este şchiop, iar dacă le părăseşte pe acestea pe acestea şi iubeşte pe Dumnezeu din toată inima, umblă. (Cel ce rămâne la lumea aceasta este şchiop adică nu se poate mişca din lumea aceasta, dar cel ce iubeşte pe Dumnezeu poate umbla nemairămînînd paralizat în ea, se mişcă din ea.) Surzii aud, înseamnă că fiind cineva în împrăştiere este surd prin robie şi uitare dar de se adună în cunoştinţă, aude. (Cel împrăştiat cu mintea nu aude glasul lui Dumnezeu, care-i arată drumul spre El şi trebuinţa de a-L urma. Nu aude ceea ce este esenţial pentru viaţa lui  toate se confundă în auzul acestuia.)

ˇ Fierea pe care a băut-o Mântuitorul pentru noi este pentru a nimici toată pofta cea rea din noi ca să ne închidem gurile noastre, să nu îngăduim poftelor să iasă din trupul nostru şi să se împlinească. Oţetul băut este pentru a stinge toată îndrăzneala şi toată tulburarea deşartă. Scuipatul primit pentru noi este pentru a stinge toată voinţa de-a place oamenilor şi iubirii slavei de la oameni. Ceasul al şaselea când s-a răstignit întru acreala inimii împotriva păcatului pentru mântuirea noastră, este chin pentru noi spre a ne întări împotriva a toată lenevia şi lipsa de curaj până ce va muri în noi păcatul după cum s-a scris: prin cruce a omorî păcatul şi vrăjmăşia în El (Efeseni 2,16) (A suporta păcatul pe care şi l-a însuşit în sensul că a luat vina pentru păcatul nostru, deci şi acreala faţă de el, ca vrăjmăşie împotriva altora. Toate acestea le-a omorî. Trăia aceste simţiri ale noastre fără să fie autorul lor personal ca să le omoare, sau să-şi producă simţirea că le-a omorî, ca să ne transmită şi nouă această simţire.)

ˇ Cel ce plânge, de aude cuvinte, nu zice de ele bine sau rău, de sunt bune sau rele căci auzirea lor nu este primită. Nu ia aminte la cei mulţi de sunt buni sau răi, de sunt alţii legaţi împreună cu el, nu ia aminte la ei nici nu cugetă împreună cu ei la ce au făcut căci fiecare poartă povara lui (Gal. 6,5). Atras să-şi ascundă faţa întunecată, nici un om nu pune vreun cuvânt pentru ea (celui cu faţa întunecată, necomunicativă nu-i cere să şi-o arate). De frica chinurilor mărturiseşte cele ce le-a făcut socotindu-se vrednic să fie judecat pentru cele ce le-a săvârşit.

ˇ Fără efortul de a face fapte bune, inima se împrăştie în tot felul de înduri, iar împrăştierea aceasta aduce uitarea datoriei de-a face binele. Uitarea poate apoi înainta până la întunecarea totală a cugetării, omul nemaifiind preocupat de un sens al vieţii sale şi al lumii. La starea aceasta ajunge cel ce-şi plânge simplu, într-un oarecare interval de timp păcatele, netrecând la faptele bune contrare păcatelor. Iar această împrăştiere, uitare şi întunecare este însoţită şi de o uscăciune sporită a inimii.

ˇ Până ce n-am trecut de la plânsul pentru păcate, la faptele care să le împuţineze, nu pot transmite nici eu altora o influenţă bună, adică darul meu în acest sens, chiar dacă-i rog să-l primească. Pentru că nu mă văd încă pe mine însumi odihnit prin ele, deci în stare să-l comunic. N-am ajuns la această descoperire a mea pentru mine şi pentru alţii, nici printr-o durere extremă pentru păcatele mele, sau printr-un vierme care îmi muşcă neîncetat inima pentru ele  sunt într-o stare ambiguă.

ˇ Când mănânc mă căiesc, dar căinţa mea nu este adevărată  e aceiaşi stare de ambiguitate a celui ce începe să trăiască nemulţumirea stării sale păcătoase, dar n-are încă curajul s-o părăsească. Mâncarea produce celui ce se află încă în păcate plăcere dar începutul nemulţumirii cu ele îl face să se căiască de plăcerea mâncării, dar nu să se ridice deasupra ei.

ˇ Cugetă la tine însuţi în fiecare zi ce patimă ai biruit înainte de a-I arăta cele ce le ceri. Precum pământul nu poate da rod fără sămânţă şi apă, aşa nu poate omul să se pocăiască fără smerita cugetare şi osteneala trupului.

ˇ Prin amestecarea undelor văzduhului înfloreşte sămânţa, iar omul înfloreşte prin porunci iar mintea lui prin păzirea poruncilor lui Dumnezeu.

ˇ Credinţa în Dumnezeu şi frica de el se arată în neîntristarea conştiinţei.

ˇ De se seamănă în tine plăcerea curviei când şezi în chilia ta, ia seama şi opune-te gândului spurcat ca să nu te răpească. Sileşte-te să-ţi aduci aminte de Dumnezeu că el ia aminte la tine şi că de cugeţi ceva în inima ta, toate sunt descoperite înaintea lui.

ˇ Nu te grăbi în rugăciunile tale ca să nu te mănânce fiarele.

ˇ Iubeşte-i pe cei credincioşi, ca să fii miluit prin ei; doreşte-i pe sfinţi, ca râvna lor să te mănânce.

ˇ Adu-ţi aminte de Împărăţia cerurilor ca dobândirea ei să te atragă încet spre ea. Gândeşte-te la gheena ca să urăşti faptele care duc la ea.

ˇ Sculându-te dimineaţa, în fiecare zi, gândeşte-te că vei da răspuns lui Dumnezeu despre toată fapta şi nu vei păcătui faţă de El iar frica lui Dumnezeu va locui în tine. Pregăteşte-te să-L întâlneşti şi vei face voia lui.

ˇ Cercetează-te pe tine aici în fiecare zi în ce-ai rămas în urmă şi nu te vei înfricoşa în ceasul de nevoie al morţii.

ˇ Nu te crede pe tine credincios şi statornic până la răsuflarea din urmă. Să nu te înalţi cu cugetul că eşti bun căci te vei încredinţa vrăjmaşilor tăi (cine se încrede în sine, se încrede în sugestiile diavolului căci acesta îl face pe om să se mândrească cu faptele sale, sau că a învins vreo patimă.

ˇ Nu te încrede în tine cât timp eşti în viaţă până ce n-ai trecut peste toate stăpâniile întunericului. (Dacă ai trecut peste toate stăpâniile sau ispitele întunericului, nu te mai încrezi în tine care eşti o dovadă că eşti rob al unei stăpânii a întunericului, al neobservării că nu eşti prin tine liber de tot păcatul, că eşti încă supus egoismului şi nepredat deplin lui Dumnezeu.)

ˇ Priveşte frate cu trezvie la duhul care aduce întristare omului căci multe vânări le îndreaptă spre tine până ce te face neputincios. Căci întristarea după Dumnezeu este bucuria de a te vedea pe tine în voia Lui. Ea este supărarea vrăjmaşilor, căci cel ce-ţi spune: Unde ai să fugi căci nu este pocăinţă? este vrăjmaşul care spune aceasta omului pentru a-l face să lepede înfrânarea. Dar întristarea după Dumnezeu nu i se opune omului, ci-i spune: Nu te teme, vino iarăşi (la mine)! căci văzând că omul este neputincios îl întăreşte iarăşi spunându-i: Ai inima cuminte faţă de gândurile tale şi acestea ţi se vor uşura, câtă vreme pe cel ce se teme de ele îl face să se topească sub greutatea lor. Fiindcă cel ce se teme de lucrările lor, se arată că e necredincios în Dumnezeu. Dar a nu se măsura pe sine (a nu căuta să constate la ce măsură a ajuns) şi a se avea pe sine necunoscut arată pe om că nu e împins de patimile lui spre a-şi împlini voile sale, ci ale lui Dumnezeu. Dar cel ce voieşte să-şi spună cuvântul lui în multe, arată că frica lui Dumnezeu nu este în el. Căci frica lui Dumnezeu este păzitoare şi ajutor al sufletului, întărire a voii lăuntrice de-a pierde pe toţi duşmanii ei. (Întristarea după Dumnezeu are loc când se trăieşte la îndemnul vrăjmaşului faptul de-a nu avea pocăinţa şi de-a părăsi şi de-a nu avea înfrânarea. Dar dacă această stare e o întristare după Dumnezeu, ea nu i se impune, ci simte pe Dumnezeu că-l cheamă la El şi-i întăreşte inima împotriva gândurilor amintite ce-i vin de la vrăjmaşul. Numai cel ce se încrede în sine, măsurându-şi progresul nu se află de fapt într-o legătură cu Dumnezeu, adică nu simte o întristare la ispita descurajatoare a vrăjmaşului de-a părăsi înfrânarea. Deci e mai bine ca omul să aibă o întristare la asemenea ispite şi a socoti că nu se cunoaşte, decât a se măsura pe sine cu încredere. Avem aici nişte analize foarte subtile ale stărilor paradoxale ale sufletului. Inima e conştiinţa plină de simţire a omului care-şi poate vedea gândurile ca opuse ei.)

ˇ Există patimi dar există şi virtuţi, însă de suntem leneşi ne facem vădiţi ca trădători. (Pentru noi există şi virtuţi şi patimi pentru că nu avem calitatea neschimbării în bine. Numai Dumnezeu o are pe aceasta, dar ne este normală persistarea în virtuţi. Însuşindu-ne patimile ne facem trădători ai lui Dumnezeu şi a firii noastre iar acestea ni se întâmplă din lene  deci lenea nu ne este proprie firii.)

ˇ Bărbăţia inimii este un ajutor dat sufletului de-a fi după Dumnezeu, precum lenea este un ajutor al răului spre rău. Puterea celor ce voiesc să dobândească virtutea stă în aceea că de vor cădea nu-şi pierd curajul ci se îngrijesc iarăşi să se ridice.

ˇ Uneltele virtuţilor sunt ostenelile trupeşti întru cunoştinţă; patimile se nasc din lenevie (nepăsare).

ˇ Nejudecarea aproapelui este un zid ridicat întru cunoştinţă faţă de cei ce ne războiesc, iar judecarea lui dărâmă zidul întru necunoştinţă (Nejudecarea altuia este un zid care mă apără prin cunoştinţa adevărată de cei ce mă războiesc căci nejudecarea altora este cunoştinţa adevărată a nevredniciei mele, iar judecarea altora dărâmă zidul meu de apărare prin necunoştinţă. A judeca pe altul înseamnă a nu mă cunoaşte pe mine că nu sunt mai bun şi deci n-am nici un drept să-l judec).

ˇ Păzire limbii îl vădeşte pe om că este făptuitor, iar needucarea limbii îl arată departe de orice faptă bună. (Cine are grijă de limbă arată că se sileşte să facă fapte bune, serioase, iar cel ce n-are grijă de limbă arată că n-are virtutea care să o stăpânească. Omul care a întărit binele în sine nu vorbeşte fără rost, vorbăreţul, flecarul arată că nu este întărit în cele bune, nici nu este preocupat de ele.)

ˇ Mila naşte trecerea cu vederea prin cunoştinţă a greşelilor altora şi conduce la iubire, iar lipsa de milă vădeşte împietrirea inimii. (Mila ne face să trecem cu vederea greşelile altora cunoscându-ne pe noi înşine supuşi păcatelor. Ea ne conduce la iubire; iar lipsa milei înseamnă lipsa virtuţii.)

ˇ Nevoinţa sufletului constă în a urî împrăştierea, iar a trupului constă în sărăcie. Căderea sufletului se arată în iubirea împrăştierii, iar îndreptarea lui în liniştea unită cu cunoştinţa.

ˇ Somnul pe săturate este tulburarea trupului, iar privegherea cu măsură este mântuirea inimii. Somnul mult îngroaşă inima, iar privegherea cu măsură o subţie, dar mai bine este să dormi în tăcere şi întru cunoştinţă decât a priveghea întru deşertăciune. (În mod paradoxal somnul pe săturate aduce tulburare şi zăpăceală în trup şi apoi prea multă odihnă trupească naşte pofte şi patimi. Somnul mult îngroaşă inima, îl face pe om lipsit de sensibilitate, însă privegherea cu măsură îl sensibilizează în lupta cu patimile.)

ˇ Plânsul fără tulburare alungă relele.

ˇ Nejignirea conştiinţei aproapelui naşte smerita cugetare. (Când nu rănesc conştiinţa altuia arăt că nu mă socotesc a fi mare lucru şi practicând continuu această comportare sporesc în smerita cugetare.)

ˇ Slava de la oameni naşte şi întăreşte mândria.

ˇ Căutarea mâncărurilor plăcute trezeşte cu uşurinţă patimile, împodobirea trupului este o catastrofă a sufletului iar îngrijirea lui cu frica lui Dumnezeu este bună.

ˇ Păzirea gurii trezeşte înţelegerea celor duhovniceşti: când gura ta tace întru cunoştinţă, iar poliloghia naşte teama şi prostia.

ˇ A renunţa la voia ta în favoarea aproapelui înseamnă că mintea ta vede virtuţile lui, iar a ţine la voia ta faţă de cea a aproapelui arată necunoştinţa. (A afirma voia ta mai mult decât a altuia este semn clar că eşti stăpânit de ignoranţă. A afirma voia ta, înseamnă că nu-ţi cunoşti patimile, limitările şi slăbiciunea.)

ˇ A spune gândurile tale lumeşti altora înseamnă că vrei să te impui ca să câştigi slava lumii. Când le spui însă părinţilor duhovniceşti, le spui arătând că le dezaprobi şi vrei să fii întărit în dezaprobarea lor şi atunci scapi de ele.

ˇ Înaintea tuturor virtuţilor este smerita cugetare, înaintea tuturor patimilor este lăcomia pântecelui.

ˇ Sfârşitul virtuţilor este dragostea, iar sfârşitul patimilor este îndreptăţirea de sine. (A se îndreptăţi cineva pe sine, înseamnă a îndreptăţi tot ceea ce face, deci şi orice rău.)

ˇ Cel ce nu se critică pe sine nu poate suporta mânia altora. (Cel în stare să se critice pe sine suportă fără greutate mânia altora.)

ˇ A iubi lumea ca trebuitoare face sufletul să se întunece, iar a nu vedea nici o trebuinţă de ea aduce cunoştinţa.. (Cel ce socoteşte lumea trebuitoare nu vede că totul vine de la Dumnezeu, deci n-are cunoaştere adevărată.)

ˇ Împacă-te cu toţi ca să ai îndrăzneală la rugăciune.

ˇ Iubirea ostenelii este ura faţă de patimi, iar lenea le aduce pe nesimţite. (Osteneala alungă patimile, lenea le atrage. Lenea te face să uiţi datoria de a face binele, sau uitarea aduce lenea de a face binele.)

ˇ Cel ce are moartea aproape în aşteptarea lui nu păcătuieşte mult, dar cel ce o vede depărtată în timp se va împleti cu multe păcate. Cel ce zice: Mai am până voi ajunge la sfârşit, s-a înfrăţit cu dulcea pătimire.

ˇ Primeşte sfatul Părinţilor şi vei trăi tot timpul în odihnă.

ˇ Ia seama la tine, şi dacă gândul îţi spune că fratele tău este supărat pe tine să nu-l dispreţuieşti ci pune-i metanie cu glas întristat până-i vei risipi amărăciunea. Ia seama să nu fii cu inima uscată faţă de fraţi, căci toţi trăim sub sila vrăjmaşului.

ˇ De locuieşti cu fraţii să nu porunceşti nimic, ci osteneşte-te împreună cu ei.

ˇ De te tulbură dracii în privinţa hranei, a acoperământului ori pentru sărăcie, ispitindu-te cu vreo osândire, să nu te învoieşti, ci predă-te lui Dumnezeu cu toată inima şi Acesta te va odihni.

ˇ De te necăjeşte pizma, adu-ţi aminte că suntem mădulare ale lui Hristos şi că cinstirea şi osândirea aproapelui sunt ale noastre ale tuturor şi te vei odihni. (Dacă mă gândesc că toţi suntem mădulare a aceluiaşi trup al lui Hristos, nu-l voi mai pizmui pe cel pe care-l văd mai cinstit decât mine, căci toată cinstirea adusă unui mădular are efect asupra trupului întreg, deci şi asupra sa. Nici nu-l voi osândi pe altul, ca să nu sufăr şi eu de osânda ce i-o aduc, fiind mădular al aceluiaşi trup.)

ˇ De te necăjeşte vorbirea de rău a fratelui tău şi auzind unele ca acestea te vei întrista, ocoleşte să-i răspunzi şi te vei odihni.

ˇ Dacă dispreţuirea din partea aproapelui războieşte inima ta împotriva lui, gândeşte-te că Dumnezeu te lasă în mâinile vrăjmaşilor pentru a te face destoinic în lupte şi te vei linişti. (Dumnezeu te lasă prin dispreţuirea din partea aproapelui supus ispitei vrăjmaşului, ca să-ţi dea prilej să rabzi fără supărare această încercare.)

ˇ Dacă plăcerea femeilor îţi este foarte dulce, gândeşte-te la cele ce-au murit de la început şi până acum, unde s-au dus, şi astfel te vei odihni.

ˇ De toate ispitele ne scapă discernământul, comparând şi deosebind, dar este cu neputinţă să dobândim discernământul dacă nu ne străduim mai întâi în următoarele: întâi liniştea, liniştea naşte nevoinţa, nevoinţa naşte plânsul, plânsul naşte frica de Dumnezeu, aceasta naşte smerenia, smerenia naşte prevederea, prevederea naşte iubirea, iubirea naşte sufletul sănătos şi nepătimitor. Din toate acestea omul cunoaşte că nu e departe de Dumnezeu. Deci, cel ce voieşte să ajungă la aceste cinstite virtuţi să fie fără de grijă faţă de orice om şi să se pregătească de moarte. Şi de câte ori se roagă, să înţeleagă ceea ce-l desparte pe el de Dumnezeu şi o va înlătura şi va dispreţui toată lumea.

ˇ Cere cu toată puterea ta de la Dumnezeu să trimită frica de El ca prin dorirea lui Dumnezeu să piară toate patimile ce războiesc bietul suflet voind să-l despartă de Dumnezeu ca să-l stăpânească pe el.

ˇ Să nu cauţi să te odihneşti cât eşti cu trupul în război cu patimile, nici să te încrezi în tine dacă te vezi odihnit în vreo vreme de patimi. Deoarece le opresc pe ele cu viclenie pentru o vreme, gândind că poate omul socotind că şi-a desfăcut inima de ele şi că se odihneşte, pot să sară deodată asupra bietului suflet şi să-l răpească ca pe o vrabie. O fac aceasta gândind că de-l vor face pe om să se vadă mai tare ca el în orice păcat, îl vor umili fără milă, făcându-i mai grea iertarea ca pentru cele de la început pentru care s-a rugat să fie iertat.

ˇ Negrija de om este absenţa voinţei de-a fi lăudaţi de oameni. Vreau să dau omului toată atenţia, dar nu vreau să a nici o atenţie de la el. La această dispoziţie pot ajunge dacă mă gândesc că moartea apropiată face toate cele pe care le oferă lumea fără importanţă.

ˇ Domnul nostru Iisus Hristos cunoscând marea lor cruzime şi îndurându-se de neamul omenesc a poruncit: Privegheaţi în orice clipă că nu ştiţi în care ceas va veni furul. Să priveghem ca nu cumva să vină şi să ne găsească pe noi dormind! Învăţându-i pe ai Săi, le-a spus: Luaţi seama, să nu se îngreuneze inimile voastre de mâncare, de băutură şi de grijile vieţii acesteia şi să vină peste voi fără de veste ceasul acela. (Luca 21,34) Ştiind că cei răi sunt mai tari ca noi şi arătându-le celor ce-L urmează că puterea este a Lui, deci să nu se teamă, le-a spus: Iată, Eu vă trimit ca pe nişte oi în mijlocul lupilor. Dar le-a poruncit să nu ia nimic pe drum, căci deoarece nu aveau ceva de-a lupilor, aceştia nu puteau să-i mănânce pe ei. Iar întorcându-se ei sănătoşi după ce-au păzit porunca, s-a bucurat împreună cu ei mulţumind lui Dumnezeu Tatăl pentru ei. Apoi le-a întărit zicându-le: Am văzut pe Satana ca un fulger din cer. Iată, v-am dat vouă putere să călcaţi peste şerpi şi scorpii şi peste toată puterea vrăjmaşului şi nimic nu vă va vătăma. Deci apostolilor Lui le-a dat stăpânirea şi puterea să păzească şi să împlinească poruncile lui cu teamă. Dar aceste cuvinte nu sunt date numai acelora, ci tuturor care vor să-L urmeze, căci iubindu-i pe ei, le-a spus cu iubire desăvârşită: Nu te teme turmă mică! Căci a binevoit Tatăl vostru să vă dea vouă Împărăţia şi Vindeţi averile voastre şi daţi milostenie, şi veţi avea pungi neînvechite şi comori neîmpuţinate în ceruri. După ce au păzit ei şi acest cuvânt le-a spus: Pacea Mea vă dau vouă, pacea Mea las vouă.Cel ce voieşte să mănânce şi să bea la masa Lui, să se suie cu El pe cruce, iar crucea lui Iisus este înfrânarea de la orice patimă până ce le desfiinţează.

ˇ Să ne ferim de întristare unită cu voinţa de-a ne măsura pe noi ca să vedem cât de mari suntem, ca şi de cea adusă nouă de ocara altora sau de faptul de-a ne vedea legat numele de evenimentele deosebite ale lumii căci acelea nasc întristarea.

ˇ Nu-şi cunoaşte cineva păcatele până ce nu se desparte de ele, căci până ce le săvârşeşte omul cu plăcere nu cunoaşte pe Dumnezeu faţă de care anumite fapte sunt condamnate. În panteism nu există păcate, de aceea nici smerenie, rugăciune sau plâns pentru ele. Tâlharul de-a dreapta a ajuns la toate acestea, cel de-a stânga rămâne în întuneric, nepăsare şi mândrie.

ˇ Trebuie războite cu mintea în chip bărbătesc şi urâte toate cele văzute contrare fiecărui om şi combătute cu ura cea mai amară până la capăt. Şi acestea sunt relele ce stăpânesc pe toţi fiii lui Adam: câştigul, cinstirea, odihna, lauda cu cele pe care le vom părăsi, înfrumuseţarea trupului ca să fie curat şi frumos, căutarea veşmintelor elegante. Acestea hrănesc plăcerea pe care şarpele a aruncat-o în inima Evei. Din ele cunoaştem că suntem fiii lui Adam: din gândurile rele care ne-au făcut pe noi duşmani ai lui Dumnezeu.

ˇ Dacă te-ai făcut copil după cuvântul Mântuitorului care zice: Lăsaţi copiii să vină la Mine, că a lor este Împărăţia Cerurilor, te-ai făcut cu adevărat mireasă a lui şi Duhul cel Sfânt al Lui te-a moştenit pe tine încă fiind în trup. Iar de nu, aşteaptă întristare şi suspinare amară pentru că ruşinea şi osânda te însoţesc pe tine înaintea sfinţilor. Cunoaşte că, precum fecioara sculându-se în fiecare zi de dimineaţă, nu e atinsă de altă grijă decât de a se înfrumuseţa pe sine pentru a place mirelui ei, pentru aceasta uitându-se de multe ori în oglindă, ca nu cumva să afle ceva urât care să-i strice aspectul, la fel sfinţii au mare grijă noaptea şi ziua să-şi cerceteze faptele şi gândurile şi să vadă de sunt sub jugul lui Dumnezeu sau nu.

ˇ A se linişti omul în chilie este a se arunca înaintea lui Dumnezeu şi a-şi pune toată puterea împotrivindu-se oricărui gând rău al vrăjmaşului.

ˇ Lumea este împrăştierea păcatului. (Păcătuieşte împrăştierea, sau împrăştierea este păcat. Împrăştierea este produsă de atenţia exclusivă la lume, la cele ce ni le oferă lumea făcându-ne să uităm de Dumnezeu.) Lumea înseamnă cele contrare firii sau a împlini cineva voile sale după trup. (Lumea în sens rău este înţelegerea ei ca simplu mijloc de satisfacere a voii proprii privitoare la trup. Este independenţa de Dumnezeu şi reducerea trebuinţelor doar la cele trupeşti.) Lumea constă în a se socoti pe sine trăind numai în veacul acesta. Lumea constă în a se îngriji cineva mai mult de trup decât de suflet; în a te lăuda cu cele pe care în curând le vei părăsi. Lumea zace sub cel rău (Ioan 5,19) şi a mai zis Mântuitorul despre ai Săi că i-a luat din lume. Din care lume i-a luat dacă nu din toată împrăştierea păcatului, deci cel ce voieşte să se facă ucenic al lui Iisus, să fugă de patimi căci de nu le va desfiinţa, nu poate să se facă locaş al lui Dumnezeu, nici nu vede dulceaţa dumnezeirii Lui dacă nu se desparte de ele.

ˇ Lumea în sens îngust înseamnă a cunoaşte cineva pe Tatăl, ci a preţui numai pofta trupului, a ochilor şi trufia acestei vieţi iar a nu cunoaşte pe Tatăl, înseamnă a nu cunoaşte pe Dumnezeu ca iubire deci a nu se putea împărtăşi nici el de iubirea lui Dumnezeu. Înseamnă a reduce totul la nişte plăceri trupeşti trecătoare, deci a nu cunoaşte propriu zis un sens al existenţei. Omul care nu-L cunoaşte pe Dumnezeu îngustează lumea la dimensiunile în care se percepe pe sine, sau la relaţiile sale ca fiinţă redusă la ceea ce este trupesc şi trecător în ea. Lumea ne îndeamnă la păcat când o socotim ca pe o realitate în sine, deci opusă lui Dumnezeu. aşa a folosit-o diavolul pentru a atrage pe Adam şi Eva la păcat.

ˇ Numai pe cei ce nu sunt din lume îi păzeşte Tatăl de cel rău căci numai pentru ei se roagă Iisus Tatălui să-i păzească; pentru cei ce sunt din lume nu se roagă tatălui să-i păzească de cel rău, cum nu se roagă nici pentru lume în general. Prin aceasta arată că lumea este a celui rău şi de aceea şi cei din lume sunt ai aceluia. Prin lume înţelege aici Iisus lumea aşa cum este cugetată de cel rău şi de cei ce fac voia lui: o lume despărţită de Dumnezeu şi folosită exclusiv pentru pofte contrar voii lui Dumnezeu. De fapt Dumnezeu a dat omului prin libertate nu numai putinţa de a-şi însuşi prin voia lor voia lui Dumnezeu, ci şi putinţa de a-şi însuşi voia celui rău. Aceasta pentru că atât cel rău cât şi omul pot să cugete lumea nu numai ca operă a lui Dumnezeu şi ca drum spre Dumnezeu, ci şi ca existând prin ea însăşi şi închizând pe om în ea însăşi ca pierind definitiv ca toate obiectele din ea. Cei ce nu cugetă astfel, ci văd în lume un drum spre Dumnezeu, cum este fiul Lui făcut om. Aceştia pot ajunge unde este Iisus, Fiul Lui.

ˇ În lumea văzută ca despărţită de Dumnezeu domneşte moartea; de lumea astfel văzută şi trăită trebuie să ne despărţim. Iar moartea domneşte în lumea astfel văzută, pentru că nu trăim în ea iubirea semenilor noştri. Despărţirea egoistă între noi ne slăbeşte spiritual şi această slăbire a duhului nostru aduce inevitabil moartea trupului pentru că această slăbire se datorează despărţirii de Dumnezeu. De aceea spune Sfântul Ioan: Cine nu iubeşte pe fratele său, rămâne în moarte. Deci iată trei lucruri legate de lumea aceasta: despărţirea de Dumnezeu, moartea definitivă, lipsa iubirii sau lumea unită cu Dumnezeu, biruirea morţii, iubirea.

ˇ Vorbeşte şi diavolul necontenit încercând să ne convingă să folosim lumea contrar voii lui Dumnezeu pentru egoismul nostru trupesc. Strâmbă raţiunile lucrurilor prezentându-le ca mijloace de satisfacere a plăcerilor noastre trupeşti, trecătoare. Dar se foloseşte şi Dumnezeu Cuvântul şi apoi întrupat de cuvintele şi de raţiunile cele drepte ale lucrurilor spre a-L vedea prin ele pe El, ca Creator, ca să-l iubim pe el şi să întărim duhul nostru ca să înaintăm în unirea cu el. Atât cuvintele diavolului, cât şi ale lui Hristos au în ele intenţia şi forţa de a ne duce la fapte, nu au un scop teoretic.

ˇ Dar iată care sunt şi cele ce nasc sfada şi strică fără milă sufletul: flecăreala, vorbirea sucită, schimbarea cuvintelor după plăcerea fiecăruia, îndrăzneala, vorbirea ćn doi peri şi oprirea cuvântului celuilalt. Sufletul care le are pe acestea este sterp de virtuţi, deci nu fiţi fără grijă de viaţa voastră fraţilor şi nu daţi minţii motiv pentru nici o lenevire în fapte căci aceasta vă va lipsi de timpul trebuincios de a ajunge la odihna Fiului lui Dumnezeu care este smerenia în toate şi renunţarea la răutate, la ura faţă de orice om şi neîncrederea în nici o faptă care nu este a lui Dumnezeu şi păstrarea păcatului în faţa ta şi moartea faţă de orice faptă a răutăţii. Astfel Dumnezeu care nu este mincinos, va veni în ajutorul nostru prin îndurările lui.

ˇ Vrăjmaşii noştri nu încetează niciodată să ne surpe, deci nu neglija, nici nu-ţi dispreţui conştiinţa. Nu te încrede deloc în tine cum că ai ajuns vrednic de Dumnezeu, ci vezi-te în ţinutul vrăjmaşilor tăi. (Vrăjmaşii îţi vorbesc prin ispite şoptind în sinea ta îndemnul la rele.)

ˇ Răbdarea răului întru cunoştinţă înţelege nepăsările tale dinainte de ea, iar plânsul simţurilor vindecă rănile produse de vrăjmaşii lăuntrici. (Suferirea răului cu conştiinţa că acesta îşi are cauza în nepăsările anterioare te face să înţelegi gravitatea acelora. Tâlharul de-a dreapta înţelege că suferă pentru nepăsarea de mai înainte faţă de bine.) (Vrăjmaşii ne ispitesc prin înduri dar nu fără contribuţia simţurilor care se află în atingere cu cele din afară, de aceea lupta împotriva ispitelor lăuntrice este însoţită de reţinerea neplăcută şi dureroasă a simţurilor de a se bucura de plăcerea atingerii celei dinafară.)

ˇ Cunoştinţa sau conştiinţa luptând împotriva ispitelor lăuntrice naşte virtuţile şi în acelaşi timp le păzeşte. Nu există luptă împotriva patimilor care întunecă şi pentru virtuţile care luminează sensul vieţii fără cunoştinţa şi conştiinţa acestui sens. Această cunoştinţă naşte virtuţile şi le păzeşte.

ˇ A afla mulţumirea în vremea ispitei întoarce ispitele ce vin spre cele dinapoi şi a nu crede că osteneala ta place lui Dumnezeu îţi pregăteşte ajutorul Lui ca să te păzeşti. Căci cel ce-şi dă inima sa ca să ceară ajutorul Lui cu adevărat nu poate şti de a plăcut lui Dumnezeu fiindcă până ce conştiinţa îl mustră pentru unele fapte contrare firii, este străin de libertate. Până ce este cel ce-l mustră, este şi Cel Ce-l judecă şi până ce se simte cineva osândit nu se poate vorbi de libertate pentru el. Dacă rugându-te, deci, te vezi pe tine neosîndindu-te pentru nimic, eşti cu adevărat liber şi ai intrat în odihna lui Dumnezeu după voia Lui. (Să nu fii mulţumit că ai rezistat ispitei care te-a luptat căci aceasta te face să te încrezi şi să slăbeşti lupta, ceea ce-ţi aduce din nou ispita pe care crezi că ai biruit-o. Numai când ajungi să nu te mai încrezi în tine faci un efort mai mare şi ceri cu mai multă stăruinţă ajutorul lui Dumnezeu, iar El îţi dă acest ajutor. Să nu crezi că cererea ajutorului lui Dumnezeu de către tine a plăcut Lui şi El ţi-a dat acest ajutor cu adevărat, căci nu poţi fi sigur că este aşa. De crezi că este aşa, te încrezi în tine şi încetezi a-L mai ruga fierbinte pentru ajutorul Lui. Până ce te mustră conştiinţa pentru ceva contrar firii, ea te şi judecă. Eşti sub judecata ei, nu eşti nicidecum liber sau nesupus osândei. Însă n-avem voie să ne închipuim că am fi liberi de osândă înainte de judecata din urmă a lui Dumnezeu; numai atunci ni se va da libertatea adevărată pentru că vom trăi deplin iubirea lui Dumnezeu.)

ˇ A judeca cineva pe aproapele, a-l nesocoti, a-l dispreţui în inima sa , a-l bârfi, a-l certa cu mânie şi a-l defăima, îl face pe unul ca acesta străin de mila de care se fac părtaşi sfinţii, odată cu virtuţile vrednice de cinste. Unele ca acestea desfiinţează ostenelile pe care le face omul şi pierde roadele cele bune ale lor, căci de zice cineva: Îmi plâng păcatele mele dar face din acestea, se amăgeşte pe sine şi este fără de minte.

ˇ Cel ce caută liniştea şi nu se îngrijeşte să taie în ea patimile, este orb în ceea ce priveşte cele duhovniceşti.

ˇ Cel ce lasă păcatele sale şi se îngrijeşte să îndrepteze pe altul se leneveşte în cererea din toată inima şi este lipsit de rugăciunea către Dumnezeu întru cunoştinţă.

ˇ Aceasta este bărbăţia omului: să se lupte cu păcatele lui de mai înainte de care se roagă să fie iertat cerând să nu mai fie câştigat iarăşi de ele, fie cu inima , fie în simţuri, fie în faptele sale.

ˇ Dacă nu domneşte amintirea păcatelor neîncetat în inima lui şi aceasta nu-l întoarce de la toate cele din lume, ca să nu-l stăpânească, nu se poate înfrâna de la păcatele lui şi nu se poate simţi sătul de ele. Apoi, peste toate acestea nici nu se va putea reţine să nu judece făptura lui Dumnezeu căci fapta celor ce plâng cu adevărat, cu mintea şi cu simţurile lor prin aceste fapte văzute, este să nu-l judece pe aproapele şi a răspunde cu rău, înseamnă a fi departe de plâns.

ˇ A te face robul a ceva din lume producându-ţi închipuiri importante despre ceea ce te leagă de ea înseamnă a nu înţelege lumea în adevăratul ei sens ca operă supusă lui Dumnezeu, sau despre ceea ce este ea cu adevărat în mizeriile ei care sfârşesc cu moartea fiecărui om. Este a nu vedea că ea nu este deloc singura şi ultima realitate. A da importanţă prea mare vreunui element al creaţiei este orice judecată greşită care o are cineva despre ceva din lume, sau despre oameni. Aceasta este o amăgire care conduce la greşeli pentru că nu eşti în stare să cunoşti exact realitatea înconjurătoare şi eşti prin aceasta şi lipsit de smerenie.

ˇ A voi să cunoşti un lucru care nu este al tău este o ruşine şi o lipsă de învăţătură, o robie grea care nu-ţi îngăduie să cunoşti păcatul tău.

ˇ Când îmi spui de altul că este rău sau mai rău ca tine, judecându-l, te faci pe tine mai rău ca el.

ˇ De te osândeşte cineva şi suferi, nu este în tine plânsul adevărat. (Plânsul adevărat este cel pentru păcatele tale, pentru insuficienţa ta. Dar de plângi pentru că te simţi ofensat, nu suferi cu adevărat de slăbiciunea ta, de păcatul tău şi acest plâns nu te îndreptează.)

ˇ De se întâmplă cu tine o faptă de dare şi luare şi te vor lipsi unii de ceva şi te vei supăra, nu este în aceasta frica lui Dumnezeu. De vor spune vreunii cuvânt împotriva ta şi te tulburi nu este acea frică nici în aceasta. De te înjură vreunii şi te doare nu este nici aici. De alergi la cei slăviţi ai lumii dorind prietenia lor, nu este nici aici. De vor vorbi vreunii cu tine şi vei voi să le opui cuvântul tău, şi aici greşeşti, iar de se vor trece cu vederea cuvintele tale şi te va durea eşti departe de sănătate căci toate acestea îl arată pe omul cel vechi că trăieşte şi stăpâneşte, că nu sunt aici cele ce-l războiesc pe el, nici plânsul adevărat al celui în care lucrează Dumnezeu.

ˇ Întristarea pentru păcate face mintea să câştige simţurile trupeşti şi le stăpâneşte, dar ea păzeşte simţurile spirituale ale minţii prin care aceasta intuieşte înţelesurile lucrurilor.

ˇ De orice purtător de venin pe care-l vede cineva, fuge cu frică, dar sufletul neruşinat şi netrebnic rămâne în toate cele ce-l omoară şi nu se fereşte, nici nu se desparte de ele, ci se îndulceşte şi se încrede cu inima în ele, de aceea îşi cheltuieşte vremea în zadar, rămânând sterp.

ˇ Pe calea virtuţilor sunt şi căderi, este şi vrăjmăşie, prefacere şi schimbare, sunt măsuri, este micşorare, descurajare, bucurie, durere a inimii, propăşire şi silă. Este o călătorie care nu are oprire, iar nepătimirea este departe de toate acestea şi nu are nevoie de ceva căci este în Dumnezeu şi Dumnezeu în ea. (Este o remarcabilă definiţie a nepătimirii: ea este în Dumnezeu şi Dumnezeu este în ea  deci are totul, nu este lipsită de nimic. În patimi doreşti cu ardoare ceva, eşti supus lor, n-ai linişte; în nepătimire ea este iubirea desăvârşită căci iubirea are în ea toată libertatea. Dumnezeu este fără nici o patimă căci nu este supus la nimic şi nu este mărginit.) Teama de vreo patimă este departe de nepătimire şi până ce se urcă în cineva vreo învinovăţire, este departe de nepătimire. Mulţi oameni necercaţi au crezut că au ajuns la ea aflându-se încă patimile în sufletul şi trupul lor nefiind încă deplin curăţit, de aceea s-au abătut de la calea cea bună.

ˇ Hristos ne cere toate calităţile amintite ale poruncilor ca să intrăm în Împărăţia cerurilor, dar să le câştigăm pe acestea prin conştiinţă şi străduinţă. Ne cere să ne facem ca pruncii, să redevenim ca ei după ce ne-am depărtat de calităţile lor prin ispitele vieţii. Trebuie să redevenim ca pruncii dar prin luptă conştientă cu vicleniile lumii şi aducând copilăriei conştiinţa despre bunătăţile ce le au copiii, ca simplu dar. Prin conştiinţă şi printr-o voinţă slabă se actualizează potenţele păcătoase ale omului, dar prin conştiinţă şi printr-o sporită cunoaştere şi printr-o voinţă întărită sunt învinse păcatele cu actualizări ale acelor potenţe. Cuvântul lui Iisus prin care ne cere să ne facem ca pruncii trebuie să ne umple de teamă şi teama aceasta trebuie să fie o forţă pentru a-l împdini căci zicând : Amin, Iisus a spus că acesta este adevărul, iar adevărul este El însuşi. Fiţi convinşi despre necesitatea a ceea ce vă cer pentru că adevărul acestui fapt este întemeiat de Mine Care sunt Adevărul prin excelenţă. Nerespectând ceea ce vă spun, nu Mă respectaţi pe Mine.

ˇ Sufletul se aseamănă cu fierul care când este neîngrijit se acoperă de rugină, dar când se pune în foc, focul îl curăţă şi cât timp este în flacără nimic nu se poate atinge de el pentru că este arzător. Aşa este şi sufletul: cât timp rămâne cu Dumnezeu şi se ocupă de El, se face foc şi ard toţi vrăjmaşii lui care îl fac să ruginească în timpul cât este neîngrijit dar Dumnezeu îl curăţă şi-l face nou ca pe fier încât nu se mai îndulceşte cu ceva din cele ale lumii, ci se odihneşte în firea lui de care s-a învrednicit şi în care se afla mai înainte. Iar de părăseşte firea lui, moare căci aşa mor şi animalele care din fire trăiesc în apă când sunt scoase pe uscat, asemenea şi păsările cât timp zboară sunt neprimejduite, dar când coboară pe pământ se tem să nu fie vânate. Aşa este şi sufletul: când părăseşte firea lui moare îndată, deci cei ce s-au făcut vrednici şi şi-au însuşit darurile dumnezeieşti văd lumea ca o închisoare şi nu voiesc să rămână în întunericul ei ca să nu moară. Nu poate sufletul acela să mai iubească lumea chiar de-ar voi, căci îşi aminteşte de începutul lui pe care l-a avut înainte de a se hotărî el însuşi să rămână în Dumnezeu. Şi ştie ce i-a făcut lumea şi cum l-a făcut pustiu. (Lumea a făcut sufletul pustiu căci l-a coborât sub nivelul lui firesc care este viaţa în Dumnezeu, de aceea a rămâne sufletul exclusiv în lume., înseamnă a muri căci lumea îi dă o viaţă finită, însă sufletul este făcut cu aspiraţia după viaţa infinită şi veşnică.)

ˇ Păzeşte-ţi inima şi să nu te leneveşti zicând: Cum pot să păzesc poruncile şi virtutea fiind păcătos şi slab? Căci când părăseşte omul păcatele sale şi se întoarce la Dumnezeu , pocăinţa sa îl renaşte. Este ceea ce spune Apostolul: Precum am purtat chipul celui pământesc, să purtăm şi chipul celui ceresc. (I Cor. 15,49) Vezi că s-a dat omului să se schime prin pocăinţă şi să devină prin ea întreg nou? (Eu-l sau subiectul rămâne acelaşi, ca o anumită permanenţă a acelei conştiinţe dar chipul sau îmbrăcămintea sau pecetea se schimbă. Aceasta înseamnă o anumită dualitate a omului. Pe de altă parte omul poate deveni din vechi nou, dar pe de alta rămâne într-o entitate ca subiect. Se schimbă, dar cel neschimbat are o continuitate cu cel dinainte. Schimbarea unită cu identitatea subiectului înseamnă pocăinţa.) Câtă vreme pruncul se află la sânul mamei, aceasta îl păzeşte de tot răul, iar când plânge îi îmbie sânul ei şi-l loveşte uşor peste faţă potrivit cu puterea lui ca să-l facă să primească laptele ei cu frică şi să nu-şi ţină inima încăpăţînată. Apoi, fiindcă plânge i se face milă de el fiindcă îl iubeşte şi-l mângâie cu drăgălăşenie până ce primeşte sânul ei. De i se arată pruncului aur, argint, mărgăritare sau orice lucru al lumii, el ia aminte la ele, dar aflându-se la sânul mamei, le trece cu vederea pe toate ca să se împărtăşească de laptele ei. Apoi nici tatăl nu-l bate pentru că nu munceşte sau pentru că nu pleacă la război cu duşmanii lui fiindcă este mic şi nu poate, are picioare dar nu poate sta pe ele, are mâini dar nu poate ţine arma în ele. Astfel îi arată îndelungă răbdare până ce creşte, iar când a crescut puţin şi vrea să lupte cu altul şi acela îl răstoarnă jos, tatăl lui nu se mânie ştiind că este copil, dar după ce ajunge bărbat şi îşi arată râvna lui duşmănind pe vrăjmaşii tatălui său, acesta îi încredinţează cele ale sale fiindcă este fiul său. Dar dacă după toate ostenelile pe care părinţii le-au depus pentru el, acesta înaintând în vârstă îşi urăşte părinţii şi nu vede binefacerile lor ci se împrieteneşte cu duşmanii lor, ei îşi retrag iubirea de la el şi prin aceasta îl scot din casa lor şi nu-i mai dau moştenirea.

ˇ Omul are nevoie de un mare discernământ şi de tăiere a toată voia trupească, să fie treaz şi cu luare aminte în toate căile lui ca să nu rătăcească şi să cadă în mâinile vrăjmaşilor pocăinţei căci afirmarea dreptăţii proprii o sfâşie pe aceasta. Judecarea celor păcătoşi o alungă, dispreţuirea celor leneşi îi împiedică apariţia căci s-a scris în Pilde: Toate cărările ei sunt strâmte şi cea leneşă n-a mâncat bucate. A făcut bărbatului ei câte două haine de vison şi purpură. Este ca o corabie ce face negustorie, adună bogăţie de departe.

ˇ Aducerea femeii la existenţă din coasta lui Adam este un chip al faptului că omul cel nou primeşte existenţa din umanitatea Fiului lui Dumnezeu. Căci din trupul Lui cel fără de păcat ne naştem şi noi din nou. Precum fiecare soi se naşte din soiul propriu, aşa se naşte şi omul îndumnezeit din umanitatea îndumnezeită a lui Hristos în care umanitatea este cel mai unită cu îndumnezeirea fiind a aceleiaşi Persoane a Cuvîntului lui Dumnezeu. Nu poate fi omul făptură nouă decât din Fiul lui Dumnezeu făcut om.

ˇ Să nu voieşti să-ţi ceară sfat sau cuvânt pentru timpul acesta, nici să te încrezi în cel ce te întreabă. (Plăcerea de a-ţi cere sfat ascunde în ea mândrie şi vanitate; nu te încrede în cel ce-ţi cere sfat căci poate o face ca să te linguşească ori să te încerce să vadă ce ştii sau ce răspuns i-ai putea da, sau e pericol să te laşi furat de slava deşartă.) Să ai neîncetat auzul atent şi mintea trează la cei ce grăiesc către tine şi roagă pe Dumnezeu să-ţi dea să cunoşti pe care dintre ei trebuie să-l asculţi. Pune toată puterea ta în a nu grăi având unele în gura ta şi altele în inimă.

ˇ Cel ce ascultă în linişte trebuie să aibă frica de a se întâlni cu Dumnezeu până la răsuflarea lui cea din urmă căci cât timp păcatul mai înduplecă inima lui, încă nu s-a ivit în el frica de Dumnezeu şi este încă departe de mila Lui.

ˇ Cel ce zice: Nu-mi pasă de cele ce aud, văd şi vorbesc se aseamănă orbului căruia îi este ascunsă lumina. Înţelegeţi aceasta de la soare când un mic nor apărând în dreptul lui îi acoperă lumina şi-i opreşte căldura. Dar acestea nu sunt vădite tuturor ci numai celor ce au cunoştinţă. (Nu poţi fi indiferent la ceea ce vezi sau grăieşti; aceasta este una cu orbirea, căci eşti în întuneric iar acest lucru nu poate veni decât din păcatul care se aşează ca un nor pe lumina soarelui. Răul aflat în această nepăsare nu este vădit decât celor ce, depăşind păcatul au ajuns la cunoştinţa a ceea ce bun şi a ceea ce este rău.)

ˇ Omul care îşi vede totdeauna păcatele sale, nu are limbă să vorbească cu vreun om.

ˇ Foloseşte puterea ta ca să scapi de aceste trei patimi care omoară sufletul: câştigul, cinstirea şi odihna.

ˇ Cine nu se luptă să se cureţe de patimile egoismului nu se roagă lui Dumnezeu să-i facă parte de mila lui socotind că-şi câştigă el însuşi cele necesare.

ˇ Vai mie că mănânc cele de care se scârbeşte Dumnezeul meu şi de aceea nu mă vindecă pe mine!

ˇ Taie de la tine orice poftă şi plăcere trupească până la cea mai neînsemnată. La fel şi voinţa de a cunoaşte vreun om fără a fi de trebuinţă, de-a te atinge de un alt trup sau de-a mânca puţin sau foarte puţin când nu este vremea, ca păstrându-te şi asigurându-te prin cele mici, să nu cazi în cele mari, sau dispreţuindu-le pe cele mici să cazi pe nesimţite.

ˇ Ia aminte la tine cu amănunţime ca precum te îndepărtezi în fapte de viclenie, aşa să te înfrânezi şi de la pofta ochilor şi a auzului, a gurii şi a pipăitului ca să ai ochii totdeauna privind atenţi la tine şi la lucrul tău de mână şi să nu cauţi la vreun om dacă nu vezi că este vreo trebuinţă binecuvântată pentru aceasta. Iar la vreo femeie sau la vreun bărbat frumos să nu priveşti în general fără vreo trebuinţă. Nu le îngădui urechilor să audă cuvinte nefolositoare, iar gura să tacă şi să nu vorbească de nu este neapărată nevoie. De cunoşti acestea, pune-ţi toată puterea în a te îngriji de ele ca să te acopere Domnul în ceasul ispitei.

ˇ Patima îl desparte pe om pentru că îl închide în egoismul lui. Patimile sunt răni ale sufletului: despărţirea de Dumnezeu ce-o aduc sufletului nu-l lasă pe acesta într-o simplă neutralitate, ci-l îmbolnăveşte prin rănile ce i le pricinuiesc. Omul supus patimilor nu răneşte numai pe alţii, ci se răneşte şi pe sine; el este sub starea normală  cea conformă firii, se află în diferite neputinţe dureroase. Pocăinţa este forţa care-l vindecă pentru că ea este puterea lui Dumnezeu şi prin ea omul se ridică deasupra patimilor şi se îmbracă în haina virtuţilor ceea ce arată iarăşi că omul nu poate fi într-o stare neutră, ci este îmbrăcat ori în patimi ori în virtuţi. Nici unele nici altele nu sunt simple acoperăminte exterioare, ci forme urâte sau frumoase întipărite în el. Cei ce vor fi aflaţi la judecata finală neîntipăriţi de formele strălucitoare ale virtuţilor, ci de cugetările întinate ale patimilor vor fi aruncaţi în întunericul egoismului, potrivit întunecimii proprii lor căci cine nu înţelege realitatea comuniunii iubitoare cu Dumnezeu şi cu semenii se află într-un întuneric interior care se prelungeşte în afara lui ca iad. Ziua Judecăţii de Apoi este numită ceasul nevoii pentru că nimic nu-l poate scăpa pe om de osânda ce-i vine atunci  a pierdut toată libertatea.

ˇ Cunoaşterea mincinoasă nu este o cunoaştere reală şi totuşi dă impresia că este cunoaştere. Patimile cuceresc prin impresia că susţin viaţa omului când de fapt nu fac aceasta, ci o slăbesc, deci nu nimicesc existenţa total. Dumnezeu nu îi pierde total pe îngerii şi pe oamenii pe care i-a făcut, ci îi lasă într-o existenţă chinuită. Cunoştinţa mincinoasă continuă să dea impresia că este o cunoaştere a realităţii, de fapt ea nu o scoate cu totul din realitate, dar o strâmbă în aşa fel că nu mai este realitatea adevărată, ci o realitate strâmbată, o realitate devenită întuneric dar chiar întunericul acesta are un fel de realitate, este cum se spune, mai jos, o realitate minoră, ciuntită, dar este luată drept realitatea supremă întreagă.

ˇ Patimile ne leagă sufleteşte cum legau fâşiile trupul mort al lui Lazăr. Ele au originea în demoni şi nu sunt prezente decât unde sunt prezenţi ei. Numai Hristos le-a asumat cu voia Lui şi erau ţinute în el ca patimi ireproşabile, de aceea au putut fi desfiinţate prin moartea Lui.

ˇ Vai nouă, că făcîndu-Se Fiul Omului, Cel ce este deofiinţă cu Tatăl, n-a avut unde să-şi plece capul în noi deşi s-a înomenit pentru noi iar vulpile sau duhurile rele şi viclene şi-au făcut în noi vizuini. (Era potrivit firii date nouă de Dumnezeu să ne facem biserici veşnice ale fiului lui Dumnezeu Care S-a întrupat în acest scop. Dar în loc de aceasta ne-am făcut vizuini şi locaşuri ale duhurilor rele, robi şi unelte ale ispitelor lor urâte. Dar ceea ce-i mai mult  socotim că aceasta este o însuşire proprie nouă: socotim murdăria curăţie şi întunericul lumină, însă în aceasta se arată că suntem făcuţi pentru curăţie şi lumină.)

ˇ Vai nouă că aţâţându-ne demonii cu amintiri şi înduri de desfrânare ne aflăm bucurându-ne de ele. Vai nouă că părăsind gândul la rugăciune şi la Dumnezeu cheltuim zilele noastre în împrăştieri şi flecăreli. Vai nouă că având trupul uşor lunecos spre păcat îl aţâţăm şi noi prin săturare, moleşeală, înduri necurate, primirea prin ochi şi urechi a deşertăciunilor, iar prin atingerea trupurilor ne facem cai înfierbântaţi de iepe şi nu ne gândim nici la cinstea noastră cuvântătoare, nici la chinurile veşnice.

ˇ Păcatul ca faptă şi stare opusă lui Dumnezeu şi nefirească întreţine de obicei o dezbinare în om căci sufletul nu se lasă cu totul liniştit, supus trupului care-şi împlineşte plăcerile. Unitatea omului o aduce numai împlinirea celor bune care mulţumesc sufletul şi pornesc de la el mai ales când se gândeşte la Dumnezeu. Aceasta arată că omul este făcut de Dumnezeu pentru a sta în legătură cu El; aceasta este starea lui firească.

ˇ Păcatul recurge la tot felul de subtilităţi contradictorii; omul îşi apără păcatele acoperindu-le cu pretenţia că nu le-a făcut, dar păcătuieşte şi prin aceasta căci acoperindu-le le recunoaşte, dar totodată nu le recunoaşte.

ˇ Necredinţa în Dumnezeu aduce omului toate amăgirile făcându-l să prefere plăcerile trecătoare urmate de descurajarea deplină. Înălţimea în bine se arată în unitatea între componentele persoanei umane. Coborârea în cele rele înseamnă şi o dezbinare lăuntrică a omului căci sufletul lui nu se învoieşte deplin cu plăcerile trupeşti şi cu cât sporeşte satisfacerea acestora cu atât creşte o anumită dezaprobare a sufletului căci omul nu poate ieşi cu totul din firea lui creată pentru sporirea în bine.

ˇ Pofta nu o poate tăia cineva dar poate să nu se facă robul ei căci nu putem dezrădăcina gândurile, dar putem lupta împotriva patimilor. Fiindcă cel ce se îndulceşte de gândurile sale şi face voia sa, nu va vedea slava lui Dumnezeu nici nu biruieşte orice patimă, ci se aseamănă omului încins care umblă toată ziua şi nu înaintează duhovniceşte prin osteneala sa. (Gândurile mână la activităţile exterioare, nu te lasă să stărui în rugăciune ca unică gândire la Dumnezeu. Vrei să-ţi arăţi voia de asemenea prin fapte exterioare, pe când în rugăciune nu mai ţii să-ţi arăţi voia proprie.)

ˇ Dacă Dumnezeu ne vrea liberi, căci vrea să-L iubim, iar iubirea nu este fără libertate, demonii ne robesc prin patimi dându-ne impresia că suntem liberi dar de fapt nu suntem căci nu ieşim de sub stăpânirea lor ca forme ale egoismului, contrare lui Dumnezeu. Atât ele, cât şi demonii ne încântă cu părerea că facem voia noastră ca să ne despartă de Dumnezeu. Demonii vor prin aceasta să fim ca ei.

ˇ Orice patimă vine din necunoaşterea lui Dumnezeu Care este mai presus decât noi înşine şi care ne fereşte de a ne socoti în stare să dobândim prin noi înşine mântuirea sau viaţa de veci, deci să vedem realizând prin noi un sens al existenţei.

ˇ Gândurile rele sau viclene nu-l lasă pe om să vadă existenţa aşa cum este având izvor şi culme a ei pe Dumnezeu Care vrea să fim buni, să recunoaştem valoarea tuturor oamenilor, să credem în viaţa viitoare. Gândurile din care lipseşte Dumnezeu îngustează existenţa şi o închide în timp şi pe om în socotinţa că nu are decât o scurtă viaţă pământească. Îl face orb faţă de existenţa infinită, veşnică şi plină de sens.

Trândăvia  osteneala

ˇ Fericiţi cei ale căror osteneli s-au făcut întru cunoştinţă, căci i-au odihnit de orice povară şi ei au biruit reaua lucrare a dracilor, mai ales pa a celor ai laşităţii, care împiedică pe om de la orice lucru bun. Ei caută să aducă o lene în mintea care voieşte să stăruie în Dumnezeu, încercând să o depărteze de la această cale. Socotesc că dacă este în noi iubirea, răbdare şi înfrânarea, nu vor putea dracii să facă nici un lucru cu noi, mai ales de va cunoaşte mintea că lenea este cea care le distruge pe toate. Şi-o vei dispreţui pe ea, dacă vei fi părăsit toată materia văzută. (Fil.XI)

ˇ Urăşte toate cele din lume şi toată odihna trupească fiindcă acestea te fac duşman al lui Dumnezeu, căci precum omul care are un duşman luptă cu el, aşa trebuie să luptăm şi cu trupul nostru ca să nu se odihnească. (Fil. XI)

Suferinţă  răbdare

ˇ L-am vizitat pe avva Petru când era bolnav şi se chinuia foarte, iar el văzând tristeţea inimii mele pentru durerea lui mi-a spus: De abia apropiindu-mă prin aceste neputinţe, mă gândesc la ceasul acela amar căci sănătatea trupului nu-mi aduce nici un folos pentru că-şi caută întărirea lui spre a se duşmăni cu Dumnezeu. Fiindcă pomul care e udat în fiecare zi nu se usucă, spre a duce rod. (Filocalia XII)

ˇ Mântuitorul a suferit atâtea pentru noi şi la urmă moartea infamă; deci pentru porunca lui să răbdăm şi noi cu hotărâre pentru păcatele noastre de ne înjură sau vorbeşte cineva împotriva noastră pe drept ori pe nedrept. Iar de suntem duşi şi la junghiere să ne arătăm ca o oaie neîmpotrivindu-ne de loc, ci mai degrabă, de putem, să mângâiem pe cei ce ne fac aceasta, iar de nu, să tăcem deplin cu multă smerenie. (Filocalia XII)

ˇ Când suferi necazuri nu cârti ci socoteşte că-ţi vin pentru păcatele tale şi eşti vrednic de ele. Apoi ele te ajută să te fereşti de păcatele viitoare şi te curăţă de cele trecute. (Filocalia XII)

ˇ Mergând cu Hristos până la moarte în răbdarea ocărilor, ele nu mai au putere să ne supere şi să ne dezbine şi avem deci după aceea pace întru noi, ele nemaiînsemnînd nimic pentru noi. (Filocalia XII)

ˇ Să fii întotdeauna gata să asculţi de voia lui Dumnezeu ştiind că te aşteaptă fie moartea, fie viaţa, fie orice necaz. Cunoaşte aceasta cu multă hotărâre şi credinţă şi să aştepţi ispite mari şi înfricoşate ce vor veni asupra ta, chinuri necazuri şi moarte năprasnică. (Filocalia XII)

ˇ Ia aminte la tine însuţi cu amănunţime, ca unul ce aştepţi să-ţi vină ispita în fiecare ceas, fie spre moarte, necazuri, fie spre mari primejdii. Şi suportă cu hotărâre şi fără tulburare, ştiind că prin multe necazuri trebuie să intrăm în Împărăţia Cerurilor. (Filocalia XII)

ˇ Omul poate urca mai uşor pe cruce, sau poate suporta mai uşor durerile ei când simţurile nu mai trăiesc cu multă intensitate plăcerile sau durerile alipirii la cele materiale. Durerile sporite simţite de om cu simţurile, urcându-se pe cruce fără să-l scape de slăbiciunea lor este şi o pedeapsă a lui Dumnezeu, sau o lipsă a puterii lui Dumnezeu în omul respectiv. Iar durerea sporită îl poate face să se revolte împotriva crucii, ca tâlharul din stânga, sau să caute să scape de ea. (Filocalia XII)

ˇ Fără conştiinţa puternică a ajutorului lui Hristos să nu căutăm Cruce; să nu ne credem că o putem suporta fără ajutorul Lui. Dar conştiinţa necesităţii ajutorului lui Hristos trebuie însoţită de conştiinţa păcatului nostru şi a neputinţei ce ne vine din această cauză de-a suporta Crucea. Port Crucea pentru că sunt sănătos, dar o pot suporta cerând ajutorul Lui Hristos  El o suportă pentru mine. Numai aşa îmi este de folos Crucea, nefiind învins de păcatul încrederii în mine şi de neputinţa de-a o purta până la capăt. (Filocalia XII)

Vorba deşartă  tăcerea

ˇ Ia aminte la tine cu amănunţime şi sileşte-te să te deprinzi cu tăcerea ca să-ţi dea Dumnezeu puterea să lupţi şi să te deprinzi cu ea. De ţi se iveşte trebuinţa să grăieşti, să faci întâi proba în tine însuţi că este o trebuinţă binecuvântată şi voită de Dumnezeu, ca mai degrabă decât să taci; deschide gura cu frică de Dumnezeu şi cu cutremur având faţa în jos, cuvântul cinstitor şi supus. Astfel, de te întâlneşti cu cineva, să vorbeşti puţin, din motive de iubire şi să taci repede, iar de eşti întrebat despre ceva, ascultă apoi spune cât e nevoie şi nu grăi nimic mai mult. (Foarte mult recomandă avva Isaia tăcerea deoarece aceasta înseamnă reflexie la tainele lui Dumnezeu şi la taina propriei persoane. Persoana umană se comunică şi prin vorbire, dar şi prin tăcere. Prin amândouă trăieşte şi face să fie trăită lumina şi taina ei. Ajunge să o văd reflectând ca să-mi dau seama nu numai de taina ei, ci şi în lumina ei şi a lui Dumnezeu. Cine vorbeşte tot timpul neîntrerupînd vorbirea de reflexie, cade într-o vorbărie superficială făcând nişte conexiuni întâmplătoare  care gând îi vine primul, acela îl spune. În tăcere se arată simţirea prezenţei lui Dumnezeu ca lumină şi taină inepuizabilă. Unde nu e Dumnezeu nu e nici taină, nici lumină inepuizabilă. Se are impresia că totul se poate înţelege, că totul se poate mărgini la mintea proprae.) (Filocalia XII)

Akedia, nestatornicie, dezordine

ˇ Dar ce să zicem despre dracul care face sufletul nesimţit? Căci mă tem a şi scrie despre el. Când năvăleşte acela, iese sufletul din starea sa firească şi leapădă cuviinţa şi frica Domnului, iar păcatul nu-l mai socoteşte păcat, fărădelegea n-o mai socoteşte fărădelege şi la osânda şi la munca veşnică se gândeşte ca la nişte vorbe goale. De cutremurul purtător de foc el râde. Pe Dumnezeu, e drept, îl mărturiseşte, însă poruncile Lui nu le cinsteşte. De-i baţi în piept când se mişcă spre păcat, nu simte: de-i vorbeşti din Scripturi, e cu totul împietrit şi nu ascultă. Îi aminteşti de ocara oamenilor şi nu o ia în seamă. De oameni nu mai are ruşine, ca porcul care a închis ochii şi a spart gardul. Pe dracul acesta îl aduc gândurile învechite ale slavei deşarte. Şi dacă nu s-ar scurta zilele acelea, nimeni nu s-ar mai mântui. De fapt dracul acesta este dintre cei ce atacă rar pe fraţi. Iar pricina este învederată. Căci nenorocirile altora, bolile celor dosădiţi, închisorile celor nefericiţi şi moartea năprasnică a unora, pun pe fugă acest drac, întrucât sufletul e străpuns puţin câte puţin şi e trezit la milă, fiind dezlegat de împietrirea venită de la demon. Desigur noi nu le avem pe acestea aproape de noi, dată fiind şi raritatea celor cuprinşi de neputinţe printre noi. De aceea Domnul alungând acest drac, porunceşte în Evanghelii să mergem la cei bolnavi şi să cercetăm pe cei din închisori, zicând: Bolnav am fost şi n-aţi venit la Mine. În orice caz să se ştie: dacă cineva dintre monahi, fiind atacat de dracul acesta, n-a primit gând de curvie, sau nu şi-a părăsit chilia din nepăsare, unul ca acesta a primit din cer răbdarea şi neprihănirea şi fericit este pentru o nepătimire ca aceasta. Iar câţi s-au făgăduit să cinstească pe Dumnezeu locuind laolaltă cu lumea să se păzească de acest drac. Căci a zice sau a scrie mai multe despre el, mă ruşinez şi de oameni. (Evagrie Ponticul)1

ˇ Când sufletul nostru începe să nu mai poftească lucrurile frumoase ale pământului, se furişează de cele mai multe ori în el un gând de trândăvie, care nu-i îngăduie să stea cu plăcere nici în slujba cuvântului şi nu-i lasă nici dorinţa hotărâtă după bunurile viitoare; ba îi înfăţişează şi viaţa aceasta trecătoare ca neavând nici un rost şi fiind cu totul incapabilă de vreo faptă vrednică de-a fi numită virtute; şi însăşi cunoştinţa o dispreţuieşte, ca pe una ce a fost dată şi altor mulţi oameni, sau ca pe una ce nu ne făgăduieşte nimic desăvârşit. De această patimă moleşitoare şi aducătoare de toropeală vom scăpa de ne vom ţine cu tărie cugetul nostru între hotare foarte înguste, căutând numai la pomenirea lui Dumnezeu. Căci numai întorcându-se astfel mintea la căldura ei, va putea să se izbăvească fără durere de acea împrăştiere nesocotită. (Diadoh al Foticeii)1

Ascultarea, tăierea voii, supunerea

ˇ Să ai în rugăciunea ta ochi neîmprăştiat şi, lepădându-te de trupul şi sufletul tău, trăieşte prin minte. (Evagrie Ponticul)2

Blândeţe  mânia, ţinerea de minte a răului (ranchiuna), ura

ˇ În cuvântări orice asprime să lipsească. Pentru că sfiala şi neprihănirea ştiu să înfrumuseţeze pe oamenii cu judecată mai mult decât pe fecioare, căci mintea iubitoare de Dumnezeu este o lumină care învăluie sufletul, cum învăluie soarele trupul. (Antonie cel Mare)3

ˇ Nu trebuie să ne mâniem pe cei ce păcătuiesc, chiar de-ar fi făcut crime vrednice de osândă. Ci pentru dreptatea însăşi, pe cei ce greşesc să-i întoarcem şi să-i certăm dacă se nimereşte, fie prin ei înşişi, fie prin alţii. Dar să ne mâniem sau să ne înfuriem nu se cade, pentru că mânia lucrează dusă de patimă şi nu de dreptate şi de judecată. De aceea nu primi să te sfătuiască nici oamenii prea miloşi, căci pentru binele însuşi şi pentru dreptate trebuie să cerţi pe cei răi, însă nu pentru patima mâniei. (Antonie cel Mare)3

ˇ Scopul dracilor e ajutat mult de mânia noastră, când se mişcă împotriva firii, făcându-se al lor. De aceea toţi zoresc să o întărâte zi şi noapte. Când o văd însă legată de blândeţe, atunci caută pricini îndreptăţite ca să o dezlege îndată, ca făcându-se foarte aprinsă, să o folosească pentru gândurile lor furioase. De aceea nu trebuie să o întărâtăm nici pentru lucruri drepte, nici pentru nedrepte, ca să nu dăm chiar noi sabie primejdioasă în mâna vrăjmaşului, ceea ce ştiu că fac mulţi şi .mai mult decât trebuie, aprinzându-se pentru motive neînsemnate. Căci spune-mi de ce te prinzi grăbit la harţă dacă dispreţuieşti bucatele, banii şi slava? De ce hrăneşti câinele când te lauzi că nu ai nimica? Iar dacă acesta latră şi se ia după oameni, trebuie că ai niscai lucruri şi vrei să le păzeşti. Dar eu despre unul ca acesta cred că e departe de rugăciunea curată, ştiind că mânia este ciumă pentru o astfel de rugăciune. Şi mă mir că unul ca aceasta şi pe Sfinţi i-a uitat: pe David, care strigă: Opreşte mânia şi părăseşte turbarea; pe Ecclesiastul care porunceşte: Alungă mânia de la inima ta şi scoate vicleşugul din trupul tău‟; pe Apostolul care rânduieşte:  Să ridicăm în toată vremea şi în tot locul mâini cuvioase spre Domnul, fără mânie şi gânduri. De ce oare nu învăţăm şi noi de la obiceiul tainic şi vechi al oamenilor, care alungă câinii din casă în vremea rugăciunii? Obiceiul acesta ne dă să înţelegem că mânia nu trebuie să fie cu cei ce se roagă.  Mânia este vinul şerpilor. De aceea nazireii se înfrânează de la vin. (Evagrie Ponticul)3

ˇ Cine şi-a stăpânit mânia a supus pe draci; iar cine s-a robit de dânsa nu se mai ţine de viaţa monahală şi e străin de căile Mântuitorului, dacă se zice că însuşi Domnul învaţă pe cei blânzi căile Sale. De aceea cu anevoie poate fi vânată mintea monahului, care aleargă pe câmpia blândeţii. Căci de nici o altă virtute nu se tem dracii ca de blândeţe. Aceasta a dobândit-o acel mare Moise, care a fost numit „blând, mai mult decât toţi oamenii. Iar proorocul David a arătat-o că este vrednică să fie pomenită de Dumnezeu, zicând: Adu-ţi aminte, Doamne, de David şi de toată blândeţea lui. Însuşi Mântuitorul nostru ne-a poruncit să ne facem următori ai blândeţii Lui, zicând: Învăţaţi de la Mine că sunt blând şi smerit cu inima şi veţi afla odihnă sufletelor voastre. Iar dacă cineva s-ar înfrâna de la mâncări şi băuturi, dar prin gândurile rele ar întărâta mânia, acela se aseamănă cu o corabie ce călătoreşte pe mare, având pe dracul cârmaci. De aceea trebuie să fim cu luare aminte din toată puterea la câinele nostru, învăţându-l să rupă numai lupii şi să nu mănânce oile, arătând toată blândeţea faţă de toţi oamenii. (Evagrie Ponticul)3

ˇ A descrie toate lucrările cele rele ale dracilor mi-e cu neputinţă, iar a înşira cu de-amănutul meşteşugirile lor mi-e ruşine, sfiindu-mă de cititorii mai simpli. Totuşi ascultă unele viclenii ale duhului curviei. Când cineva a dobândit nepătimirea părţii poftitoare şi gândurile de ruşine s-au răcit, atunci arată bărbaţi şi femei jucând împreună şi-l face pe pustnic să privească lucruri şi forme de ruşine. Ispita aceasta însă nu e printre cele ce ţin multă vreme, deoarece rugăciunea neîncetată şi mâncarea foarte împuţinată, privegherea şi îndeletnicirea cu contemplaţiile duhovniceşti o alungă ca pe un nor fără ploiie. Uneori se atinge însă şi de trupuri, stârnind într-însele fierbinţeala dobitocească. Şi alte nenumărate meşteşugiri unelteşte vicleanul acesta, pe care nu e nevoie să le mai răspândim şi să le mai încredinţăm scrisului. Faţă de astfel de gânduri foloseşte şi aprinderea mâniei, pornită împotriva dracului. De această mânie se teme el mai mult, când se aprinde împotriva acestor gânduri şi îi strică planurile despre ea e vorba când se zice: Mâniaţi-vă şi nu păcătuiţi. Ea dă sufletului în ispite o folositoare doctorie. Dar uneori şi mânia aceasta e imitată de dracul mâniei. Aceasta plăsmuieşte chipurile părinţilor, sau ale unor prieteni şi rudenii, ocărâţi de oameni nevrednici şi prin aceasta mişcă mânia pustnicului şi-l îndeamnă să zică sau să facă vreun rău celor ce i s-au arătat în minte. La acestea trebuie să fie monahul cu luare aminte şi îndată să-şi smulgă mintea de la astfel de chipuri, ca nu cumva, zăbovind pe lângă ele, să se pomenească în vremea rugăciunii tăciune ce se mistuie de foc. În ispite de acestea cad mai ales cei iuţi la mânie şi cei ce uşor se prind la harţă, care sunt departe de rugăciunea cea curată şi de cunoştinţa Mântuitorului nostru Iisus Hristos. (Evagrie Ponticul)3

ˇ Dracii nu cunosc inimile noastre, cum socot unii dintre oameni. Căci singurul cunoscător al inimii este Cel ce ştie mintea oamenilor şi a zidit inimile lor pe fiecare deosebit. Dar ei cunosc multe din mişcările inimii, pe baza cuvântului rostit şi a mişcărilor văzute ale trupului. Vrând eu să le arăt acestea lămurit, m-a oprit Sfântul Preot, spunând că e nevrednic lucru să se răspândească acestea şi să le aduc la urechile celor întinaţi. Căci, zice, şi cel ce ajută pe uneltitor este vinovat după lege. Dar că din astfel de simboluri cunosc cele ascunse în inima noastră, şi din acestea iau prilejuri împotriva noastră, am arătat-o adeseori, respingând pe unii care grăiau cele ce nu trebuie, nepurtându-ne cu dragoste faţă de ei. De aceea am şi căzut în puterea dracului ţinerii de minte a răului şi îndată am primit gânduri rele împotriva lor, pe care le cunoscusem mai înainte că au venit asupra noastră. Pentru aceea pe drept ne mustră Duhul Sfânt: Şezând ai vorbit împotriva fratelui, şi împotriva fiului maicii tale ai adus sminteală; şi ai deschis uşa gândurilor care ţin minte răul şi ţi-ai tulburat mintea în vremea rugăciunii, nălucindu-ţi pururea faţa vrăjmaşului tău şi având-o pe ea drept Dumnezeu. Căci ceea ce vede mintea rugându-se aceea e şi potrivit de a spune că îi este Dumnezeu. Deci să fugim, iubiţilor, de boala defăimării, neamintindu-ne de nimeni cu gând rău; şi să nu ne întunecăm privirea la amintirea aproapelui, căci toate înfăţişările pe care le luăm le iscodesc dracii şi nimic nu lasă necercetat din ale noastre, nici culcarea, nici şederea, nici starea în picioare, nici cuvântul, nici mersul, nici privirea. Toate le iscodesc, toate le mişcă, toată ziua uneltesc vicleşuguri împotriva noastră, ca să înşele ćn vremea rugăciunii mintea smerită şi să stingă lumina ei fericită. Vezi ce zice şi Sfântul Pavel către Tit: Dovedeşte în învăţătură cuvânt sănătos, nestricat şi fără vină, pentru ca împotrivitorul să se ruşineze, neavând de zis nimic rău despre noi. Iar(fericitul David se roagă zicând: Mântuieşte-mă pe mine de clevetirea oamenilor, numind şi pe draci oameni pentru firea lor raţională. Dar şi Mântuitorul în Evanghelii a numit pe cel ce seamănă în noi neghina păcatului om vrăjmaş. Fie ca să ne izbăvim de el, cu harul lui Hristos şi al Dumnezeului nostru, Căruia I se cuvine cinstea şi slava în vecii vecilor. Amin. (Evagrie Ponticul)3

ˇ Când te va întâmpina o ispită, sau te va aţâţa o împotrivire, ca să-ţi mişti mânia spre cel ce-ţi stă împotrivă, sau să spui vreo vorbă goală, adu-ţi aminte de rugăciune şi de porunca dumnezeiască cu privire la ea, şi îndată se va linişti mişcarea fără rânduială din tine. (Evagrie Ponticul)3

ˇ Toate câte le vei face pentru a te răzbuna pe fratele care te-a nedreptăţit îţi vor fi spre sminteală în vremea rugăciunii. (Evagrie Ponticul)3

ˇ Rugându-te tu cum trebuie, ţi se vor întâmpla astfel de lucruri încât să ţi se pară că ai dreptate să te foloseşti de mânie. Dar nu este nici o mânie dreaptă împotriva aproapelui. Căci de vei căuta vei afla că este cu putinţă să rânduieşti lucrul bine şi fără mânie. Deci foloseşte-te de tot meşteşugul ca să nu izbucneşti în mânie. (Evagrie Ponticul)3

ˇ Cel ce datorează zece mii de talanţi să te înveţe pe tine, că de nu vei ierta celui ce-ţi este dator, nu vei dobândi nici tu iertare. Căci l-a predat pe el, zice, chinuitorilor. (Evagrie Ponticul)3

ˇ Să nu încerci a dezlega prin gâlceavă un lucru încurcat, ci prin cele arătate de legea duhului, adică prin răbdare, rugăciune şi nădejdea care numai la un lucru se gândeşte. (Marcu Ascetul)3

ˇ Nu voi să auzi de nenorocirea duşmanilor; căci cei ce ascultă cu plăcere asemenea cuvinte mănâncă roadele plănuirii lor. (Marcu Ascetul)3

ˇ Iacob a făcut lui Iosif haină pestriţă. Iar Domnul dăruieşte celui blând cunoştinţa adevărului, precum s-a scris: Domnul va învăţa pe cei blânzi căile Sale (Marcu Ascetul)3

ˇ Cel care, dispreţuit fiind de cineva, nu se gâlceveşte cu cel ce-l dispreţuieşte, nici cu cuvântul, nici cu gândul, a dobândit cunoştinţă adevărată şi arată credinţă tare Stăpânului. Deci nici cel ce nedreptăţeşte nu ajunge la vreun prisos, nici cel nedreptăţit nu e lipsit de ceva, omul trece ca o umbră, şi deci în deşert se tulbură. (Marcu Ascetul)3

ˇ Prin urmare, de vei păstra în inima ta fără uitare, cu dragoste şi cu simţire, aceste amintiri, nu te va stăpâni patima amărăciunii, a mâniei şi a supărării. Căci temeliile patimii mândriei, fiind săpate prin smerenia lui Hristos, la care te vei gândi, se va surpa uşor şi de la sine toată clădirea fărădelegii, adică a mâniei şi a supărării. Căci ce inimă aspră şi împietrită nu se va frânge de va avea necontenit în minte marea smerenie a dumnezeirii Unuia născut pentru noi şi amintirea tuturor patimilor mai înainte spuse? Cine nu se va face de bunăvoie pământ, cenuşă şi pulbere de călcat de către toţi oamenii? Iar dacă se va smeri şi se va frânge sufletul astfel, privind la smerenia Domnului, ce mânie va mai putea să stăpânească asupra lui? Dar tot aşa de vădit e că uitarea acestor gânduri folositoare şi de viaţă făcătoare, şi sora ei lenea, şi ajutătoarea şi tovarăşa lor neştiinţa, care sunt patimile cele mai adânci şi mai lăuntrice, mai greu de surprins şi de îndreptat, care acoperă şi întunecă sufletul cu multă grijă, fac să se încuibeze şi să lucreze în el şi celelalte patimi, întrucât sădesc nepăsarea şi alungă frica de păcate, căci odată ce sufletul e acoperit de uitarea atotpăcătoasă, de lenea stricăcioasă şi de neştiinţă, maica şi doica tuturor relelor, nenorocita de minte se lipeşte cu uşurinţă de tot ce se vede, se cugetă sau ce aude. De pildă de va vedea frumuseţe de femeie, îndată se va răni de pofta trupească. Şi aşa succedându-se amintirile lucrurilor privite cu patimă şi cu plăcere, zugrăvesc din nou înăuntrul sufletului icoanele lor, prin întipărirea înţelesurilor şi a gândului păcătos. Iar urmarea este că întinează mintea pătimaşă şi nenorocită prin lucrarea duhurilor rele. (Marcu Ascetul)3

ˇ Pe cel ce nu ascultă de un cuvânt nu-l sili cu ceartă; ci câştigul pe care el l-a lepădat, adună-ţi-l ţie. Căci hotărârea de a nu pune răul la inimă îţi va folosi mai mult decât îndreptarea lui. (Marcu Ascetul)3

ˇ Mânia obişnuieşte mai mult decât celelalte patimi să tulbure şi să zăpăcească sufletul. Dar uneori îi şi foloseşte cât se poate de mult. Căci când ne folosim de ea fără tulburare împotriva celor necuvioşi, sau într-un fel sau altul neînfrânaţi, ca, sau să se mântuiască, sau să se ruşineze, prilejuim sufletului un spor de blândeţe: fiindcă lucrăm potrivit cu scopul dreptăţii şi al bunătăţii lui Dumnezeu. Pe lângă aceasta, adeseori, mâniindu-ne tare împotriva păcatului, dăm sufletului vigoare, scăpându-l de moleşeală. De asemenea nu încape nici o îndoială că, mâniindu-ne împotriva duhului stricăciunii, când suntem în mare întristare şi descurajare, ne aflăm cu cugetul mai presus de lauda cea spre moarte. Ca să ne înveţe aceasta, Domnul s-a mâniat şi s-a tulburat de două ori împotriva duhului iadului, deşi făcea toate câte voia cu o voinţă netulburată. Aşa a întors sufletul lui Lazăr în trup. Încât mie îmi pare că mânia neprihănită a fost dăruită firii noastre de Dumnezeu, care ne-a zidit, mai degrabă ca o armă a dreptăţii. Dacă s-ar fi folosit Eva de ea împotriva şarpelui, nu ar fi fost robită de plăcerea acea pătimaşă. Astfel mie mi se pare că cel ce se foloseşte cu neprihănire de mânie, din râvna cuvioşiei, se va afla mai cercat în cumpăna răsplătirilor, decât cel ce nu se mişcă nicidecum la mânie, pentru greutatea de a se mişca a minţii. Fiindcă cel din urmă se dovedeşte a nu-şi fi deprins vizitiul să stăpânească frânele simţurilor omeneşti. Iar celălalt luptă strunind caii virtuţii şi e purtat în mijlocul bătăliilor cu dracii, conducând neîntrerupt cu frica lui Dumnezeu carul cel cu patru cai ai înfrânării. Pe acesta îl aflăm numit în Scriptură, la înălţarea dumnezeiscului Ilie, carul lui Israel, pentru motivul că Dumnezeu a vorbit întâia oară Iudeilor despre cele patru virtuţi în chip deosebit. Iar cel ce s-a hrănit aşa de mult cu neprihănirea a fost înălţat la cer pe un car cu foc, pentru că s-a folosit, socotesc, de(virtuţile sale ca de nişte cai, vieţuind întru Duhul care l-a răpit pe el într-un vârtej de foc. (Diadoh al Foticeii)3

ˇ Este în firea minţii mânia împotriva patimilor. Căci dacă nu se mânie omul împotriva tuturor celor semănate de vrăjmaşul într-însul, nu va vedea nici curăţie întru sine. Când a aflat Iov lucrul acesta, a blestemat pe vrăjmaşii săi zicând: Necinstiţilor şi defăimaţilor, lipsiţi de tot binele, nu v-am socotit vrednici nici de câinii turmelor mele! Iar cel ce vrea să ajungă la mânia cea firească taie toate voile sale, până când întăreşte în sine voia cea după fire a minţii.(Isaia Pustnicul)3

Castitatea, fecioria, curăţia  curvia, desfrânarea

ˇ A descrie toate lucrările cele rele ale dracilor mi-e cu neputinţă, iar a înşira cu de-amănutul meşteşugirile lor mi-e ruşine, sfiindu-mă de cititorii mai simpli. Totuşi ascultă unele viclenii ale duhului curviei. Când cineva a dobândit nepătimirea părţii poftitoare şi gândurile de ruşine s-au răcit, atunci arată bărbaţi şi femei jucând împreună şi-l face pe pustnic să privească lucruri şi forme de ruşine. Ispita aceasta însă nu e printre cele ce ţin multă vreme, deoarece rugăciunea neîncetată şi mâncarea foarte împuţinată, privegherea şi îndeletnicirea cu contemplaţiile duhovniceşti o alungă ca pe un nor fără ploaie. Uneori se atinge însă şi de trupuri, stârnind într-însele fierbinţeala dobitocească. Şi alte nenumărate meşteşugiri unelteşte vicleanul acesta, pe care nu e nevoie să le mai răspândim şi să le mai încredinţăm scrisului. Faţă de astfel de gânduri foloseşte şi aprinderea mâniei, pornită împotriva dracului. De această mânie se teme el mai mult, când se aprinde împotriva acestor gânduri şi îi strică planurile despre ea e vorba când se zice: Mâniaţi-vă şi nu păcătuiţi. Ea dă sufletului în ispite o folositoare doctorie. Dar uneori şi mânia aceasta e imitată de dracul mâniei. Aceasta plăsmuieşte chipurile părinţilor, sau ale unor prieteni şi rudenii, ocărâţi de oameni nevrednici şi prin aceasta mişcă mânia pustnicului şi-l îndeamnă să zică sau să facă vreun rău celor ce i s-au arătat în minte. La acestea trebuie să fie monahul cu luare aminte şi îndată să-şi smulgă mintea de la astfel de chipuri, ca nu cumva, zăbovind pe lângă ele, să se pomenească în vremea rugăciunii tăciune ce se mistuie de foc. În ispite de acestea cad mai ales cei iuţi la mânie şi cei ce uşor se prind la harţă, care sunt departe de rugăciunea cea curată şi de cunoştinţa Mântuitorului nostru Iisus Hristos. (Evagrie Ponticul)4

ˇ Chiar dacă ţi se pare că eşti cu Dumnezeu, păzeşte-te de dracul curviei, căci este foarte înşelător şi cât se poate de pizmaş şi vrea să fie mai iute şi mai ager ca mişcarea şi trezirea minţii tale, ca să o desfacă şi de Dumnezeu, când îi stă înainte cu evlavie şi frică. (Evagrie Ponticul)4

ˇ Foarte potrivit s-a adăugat apoi la cuvintele: pe piept şi pe pântece, cuvântul vei umbla. Căci plăcerea nu stăpâneşte asupra celor ce stau pe loc şi sunt liniştiţi, ci asupra celor ce sunt mereu în mişcare şi plini de tulburare. Dar mai mult decât din acestea, pornirea spre desfrâu vine din lăcomia pântecelui. Din acest motiv şi firea, voind să arate apropierea acestor patimi, a numit organele de împreunare cele de sub pântece, arătând înrudirea lor prin vecinătate. Căci dacă slăbeşte această patimă, slăbeşte din sărăcirea celei de deasupra, iar dacă se aprinde şi se întărâtă, de acolo îşi primeşte puterea. Dar lăcomia pântecelui nu numai că o hrăneşte şi o alăptează pe aceasta, ci şi alungă toate virtuţile. Căci stăpânind şi ţinând ea puterea, cad şi se nimicesc toate virtuţile: înfrânarea, cumpătarea, bărbăţia, răbdarea şi toate celelalte. Aceasta a arătat-o Ieremia acoperit, zicând că mai marele bucătarilor din Babilon a dărâmat de jur împrejur zidurile Ierusalimului, numind prin mai marele bucătarilor patima lăcomiei. Căci precum mai marele bucătarilor îşi dă toată silinţa să slujească pântecele şi născoceşte nenumărate meşteşuguri ca să producă plăceri, tot aşa lăcomia pântecelui pune în mişcare tot meşteşugul ca să servească plăcerii în vremea foamei; iar felurimea mâncărilor dărâmă şi surpă la pământ întăritura virtuţilor. De fapt mâncările gustoase şi meşteşugit drese se fac unelte de dărâmare ale virtuţii bine întărite, clătinând şi dărâmând statornicia şi tăria ei. Pe de altă parte, precum belşugul alungă virtuţile, tot aşa puţinătatea surpă întăriturile păcatului. Căci aşa cum mai marele bucătarilor din Babilon a dărâmat zidurile Ierusalimului, adică ale sufletului paşnic, trăgându-l cu meşteşugul bucătăriei spre plăcerile trupului, tot aşa pâinea de orz a israeliţilor, rostogolindu-se, a răsturnat corturile madianiţilor. Fiindcă hrana sărăcăcioasă, rostogolindu-se şi înaintând mult, risipeşte patimile curvie. Căci madianiţii poartă simbolul patimilor curviei, fiindcă ei sunt cei ce au dus desfrânările în Israil şi au amăgit mare mulţime dintre tineri. Şi foarte potrivit zice Scriptura că Madianiţii aveau corturi, iar Ierusalimul zid, căci toate cele ce înconjoară virtutea sunt întărite şi sigure, iar cele ce susţin păcatul sunt formă şi cort, nedosebindu-se întru nimic de nălucire. (Nil Ascetul)4

ˇ Căci vieţuirea potrivit cu firea ne-a fost rânduită aceeaşi nouă şi dobitoacelor, de către Făcător. Iată v-am dat vouă, zice Dumnezeu către oameni, toată iarba câmpului, ca să fie vouă şi dobitoacelor spre mâncare. Primind deci împreună cu necuvântătoarele o hrană de obşte, dar stricând-o prin născocirile noastre într-una mai desfătătoare, cum nu vom fi socotiţi, cu drept cuvânt, mai necuvântători decât acelea, dacă dobitoacele rămân între hotarele firii, neclintind nimic din cele rânduite de Dumnezeu, iar noi, oamenii cinstiţi, cu raţiune, am ieşit cu totul din vechea rânduială? Căci care sunt fripturile dobitoacelor, care sunt nenumăratele meşteşuguri ale plăcintarilor şi bucătarilor, care stârnesc plăcerile ticălosului de pântece? Oare nu iubesc acelea vechea simplitate, mâncând iarbă şi îndestulându-se cu ce se nimereşte şi folosindu-se de apa râurilor, dar şi de aceasta destul de rar? De aceea le sunt puţine şi plăcerile de sub pântece, pentru că nu-şi aprind dorinţele cu nici o mâncare grasă, încât nici nu ştiu totdeauna de deosebirea între bărbătuş şi femeiuşcă. Căci un singur timp al anului le stârneşte această simţire, când legea firii le-a rânduit împreunarea pentru însămânţarea aceleiaşi specii, spre păstrarea neamului; în cealaltă vreme aşa de mult se înstrăinează, încât uită cu totul de o astfel de dorinţă. Dar oamenilor, pofta nesăturată după plăcerile desfrânate, odrăslită din belşugul şi felurimea mâncărilor, le-a semănat dorinţe furioase, neîngăduindu-le patima să se liniştească în nici o vreme. (Nil Ascetul)4

ˇ Trupul dacă e gras şi tânăr, sau plin de must, când e aţâţat de amintiri caută să împlinească cu patimă cele cuprinse în ele, fiind împins de poftă, sau săvârşeşte uneori necurăţii în vis ori în somn. Căci chiar dacă nu a avut cineva amestecate cu femeia la arătare şi e socotit cast, feciorelnic şi curat de oameni, ba chiar are renume de sfânt, înaintea lui Dumnezeu, care vede cele ascunse, e socotit ca spurcat, desfrânat şi necumpătat; şi pe dreptate va fi osândit în ziua aceea, de nu va plânge şi nu se va tângui, topindu-şi trupul necontenit cu posturi, privegheri şi rugăciunii, iar mintea lecuindu-şi-o şi îndreptându-şi-o prin amintiri sfinte şi prin meditarea cuvântului dumnezeiesc, aducând pocăinţă cuvenită lui Dumnezeu, înaintea căruia a şi cugetat şi făcut relele. Fiindcă nu minte glasul care a zis: Iar eu vă zic vouă: tot cel ce priveşte la femeie spre a o pofti pe ea a şi preacurvit cu ea în inima sa. De aceea e de folos tânărului să nu se întâlnească, de e cu putinţă, deloc cu femei, chiar de sunt socotite sfinte. Iar de se poate, să vieţuiască despărţit chiar şi de oameni, căci atunci poartă războiul mai uşor şi îl cunoaşte mai bine; mai ales dacă va fi cu luare aminte la sine însuşi şi va petrece în cumpătare, cu puţină băutură de apă, în priveghere multă şi rugăciuni, şi se va sili să fie împreună cu Părinţi duhovniceşti încercaţi, lăsându-se înţelepţit şi călăuzit de ei. (Marcu Ascetul)4

ˇ Definiţia curăţiei: simţire pururi lipită de Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)4

Credinţa, pronia

ˇ Despre faptul că nu trebuie să ne îngrijim de îmbrăcăminte şi bucate, socot de prisos a mai scrie, însuşi Mântuitorul oprind acest lucru în Evanghelii. Nu vă îngrijiţi, zice, în sufletul vostru ce veţi mânca, sau ce veţi bea, sau cu ce vă veţi îmbrăca, căci toate acestea le fac păgânii şi necredincioşii, care leapădă purtarea de grijă a Stăpânului şi tăgăduiesc pe Făcătorul. De creştinii este cu totul străin acest lucru, de îndată ce cred că şi cele două vrăbii vândute cu un ban stau sub purtarea de grijă a Sfinţilor îngeri. Au însă dracii şi obiceiul acesta: după gândurile necurate, aduc în suflet şi pe acelea ale grijii, ca să se depărteze Iisus de la noi, umplut fiind locul cugetării cu mulţime de gânduri, şi să nu mai poată rodi cuvântul, fiind copleşit de gândurile grijii. Lepădând dar asemenea gânduri, să lăsăm toată grija noastră în seama Domnului, îndestulându-se cu cele de faţă, cu îmbrăcăminte şi hrană sărăcăcioasă, ca să slăbim în fiecare zi pe părinţii slavei deşarte. Iar dacă cineva socoteşte că nu-i stă bine în haină sărăcăcioasă, să privească la Sfântul Pavel cum aşteaptă în frig şi dezbrăcat, cununa dreptăţii. Dacă Apostolul a numit lumea aceasta stadion şi teatru, oare cel ce s-a îmbrăcat cu gândurile grijii, mai poate alerga spre răsplătirea chemării de sus a lui Dumnezeu, sau mai poate să lupte cu începătoriile, cu domniile şi cu stăpânitorii întunericului veacului acestuia? Eu nu ştiu dacă-i va fi cu putinţă; acest lucru l-am învăţat de la înseşi cazurile văzute. Căci se va împiedica în haină şi se va rostogoli la pământ, ca şi mintea de gândurile purtării de grijă, dacă e adevărat cuvântul care zice că mintea rămâne statornic lipită de comoara sa, că unde este comoara ta, acolo va fi şi inima ta. (Evagrie Ponticul)6

ˇ Pregăteşte-te ca un luptător încercat. De vei vedea fără de veste vreo nălucire, nu te clinti. Chiar dacă ai vedea sabie scoasă împotriva ta, sau lumină năvălind spre vederea ta, nu te tulbura; sau de vei vedea vreo formă urâcioasă şi sângeroasă, să nu-ţi slăbească sufletul. Ci stai drept, mărturisind mărturisirea cea bună şi mai uşor vei privi la vrăjmaşii tăi. (Evagrie Ponticul)6

ˇ Despre frate duhovnicesc am cetit că, rugându-se el, a venit o năpârcă şi s-a lipit de piciorul lui. Dar el nu a coborât mâinile, mai-nainte de ce nu şi-a împlinit rugăciunea obişnuită. Şi întru nimic nu s-a vătămat cel ce iubea pe Dumnezeu mai mult decât pe sine însuşi. (Evagrie Ponticul)6

ˇ Încredinţează lui Dumnezeu trebuinţa trupului şi vei înţelege că o poţi încredinţa şi pe a duhului.(Evagrie Ponticul)6

ˇ Oare noi suntem cei ce avem să ne îngrijim de cele ale vieţii noastre? Oare nu Dumnezeu este Cel ce poartă grijă de ea? Străduinţa omenească, dacă nu primeşte ajutorul lui Dumnezeu, nu poate ajunge la ţintă. Dar purtarea de grijă a lui Dumnezeu dăruieşte bunuri desăvârşite, chiar fără conlucrarea omenească. Ce le-a folosit străduinţa proprie acelora către care a zis Dumnezeu: Aţi semănat mult şi aţi luat puţin, şi am suflat aceasta din mâinile voastre? Şi ce le-a lipsit din cele trebuincioase, celor ce au vieţuit pentru virtute, fără să se îngrijească de ele? N-a fost hrănit Israel în pustie patruzeci de ani, nebucurându-se de nici una din roadele pământului? Au fost ei lipsiţi de mâncare? Nu le împrospăta marea necontenit o hrană neobişnuită, trimiţându-le prepeliţe şi nu le trimetea cerul mană, printr-o ploaie neobişnuită şi străină? Iar piatra lipsită de umezeală nu le dădea, când era lovită, şuvoi îmbelşugat de apă? În sfârşit, veşmintele şi încălţămintea nu le-au slujit tot timpul fără să se învechească? Dar prin ce lucrare a pământului şi-a câştigat Ilie hrana în văgăună? Nu-i aduceau lui corbii hrana? Iar venind în Sarepta, nu i-a dat văduva, lipsită şi de cele mai trebuincioase lucruri, pâine, luând-o de la gura copiilor ei, ca să se arate că virtutea trebuie pusă mai presus şi de fire? Toate acestea, desigur, sunt întâmplări minunate, dar totuşi au şi o raţiune. Căci e cu putinţă ca cineva să trăiască şi fără să mănânce, atunci când vrea Dumnezeu. Dar cum a isprăvit Ilie calea de patruzeci de zile, în puterea unei singure mâncări? Şi cum a petrecut Moise optzeci de zile pe munte, vorbind cu Dumnezeu, fără să guste mâncare omenească? Căci pogorându-se după patruzeci de zile şi mâniindu-se pentru turnarea viţelului, îndată a sfărâmat tablele şi s-a suit pe munte, petrecând alte patruzeci de zile acolo, de unde primind al doilea rând de table s-a coborât la popor. Ce raţionament omenesc ar putea explica mulţumitor această minune?(Cum a putut natura trupului să se cheltuiască atâta vreme, fără să se întregească ceea ce se împrăştie din puterea lui în fiecare zi? Această nedumerire o dezleagă cuvântul lui Dumnezeu, care zice: Nu numai cu pâine va trăi omul, ci cu tot cuvântul care iese din gura lui Dumnezeu. De ce, aşadar, tragem la pământ vieţuirea cea cerească, afundând-o în mizeriile materiale? De ce ne îngrămădim de jur împrejur gunoaie, noi cei ce ne hrăneam odinioară cu mâncări alese, cum a zis Ieremia despre unii plângându-i? Căci când ne odihnim în cugetări strălucite şi arzătoare, ne nutrim cu mâncăruri alese. Iar când părăsim această stare şi suntem traşi în lucrurile pământeşti, ne adunăm în jurul nostru gunoaie. De ce ne întoarcem nădejdea de la Dumnezeu şi ne-o sprijinim pe carnea braţului, punând purtarea de grijă a Stăpânului pe seama mâinilor noastre, lucru pe care Iov şi l-a socotit ca pe cel mai eare păcat? Nu ne-am sfiit să facem ca cel ce-şi duce mâna la gură ca să şi-o sărute. Căci mulţi au obiceiul să-şi sărute mâinile, zicând că de la ele le vine toată bunăstarea. Pe aceştia arătându-i Legea printr-un simbol, zice: Cel ce umblă pe mâini e necurat, şi cel ce umblă pururea pe patru picioare e necurat. Pe mâini umblă cel ce se întemeiază pe mâini şi toată nădejdea şi-o are în ele. Iar pe patru picioare umblă cel ce se încrede în lucrurile supuse simţurilor şi-şi coboară mintea, partea conducătoare a fiinţei sale, la îndeletnicirea necontenită cu ele. În sfârşit cu mulţime de picioare umblă cel învăluit cu totul de cele trupeşti. De aceea, înţeleptul scriitor al Proverbelor vrea ca cel înţelept să nu aibă nici două picioare, ci numai unul, şi acesta rar să se mişte către cele trupeşti: Du-ţi piciorul rar spre prietenul tău, ca nu cumva, săturându-se de tine, să te urască. Prin urmare dacă unul tulbură rar pe Hristos pentru trebuinţele trupului este prieten adevărat al Lui, cum zice Mântuitorul către ucenicii Săi: Voi sunteţi prietenii Mei; dar dacă va face aceasta mai des, va ajunge să fie urât. (Nil Ascetul)6

ˇ Căci cu ce se alege viaţa noastră din toată osteneala deşartă în jurul acestora? Nu toată zdroaba omului merge în gura lui?  cum zice Eclesiastul. Dar hrana şi veşmintele sunt destul pentru susţinerea păcătosului acestuia de trup. De ce, aşa dar, lucrăm la nesfârşit şi alergăm după vânt, cum zice Solomon, împiedicând, din pricina sârguinţei pentru cele materiale, sufletul să se bucure de bunurile dumnezeieşti şi încălzind trupul mai mult decât se cade? Îl hrănim ca să ne facem un duşman vecin cu noi, ca să nu fie în lupta lui cu sufletul numai egal, ci, din, pricina marii lui puteri, să fie mai tare îf războiul lui împotriva sufletului, neîngăduind ca aceasta să fie cinstit şi încununat. Căci în ce costă trebuinţa trupului, pe care luând-o ca motiv mincinos, întindem pofta până la greutăţi nebuneşti? Ea constă, desigur, în pâine şi apă, dar nu ne dau izvoarele apă din belşug? Iar pâinea nu e atât de uşor de câştigat de cei ce au mâini? Şi ne-o putem agonisi prin astfel de lucrări, prin care trebuinţa trupului se împacă fără ca să fim împrăştiaţi, decât foarte puţin, sau deloc. Dar ne dă oare mai multă grijă îmbrăcămintea? Nici aceasta, dacă nu avem în vedere moliciunea venită din obişnuinţă, ci numai trebuinţa. Ce haine din pânză de păianjen, ce vizon, sau porfiră, sau mătase a purtat primul om? Nu i-a întocmit Făcătorul o haină din piei şi nu i-a poruncit să se hrănească cu ierburi? Punând aceste hotare trebuinţei trupului, a oprit şi osândit de departe urâciunea vieţuirii de acum a omului. Nu mai spun că şi acum va hrăni pe cei ce bine vieţuiesc, Cel ce hrăneşte păsările cerului şi le îmbracă, Cel ce împodobeşte crinii câmpului cu atâta frumuseţe, fiindcă nu e cu putinţă să-i convingem pe cei ce s-au depărtat aşa de mult de la această credinţă. Căci cine nu va da cu bucurie cele de trebuinţă aceluia care vieţuieşte întru virtute? Unde este, aşadar, şi la ce foloseşte sârguinţa noastră, dacă Dumnezeu ţine cârma lucrurilor şi toate le poartă şi le duce precum vrea? Dar la neputinţe, se va zice, trupul are lixsă de mângâieri, şi cu cât e mai bine să murim, decât să facem ceva din cele ce nu se potrivesc cu făgăduinţa? Desigur că dacă Dumnezeu vrea ca noi să mai trăim, sau va pune în trupul nostru o putere care să ţină cumpănă slăbiciunii, încât să putem purta şi durerea venită din neputinţă şi să primim încă şi cununi pentru bărbăţie; sau va găsi mijloace pentru hrănirea celui ostenit. În orice caz nu-i va lipsi priceperea de-a ne mântui Celui ce este izvorul mântuirii şi al înţelepciunii. Bine este, aşadar, iubiţilor, să ne ridicăm iarăşi la vechea fericire şi să ne însuşim din nou vieţuirea celor vechi. Căci cred că este lucru uşor pentru cei ce vreau, şi chiar dacă ar fi vreo osteneală, nu e fără rod, având destulă mângâiere în slava înaintaşilor şi în îndreptarea celor ce le vor urma pilda. Pentru că nu mic va fi câştigul celor care au început această vieţuire, dacă vor lăsa celor ce după ei chipul unei vieţuiri desăvârşite, care va fi înălţarea lor. (Nil Ascetul)6

ˇ De aceea sfinţii au fugit din cetăţi şi au ocolit împreuna vieţuire cu cei mulţi, cunoscând că împreuna petrecere cu oamenii stricaţi aduce mai multă pagubă decât ciuma. De aceea, neluând nimic, au părăsit avuţiile deşarte, fugind de împrăştierea adusă de ele. De aceea Ilie, părăsind Iudeea, locuia în muntele pustiu al Carmelului, care era plin de fiare, neavând pentru astâmpărarea foamei nimic afară de copaci, căci se mulţumea cu ghindele copacilor, împlinindu-şi trebuinţa cu acestea. Elisei de asemenea ducea aceiaşi vieţuire, primind de la învăţătorul său, pe lângă alte virtuţi, şi pe aceea de a petrece prin pustiuri. Iar Ioan, locuind în pustia Iordanului, mânca aguridă şi miere sălbatică, arătând celor mulţi că nu e greu să împlinească trebuinţa trupului şi osândindu-i pentru desfătările încărcate. Poate şi Moise, poruncind israelitenilor ca să adune mana de la zi la zi, a pus această lege în chip general, rânduind ca omul să îngrijească de viaţă numai pentru ziua de azi şi să nu se asigure de mai înainte. El a socotit că aşa se cuvine fiinţei raţionale să facă: să se mulţumească cu cele ce se nimeresc, căci îngrijitorul celorlalte este Hristos; să nu aibă grijă de cele dinainte, ca să pară că nu crede în harul lui Dumnezeu, care nu ar revărsa totdeauna darurile Sale necontenite. (Nil Ascetul)6

ˇ Credinţa neclintită este turn întărit. Iar Hristos se face toate celui ce crede.(Marcu Ascetul)6

ˇ Un om voind să facă rău, s-a rugat, după obicei, mai întâi în cuget, şi prin purtarea de grijă a lui Dumnezeu fiind împiedicat, mai pe urmă mult i-a mulţumit. (Marcu Ascetul)6

ˇ David vrând să ucidă pe Nabal din Carmel, după ce a luat înştiinţare despre dumnezeiasca răsplătire, tăindu-şi gândul acesta, mult a mulţumit. Ştim iarăşi ce a făcut când a uitat de Dumnezeu, neoprindu-se până ce Natan proorocul nu i-a adus aminte de Dumnezeu. (Marcu Ascetul)6

ˇ Scriptura numeşte credinţa temelie a celor nădăjduite; iar pe cei ce nu cunosc sălăşluirea lui Hristos, i-a numit neîncercaţi. (Marcu Ascetul) 6

ˇ Legea libertăţii învaţă tot adevărul. Mulţi o ştiu aceasta prin cunoştinţă; însă puţini o înţeleg, pentru că înţelegerea e totdeauna în proporţie cu împlinirea poruncilor ei. (Marcu Ascetul)6

ˇ Legea slobozeniei se cunoaşte prin cunoştinţa adevărată; se înţelege prin lucrarea poruncilor; şi se împlineşte desăvârşit prin mila lui Hristos. (Marcu Ascetul)6

ˇ Când ne vom sili să împlinim în cunoştinţă toate poruncile lui Dumnezeu, vom înţelege că legea Domnului este fără prihană; că se cultivă prin faptele noastre cele bune, dar fără mila lui Dumnezeu nu este cu putinţă să se desăvârşească între oameni. (Marcu Ascetul)6

ˇ Cel ce crede în răsplata lui Hristos pe măsura credinţii sale rabdă bucuros toată nedreptatea. (Marcu Ascetul)6

ˇ Nu respinge învăţătura, chiar dacă eşti foarte cuminte. Căci iconomia lui Dumnezeu e mai folositoare ca înţelepciunea noastră. (Marcu Ascetul)6

ˇ Celui ce flămânzeşte pentru Hristos harul i se face hrană; celui ce însetează băutură preadulce; celui ce tremură de frig haină; celui ostenit odihnă; celui ce se roagă deplină încredinţare; celui ce plânge mângâiere. (Marcu Ascetul)6

ˇ Când Dumnezeu binevoieşte să se facă un lucru, toată zidirea ajută să se împlinească. Dar când El nu binevoieşte, se împotriveşte şi zidirea. (Marcu Ascetul)6

ˇ Definiţia credinţei: cugetare nepătimaşă despre Dumnezeu.(Diadoh al Foticeii)6

ˇ Nimic nu te împiedică să chemi doctorul la vreme de boală. Căci trebuia ca experienţa omenească să dea odată naştere acestui meşteşug. De aceea au şi existat leacurile, mai înainte de a fi aflat. Dar nu trebuie să ne punem nădejdea vindecării în ei, ci în Iisus Hristos, Mântuitorul şi Doctorul nostru cel adevărat. Iar aceasta o spun celor ce urmăresc ţinta înfrânării în chinovii şi în cetăţi, pentru faptul că nu pot să aibă neîncetat credinţa lucrătoare prin dragoste, datorită împrejurărilor ce li se întâmplă; dar şi pentru ca să nu cadă în slava deşartă şi în ispita diavolului, din care pricini unii dintre ei se laudă adeseori că nu au trebuinţă de doctori. Dacă însă cineva îşi duce viaţa retrasă în locuri mai pustii, numai între doi sau trei fraţi de acelaşi fel, să se lase pe sine cu credinţă numai în grija Domnului, care ne tămăduieşte toată boala şi toată neputinţa, în orice pătimire ar cădea. Căci după Domnul, îi ajunge pustia ca să-l mângâie în boala lui. Fiindcă unul ca acesta nu e lipsit niciodată de lucrarea credinţei, nici nu are prilej să se fălească cu virtutea răbdării, ci se foloseşte de pustie ca de o bună acoperitoare. De aceea sălăşluieşte Domnul în casă pe cei ce vieţuiesc în singurătate. (Diadoh al Foticeii)6

Cunoaştere, gnoza  ignoranţă

ˇ Oamenii se socotesc raţionali însă pe nedrept, căci nu sunt raţionali. Unii au învăţat cuvintele şi cărţile vechilor înţelepţi. Dar raţionali sunt numai aceia care au sufletul raţional, pot să deosebească ce este binele şi ce este răul, se feresc de cele rele şi vătămătoare sufletului şi toată grija o au spre cele bune şi folositoare sufletului; iar acestea le săvârşesc cu multă mulţumire către Dumnezeu. Numai aceştia trebuie să se numească raţionali.(Antonie cel Mare)7

ˇ Omul cu adevărat raţional are o singură grijă: să asculte de Dumnezeul tuturor şi să-L placă; şi numai la aceasta îşi deprinde sufletul său: cum să-i placă lui Dumnezeu, mulţumindu-i pentru o aşa de mare purtare de grijă şi pentru cârmuirea tuturor, orice soartă ar avea el în viaţă. Pentru că este nepotrivit să mulţumim pentru sănătatea trupului, doctorilor, care ne dau leacuri amare şi neplăcute, iar lui Dumnezeu să nu-I mulţumim pentru cele ce ni se întâmplă cum trebuie, spre folosul nostru şi după purtarea Lui de grijă. Căci în cunoştinţa şi credinţa cea către Dumnezeu stă mântuirea şi desăvârşirea sufletului. (Antonie cel Mare)7

ˇ Cel ce poate îmblânzi pe cei neînvăţaţi, ca să iubească învăţătura şi îndreptarea, făcător de om trebuie să se numească. Asemenea şi aceia care îndreaptă pe cei desfrânaţi către petrecerea virtuoasă şi plăcută lui Dumnezeu, ca unii ce schimbă alcătuirea oamenilor. Căci blândeţea şi înfrânarea este fericire şi nădejde bună pentru sufletul oamenilor. (Antonie cel Mare)7

ˇ Om se numeşte sau cel raţional, sau cel ce îngăduie să fie îndreptat. Cel ce nu poate fi îndreptat este neom, căci aceasta se află la neoameni. Iar de unii ca aceştia trebuie să fugim, căci celor ce trăiesc laolaltă cu păcatul nu li se îngăduie să se afle niciodată printre cei nemuritori. (Antonie cel Mare)7

ˇ Cel ce urmăreşte vieţuirea virtuoasă şi plăcută lui Dumnezeu grijeşte de virtuţile sufletului, căci acestea sunt bogăţia şi hrana sa veşnică. De cele vremelnice se împărtăşeşte numai pe cât se poate, după cum dă şi voieşte Dumnezeu, folosindu-se cu mulţumire şi bucurie de ele oricât de smerite ar fi. Mâncarea scumpă hrăneşte numai trupul; cunoştinţa lui Dumnezeu însă, înfrânarea, bunătatea, facerea de bine, buna cinstire şi blândeţea, acestea îndumnezeiesc sufletul. (Antonie cel Mare)7

ˇ Sufletul este în trup, iar în suflet este mintea şi în minte cuvântul. Prin ele Dumnezeu fiind înţeles şi preamărit face sufletul nemuritor, dându-i nestricăciunea şi fericirea veşnică. Căci Dumnezeu le-a dăruit tuturor făpturilor existenţa numai pentru bunătatea Sa. (Antonie cel Mare)7

ˇ Mintea vede toate, chiar şi cele din Ceruri. Şi nimic nu o întunecă fără numai păcatul. Prin urmare celui curat nimic nu-i este neînţeles, iar cuvântului său nimic nu-i este cu neputinţă de exprimat. (Antonie cel Mare)7

ˇ Cuvântul care are înţeles şi este folositor sufletului este dar al lui Dumnezeu. Iar vorba cea deşartă, care caută să măsoare cerul şi pământul, mărimea soarelui şi depărtarea stelelor, este o născocire a omului care se osteneşte în deşert. Căci căutând cele ce nu folosesc nimic, osteneşte în zadar, ca şi cum ar vrea să scoată apă cu ciurul. Deoarece este cu neputinţă oamenilor a afla acestea. (Antonie cel Mare)7

ˇ Necunoştinţa lui Dumnezeu este o nesimţire şi nebunie a sufletului, căci răul se naşte din neştiinţă, iar binele, care mântuieşte sufletul, din cunoştinţa lui Dumnezeu. Prin urmare dacă te vei sârgui să nu faci voile tale, petrecând cu trezvie şi cunoscând pe Dumnezeu, mintea ta va fi cu grijă la virtuţi. Dacă însă te vei sili să faci voile tale pentru plăcere, ameţit de necunoştinţa lui Dumnezeu, te vei pierde ca dobitoacele, necugetând la relele ce ţi se vor întâmpla după moarte. (Antonie cel Mare)7

ˇ Ochiul priveşte cele văzute, iar mintea înţelege cele nevăzute căci mintea care iubeşte pe Dumnezeu este făclie care luminează sufletul. Cel ce are minte iubitoare de Dumnezeu şi-a luminat inima sa şi vede pe Dumnezeu prin mintea sa. (Antonie cel Mare)7

ˇ Cel care are minte se ştie pe sine că este om stricăcios iar cel ce se ştie pe sine pe toate le ştie că sunt făpturile lui Dumnezeu şi s-au făcut pentru mântuirea omului. Căci stă în puterea omului să înţeleagă toate şi să creadă drept. Iar un asemenea bărbat cunoaşte sigur că cei ce nu pun preţ pe cele lumeşti au osteneală foarte puţină, iar după moarte dobândesc de la Dumnezeu odihnă veşnică. (Antonie cel Mare)7

ˇ Precum trupul fără suflet este mort, aşa şi sufletul fără puterea minţii este nelucrător şi nu poate moşteni pe Dumnezeu. (Antonie cel Mare)7

ˇ Sufletul se află în lume fiind născut. Mintea este mai presus de lume fiind nenăscută. Sufletul care înţelege lumea şi vrea să se mântuiască în fiecare ceas are o lege pe care nu o calcă. El cugetă întru sine că acum e vreme lungă şi de cercetare şi nu aşteaptă să o facă aceasta judecătorul. El ştie că-şi poate pierde mântuirea primind cea mai mică plăcere urâtă. (Antonie cel Mare)7

ˇ Sufletul cu adevărat raţional văzând fericirea celor răi şi bunătatea celor nevrednici nu se sminteşte, dorindu-şi fericirea lor în viaţa aceasta, cum fac oamenii nesocotiţi. El cunoaşte lămurit nestatornicia lucrurilor, ascunsurile vieţii cu vremelnicia ei şi judecata care nu poate fi mituită. Un suflet ca acela crede că Dumnezeu nu-l va trece cu vederea nici despre partea hranei trebuitoare. (Antonie cel Mare)7

ˇ Omului credincios şi celui ce vrea să înţeleagă pe Dumnezeu nimic nu-i este anevoie. Iar dacă vrei să-L şi vezi, priveşte podoaba şi pronia tuturor celor ce au fost făcute şi a celor ce se fac cu cuvântul Lui. Şi toate sunt pentru om. (Antonie cel Mare)7

ˇ Dintre cele ce le cugetăm, unele îşi pun tiparul pe minte şi dau o formă, altele îi dau numai o cunoştinţă şi nu-şi pun tiparul pe ea şi nici nu-i dau o formă. De pildă: La început era Cuvântul şi Cuvântul era la Dumnezeu lasă un înţeles în inimă, dar nu dau o formă minţii, nici nu-şi pun tiparul pe ea. Cuvintele: luând pâine dau o formă minţii, iar: a frânt-o iarăşi îşi pun tiparul pe ea. Versetul: Am văzut pe Domnul şezând pe un scaun înalt şi ridicat, îşi pune tiparul pe minte, afară de am văzut pe Domnul. Aceste cuvinte, după literă par să-şi pună tipar}l pe minte, dar înţelesul lor nu şi-l pune. Proorocul a văzut cu un ochi profetic firea raţională, înălţată prin fapte bune, primind în sine cunoştinţa lui Dumnezeu. Căci se zice că Dumnezeu şade acolo unde se cunoaşte, fiindcă mintea curată se zice şi scaun al lui Dumnezeu. Dar se zice şi de femeie, că e scaun al necinstei, înţelegându-se prin femeie sufletul care urăşte cele drepte; iar necinstea sufletului este păcatul şi neştiinţa. Aşadar noţiunea de Dumnezeu nu este dintre cele ce-şi pun tiparul pe minte, ci dintre cele ce nu-şi pun tiparul pe minte. De aceea cel ce se roagă trebuie să se despartă cu totul de cele ce-şi pun tiparul pe minte. Aceasta te face să te întrebi dacă, precum este în privinţa trupurilor şi a sensurilor lor, aşa este şi în privinţa celor trupeşti şi a raţiunilor lor; şi dacă altfel se modelează mintea privind o minte, şi altfel va fi starea ei cugetând înţelesul aceleia? Desigur ştim că cunoştinţa duhovnicească depărtează mintea de sensurile care îşi pun tiparul pe ea şi o înfăţişează fără nici un tipar, lui Dumnezeu, fiindcă noţiunea lui Dumnezeu nu este dintre cele ce-şi pun tiparul. Căci Dumnezeu nu este trup, ci mai degrabă din cele ce nu-şi pun tiparul. Şi iarăşi ştim că, dintre vederile care nu-şi pun tiparul pe minte, unele însemnează fiinţa celor netrupeşti, altele raţiunile lor. Dar nu se întâmplă la fel ca în cazul trupurilor şi al celor netrupeşti. Căci în cazul celor trupeşti unele îşi pun tiparul pe minte, altele nu, pe când dincolo, nimic nu-şi pune tiparul pe minte. (Evagrie Ponticul)7

ˇ Cel ce a dobândit cunoştinţă şi culege din ea rodul plăcerii nu mai crede dracului slavei deşarte, care îi înfăţişează toate plăcerile lumii. Căci nu i-ar putea făgădui un mai mare lucru ca vederea duhovnicească. Câtă vreme însă n-am gustat din cunoştinţă să ne supunem voioşi ostenelilor cu fapta, arătând lui Dumnezeu ţinta noastră: că toate le facem pentru cunoştinţa lui. (Evagrie Ponticul)7

ˇ Până ce mintea nu s-a ridicat mai presus de contemplarea firii trupeşti, încă n-a privit locul lui Dumnezeu. Căci poate să se afle în cunoştinţa celor inteligibile şi să se facă felurită ca ele. (Evagrie Ponticul)7

ˇ Cunoştinţa este tot ce poate fi mai bun, căci este împreună lucrătoare a rugăciunii, trezind din somn puterea de înţelegere a minţii, pentru contemplarea cunoştinţei dumnezeieşti. (Evagrie Ponticul)7

ˇ Să părăsim lucrurile lumeşti şi să tindem spre bunurile sufletului. Până când vom rămânea la jocurile copilăreşti, neprimind cuget bărbătesc? Până când vom lucra mai fără judecată ca pruncii, neînvăţând nici măcar de la aceia cum se înaintează la lucrurile mai înalte? Căci aceia, schimbându-se cu vârsta, îşi schimbă şi aplecarea spre jocuri şi părăsesc cu uşurinţă plăcerea pentru cele materiale. Doar ştim că numai materia copilăriei e alcătuită din nuci, biciuri şi mingi. Copiii sunt împătimiţi de ele numai până ce au mintea nedesăvârşită şi le socotesc lucruri de preţ. Dar după ce a înaintat cineva cu vârsta şi a ajuns bărbat, le aruncă pe acelea şi se apucă de lucruri serioase cu multă sârguinţă. Noi însă am rămas la pruncie, minunându-se de cele ale copilăriei, care sunt vrednice de râs, şi nu vrem să ne apucăm de grija celor mai înalte şi să începem a ne gândi la cele cuvenite bărbaţilor. Ci părăsind cugetul bărbătesc, ne jucăm cu lucrurile pământeşti ca şi cu nişte nuci, dând prilej de râs celor ce judecă lucrurile urmând rânduiala firii. Căci pe cât este de ruşinos să vezi un bărbat întreg şezând în cenuşă şi desenând în ţărână figuri copilăreşti, tot pe atât de ruşinos să vezi pe cei ce umblă după agonisirea bunurilor veşnice, tăvălindu-se în cenuşa celor pământeşti şi ruşinând desăvârşirea făgăduinţei, prin îndeletnicirea stângace cu cele ce nu se potrivesc cu ei. Iar pricina acestei stări a noastre, pe cât se vede, stă în faptul că socotim că nu există nimic mai bun decât cele văzute şi nu cunoaştem, în comparaţie cu neînsemnătatea celor de acum, covârşirea bunătăţilor viitoare; înconjuraţi de strălucirea bunătăţilor de aici, socotite de preţ, ne legăm deplin cu pofta de ele. Căci totdeauna în lipsa celor mai bune se cinstesc cele mai rele, care moştenesc dreptul acelora. Fiindcă dacă am avea o înţelegere mai înaltă despre cele viitoare, n-am rămânea lipiţi de acestea. (Nil Ascetul)7

ˇ Citind dumnezeieştile Scripturi cugetă la cele ascunse într-însele; căci câte mai-nainte s-au scris, toate-zice- spre a noastră învăţătură s-au scris. (Marcu Ascetul)7

ˇ Neştiinţa îndeamnă la împotrivire faţă de cele ce sunt de folos şi neruşinându-se sporeşte numărul păcatelor. (Marcu Ascetul)7

ˇ Cel ce nu cunoaşte cursele vrăjmaşului va fi ucis cu uşurinţă; şi cel ce nu ştie pricinile patimilor va cădea. (Marcu Ascetul)7

ˇ Cel ce dispreţuieşte cunoştinţa şi se laudă cu lipsa de învăţătură nu e simplu numai în cuvânt, ci şi în cunoştinţă. (Marcu Ascetul)7

ˇ Precum altceva e măiestria cuvântului şi altceva priceperea, tot aşa altceva este simplitatea în cuvânt şi altceva priceperea. (Marcu Ascetul)7

ˇ Simplitatea cuvintelor nu vatămă pe cel preacuvios, precum nici măiestria cuvintelor pe cel smerit la cuget. (Marcu Ascetul)7

ˇ Nu zice: Nu ştiu ce se cuvine şi deci sunt nevinovat dacă nu fac aceea. Dacă le-ai face pe toate câte le ştii că sunt bune, ţi s-ar descoperi pe urmă şi celelalte, cunoscându-se una din cealaltă. De aceea nu-ţi foloseşte să cunoşti cele de al doilea, înainte de împlinirea celor dintâi. Căci cunoştinţa îngâmfă, îndemnând la nelucrare, iar dragostea zideşte, îndemnând la răbdarea tuturor. (Marcu Ascetul)7

ˇ Cuvintele dumnezeieştii Scripturi citeşte-le prin fapte şi nu le întinde în vorbe multe, îngâmfându-te în deşert cu simpla lor înţelegere. (Marcu Ascetul)7

ˇ Cel ce a lăsat fapta şi se reazemă pe cunoştinţa simplă ţine în loc de sabie cu două tăişuri băţ de trestie, care în vreme de război, cum zice Scriptura, găureşte mâna şi strecoară în ea otrava firii înainte de cea a vrăjmaşilor. (Marcu Ascetul)7

ˇ Cel ce nu cunoaşte adevărul nu poate nici crede cu adevărat. Căci cunoştinţa naturală premerge credinţei. (Marcu Ascetul)7

ˇ Cel ce primeşte cuvintele adevărului primeşte pe Dumnezeu Cuvântul. Căci zice: Cel ce vă primeşte pe voi pe Mine mă primeşte. (Marcu Ascetul)7

ˇ Cel ce zice că cunoaşte toate meşteşugurile diavolului, se dă pe sine ca desăvârşit fără să ştie nimic. (Marcu Ascetul)7

ˇ Unii numesc înţelepţi pe cei ce deosebesc lucrurile sensibile, dar înţelepţi sunt cei ce stăpânesc voile lor. (Marcu Ascetul)7

ˇ Dacă eşti iubitor de învăţătură, fă-te iubitor şi de osteneală. Căci simpla cunoştinţă îngâmfă pe om. (Marcu Ascetul)7

ˇ Adeseori, din negrija pentru fapte, se întunecă şi cunoştinţa. Căci lucrurile, a căror împlinire a fost nesocotită, s-au şters în parte şi din amintire. (Marcu Ascetul)7

ˇ Scriptura de aceea ne îndeamnă să dobândim cunoştinţa lui Dumnezeu, ca să-L slujim Lui cum se cuvine prin fapte. (Marcu Ascetul)7

ˇ Nu pot fi iertate din inimă greşelile cuiva, fără cunoştinţă adevărată. Căci aceasta îi arată fiecăruia toate greşelile câte le face. (Marcu Ascetul)7

ˇ Mintea, care a uitat de cunoştinţa adevărată, se luptă pentru cele protivnice, ca pentru unele ce-i sunt de folos. (Marcu Ascetul)7

ˇ Tuturor relelor le premerge neştiinţa; iar a doua după neştiinţă e necredinţa.7

ˇ Cunoştinţa lucrurilor creşte în proporţie cu împlinirea poruncilor; iar cunoaşterea adevărului, pe măsura nădejdii în Hristos. (Marcu Ascetul)7

ˇ Cunoştinţa lucrurilor foloseşte omului în vreme de ispită şi de trândăvie. Dar în vreme de rugăciune îl păgubeşte. (Marcu Ascetul)7

ˇ Cel ce a învăţat bine legea se teme de legiuitor; iar temându-se de El se fereşte de tot răul. (Marcu Ascetul)7

ˇ Cel ce nu cunoaşte judecăţile lui Dumnezeu merge cu mintea pe un drum înconjurat de amândouă părţile de prăpăstii şi uşor de răsturnat de orice vânt. Când e lăudat, se umflă de mândrie; când e dojenit, se oţăreşte; când îi merge bine, îşi pierde cuviinţa; când ajunge în suferinţe, se tânguieşte; de înţelege ceva caută numaidecât să arate; când nu înţelege, se face că înţelege; dacă e bogat, se îngâmfă; dacă e sărac, se face că nu e; când se satură, e plin de îndrăzneală; când posteşte, se umple de slavă deşartă; cu cei ce-l mustră se ia la ceartă; iar pe cei ce-l iartă îi socoteşte proşti. Dacă, prin urmare, cineva n-a dobândit, prin harul lui Hristos, cunoştinţa adevărului şi frica de Dumnezeu, se răneşte cumplit nu numai de patimi, ci şi de alte întâmplări. (Marcu Ascetul)7

ˇ Înţelepciunea nu stă numai în a cunoaşte adevărul din înălţimea naturală, ci şi în a răbda răutatea celor ce ne fac nedreptate, ca pe a noastră proprie. Căci cei ce rămân la cea dintâi se umflă de mândrie; iar cei ce au ajuns la a doua au dobândit smerenie în cugetare. (Marcu Ascetul)7

ˇ Definiţia cunoştinţei: a te uita pe tine când te gândeşti la Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Cuvântul duhovnicesc umple de siguranţă simţirea minţii, căci e purtat de lucrarea dragostei ce izvorăşte din Dumnezeu. De aceea mintea noastră se îndeletniceşte, fără să fie silită, cu grăirea despre Dumnezeu. Căci nu simte atunci vreo lipsă care provoacă grijă. Fiindcă atât de mult se lărgeşte prin vederi, cât vrea lucrarea dragostei. Bine este deci să aşteptăm totdeauna cu credinţă, ca să primim prin dragoste iluminarea pentru a cuvânta. Căci nimic nu e mai sărac decât cugetarea care, stând afară de Dumnezeu, filozofează despre Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Nici cel ce este încă luminat nu se cade să se apropie de vederile duhovniceşti; nici cel învăluit din belşug de lumina bunătăţii Preasfântului Duh să nu înceapă a cuvânta, pentru că lipsa luminii aduce neştiinţă; iar belşugul nu îngăduie să vorbească. Căci sufletul fiind atunci beat de dragoste către Dumnezeu, vrea să se desfăteze cu glas tăcut de slava Domnului. Prin urmare numai cel ce ţine mijlocia iluminării, trebuie să purceadă a grăi despre Dumnezeu. Căci această măsură dăruieşte sufletului cuvinte pline de strălucire. Iar strălucirea iluminării hrăneşte credinţa celui ce grăieşte întru credinţă. Căci rânduiala este ca cel ce învaţă pe alţii să guste, prin dragoste, el mai întâi din rodul cunoştinţei, aşa cum plugarul care se osteneşte trebuie să se împărtăşească el mai întâi din roade. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Atât înţelepciunea, cât şi cunoştinţa, cât şi celelalte daruri dumnezeieşti sunt ale unuia şi aceluiaşi Duh Sfânt. Dar fiecare din ele îşi are lucrarea sa deosebită. De aceea unuia i s-a dat înţelepciune, altuia cunoştinţa întru acelaşi Duh, mărturiseşte Apostolul. Cunoştinţa leagă pe om de Dumnezeu prin experienţă, dar nu îndeamnă sufletul să cuvânteze despre lucruri. De aceea unii dintre cei ce petrec în viaţa monahală sunt luminaţi de ea în simţirea lor, dar la cuvinte dumnezeieşti nu vin. Dacă însă se dă cuiva pe lângă cunoştinţă şi înţelepciune, în duh de frică, lucru ce rar se întâmplă, aceasta descoperă însăşi lucrarea cunoştinţei, prin dragoste. Fiindcă cea dintâi obişnuieşte să lumineze prin trăire, a doua prin cuvânt. Dar cunoştinţa o aduce rugăciunea şi liniştea multă, când lipsesc cu desăvârşire grijile; iar înţelepciunea o aduce meditarea fără slavă deşartă a cuvintelor Duhului, şi mai ales harul lui Dumnezeu pe care o dă. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Cuvântul duhovnicesc păstrează sufletul celui ce-l grăieşte pururi neiubitor de slavă deşartă. Căci mângâind toate părţile sufletului prin simţirea inimii, îl face să nu mai aibă trebuinţă de slava de la oameni. De aceea îi păzeşte pururi cugetarea fără năluciri, prefăcând-o întreagă în dragostea de Dumnezeu. Dar cuvântul înţelepciunii lumeşti îl îndeamnă pe om pururi spre iubirea de slavă. Căci neputând mângâia şi satisface pe cei ce-l grăiesc, prin experienţa simţirii, le dăruieşte plăcerea laudelor, fiind el însuşi o plăsmuire a oamenilor iubitori de slavă. Vom cunoaşte deci fără rătăcire această înrâurire a cuvântului lui Dumnezeu, dacă vom cheltui ceasurile când nu grăim, în tăcere lipsită de griji şi în pomenirea fierbinte a lui Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Când cercetăm adâncul credinţei, se tulbură, dar când îl privim cu dispoziţia simplă a inimii, se înseninează. Căci adâncul credinţei, fiind apa uitării relelor, nu rabdă să fie cercetat de cugetări iscoditoare. Să plutim deci pe aceste ape cu simplitatea înţelegerii, ca să ajungem la limanul voii lui Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Cel ce s-a împărtăşit de sfânta cunoştinţă şi a gustat din dulceaţa lui Dumnezeu, nu mai trebuie să judece pe nimeni niciodată. Fiindcă dreptatea căpeteniilor lumii acesteia e copleşită cu totul de dreptatea lui Dumnezeu. Căci care ar fi deosebirea între fiii lui Dumnezeu şi oamenii veacului acestuia, dacă dreptul acestora n-ar apărea ca nedesăvârşit faţă de dreptatea acelora? De aceea cel dintâi se numeşte drept omenesc, iar cea de-a doua dreptate dumnezeiască. Astfel Mântuitorul nostru fiind ocărât nu răspundea cu ocară, dat la chinuri nu ameninţă, ci răbda în tăcere să fie dezbrăcat şi de haine şi pentru mântuirea noastră a suferit durere; ba, ceea ce e mai mult, se ruga Tatălui pentru cei care îl chinuiau. Dar oamenii lumii nu încetează să se judece până ce nu-şi iau cu adaos înapoi lucrurile de la cei cu care se judecă, mai ales când îşi primesc dobânzile înainte de a li se plăti datoria. Aşa încât dreptul lor se face adeseori început de mare nedreptate. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Toate darurile (harismele) Dumnezeului nostru sunt bune foarte şi dătătoare de toată bunătatea. Dar nici unul nu ne aprinde şi nu ne mişcă inima aşa de mult spre iubirea bunătăţii Lui, cum o face harisma cuvântării de Dumnezeu (teologia). Căci aceasta fiind un rod timpuriu al bunătăţii lui Dumnezeu, dăruieşte sufletului cele dintâi daruri. Ea ne face mai întâi să dispreţuim cu bucurie toată dragostea de viaţă, ca unii ce avem, în locul poftelor stricăcioase, că bogăţie negrăită, cuvintele lui Dumnezeu. Apoi luminează mintea noastră cu focul care o preschimbă, încât o face să fie în comuniune cu duhurile slujitoare. Să păşim deci, iubiţilor, cu toată inima spre această virtute, cei ce ne-am pregătit pentru ea. Căci ea este frumoasă, atotvăzătoare şi depărtează toată grija, hrănind mintea cu cuvintele lui Dumnezeu în fulgerările luminii negrăite; ca să nu spun multe, ea pregăteşte sufletul raţional pentru comuniunea nedespărţită cu Dumnezeu, prin Sfinţii Prooroci, ca şi între oameni (o minune!) să se cânte limpede stăpânirea lui Dumnezeu, în sunete dumnezeieşti, armonizate de această dumnezeiască aducătoare a miresei la mirele ei. (Diadoh al Foticeii)7

ˇ Mintea cuvântătoare de Dumnezeu (teologică), îndulcindu-şi şi încălzindu-şi sufletul cu înseşi cuvintele lui Dumnezeu, dobândeşte nepătimirea în măsură potrivită. Căci cuvintele Domnului, zice, sunt cuvinte curate, argint lămurit în foc pe seama pământului. Iar mintea cunoscătoare (gnostică), întărită prin experienţa cu lucrul, se ridică mai presus de patimi. Dar şi mintea cuvântătoare de Dumnezeu gustă din experienţa celei cunoscătoare, dacă se face pe sine mai smerită, precum şi mintea cunoscătoare gustă din virtutea contemplativă (văzătoare), dacă îşi păstrează nerătăcită puterea discriminatoare a sufletului. Căci nu se întâmplă ca să se dea amândouă darurile în întregime fiecărei minţi. Iar pricina este ca amândouă să se minuneze de ceea ce are mai mult cealaltă decât ea şi aşa să sporească în ele smerita cugetare, împreună cu râvna dreptăţii. De aceea zice Apostolul: Unuia prin Duhul i s-a dat cuvânt de înţelepciune, altuia cuvânt de cunoştinţă în acelaşi Duh. (Diadoh al Foticeii)7

Curaj  frică, laşitate

ˇ Nu se cuvine ca sufletul raţional şi luptător să se sperie şi să se înfricoşeze îndată de patimile care vin asupra lui, ca nu cumva să fie batjocorit de draci, ca fricos. Căci tulburat de nălucirile lumeşti sufletul îşi iese din limanul său. Să ştim că virtuţile noastre sufleteşti ni se fac înaintemergătoare ale bunurilor veşnice, iar păcatele de bunăvoie pricini ale muncilor. (Antonie cel Mare)8

ˇ Pregăteşte-te ca uf luptător încercat. De vei vedea fără de veste vreo nălucire, nu te clinti. Chiar dacă ai vedea sabie scoasă împotriva ta, sau lumină năvălind spre vederea ta, nu te tulbura; sau de vei vedea vreo formă urâcioasă şi sângeroasă, să nu-ţi slăbească sufletul. Ci stai drept, mărturisind mărturisirea cea bună şi mai uşor vei privi la vrăjmaşii tăi. (Evagrie Ponticul) 8

ˇ Îngrijeşte-te să agoniseşti multă cugetare smerită şi bărbăţie, şi răutatea lor nu se va atinge de sufletul tău şi biciul nu se va apropia de cortul tău, că îngerilor Săi va porunci ca să te păzească pe tine, iar aceştia vor izgoni de la tine toată lucrarea potrivnică. (Evagrie Ponticul)8

ˇ De te vor ameninţa dracii, arătându-se deodată din văzduh ca să te înspăimânte şi să-ţi răpească mintea, să nu te înfricoşezi de ei şi să nu ai nici o grijă de ameninţarea lor, căci ei se tem de tine, încercând să vadă dacă le dai atenţie, sau îl dispreţuieşti cu desăvârşire. (Evagrie Ponticul)8

ˇ Despre frate duhovnicesc am cetit că, rugându-se el, a venit o năpârcă şi s-a lipit de piciorul lui. Dar el nu a coborât mâinile, mai-nainte de ce nu şi-a împlinit rugăciunea obişnuită. Şi întru nimic nu s-a vătămat cel ce iubea pe Dumnezeu mai mult decât pe sine însuşi. (Evagrie Ponticul) 8

ˇ Să ai în rugăciunea ta ochi neîmprăştiat şi, lepădându-te de trupul şi sufletul tău, trăieşte prin minte. (Evagrie Ponticul)8

Deznădejde, descurajare, cedare

ˇ Nu se cuvine ca cei mai slăbuţi cu firea să deznădăjduiască şi să părăsească vieţuirea virtuoasă şi plăcută lui Dumnezeu şi să o dispreţuiască ca una ce nu ar putea fi ajunsă nici înţeleasă de ei. Căci unii chiar de nu vor putea ajunge la culmea virtuţii şi mântuirii, prin sârguinţă şi dorinţă, totuşi se fac mai buni sau în nici un caz mai răi. Iar acest folos al sufletului nu este mic. (Antonie cel Mare)9

ˇ Toţi dracii fac sufletul iubitor de plăceri; numai dracul întristării nu primeşte să facă aceasta, ci el ucide gândurile celor ce au început această vieţuire, tăind şi uscând prin întristare orice plăcere a sufletului, dacă e adevărat că oasele bărbatului trist se usucă. Dacă acest drac războieşte pe un monah cu măsură, îl face încercat, căci îl convinge să nu se apropie de nimic dintr-ale lumii acesteia şi să înlăture toată plăcerea. Dar dacă stăruie mai mult, naşte gânduri care sfătuiesc pe monah să-şi ia viaţa, sau îl silesc să fugă departe de locul unde petrece. Acest lucru l-a gândit şi l-a pătimit dreptul Iov fiind asuprit de acest drac. De aş putea, zice, să mă omor, sau pe altul să rog să-mi facă mie aceasta. Simbol al acestui drac este sălbăticiunea numită năpârcă, a cărei fire se arată prietenoasă, însă al cărei venin covârşeşte veninul celorlalte fiare, ba dacă e primit fără măsură, omoară şi animalul însuşi. Acestui drac i-a predat Pavel pe cel ce a făcut nelegiuire în Corint. De aceea şi scrie cu râvnă Corintenilor, zicând: Arătaţi-i dragoste, ca nu cumva să fie înghiţit unul ca acesta de o întristare mai mare. Dar duhul acesta, care întristează pe oameni, ştie să se facă şi pricinuitor de bună pocăinţă. De aceea şi Ioan Botezătorul îi numea pe cei ce erau străpunşi de duhul acesta şi alergau la Dumnezeu pui de năpârci, zicând: Cine v-a arătat vouă să fugiţi de mânia ce va să vie? Faceţi deci roade vrednice de pocăinţă; şi să nu vi se pară a grăi întru voi: Părinte avem pe Avraam. Căci oricine a urmat lui Avraam şi a ieşit din pământul şi din neamul său, s-a făcut mai tare decât dracul acesta. (Evagrie Ponticul)9

ˇ Ceilalţi strecoară în minte gânduri, sau înţelesuri, sau vederi prin schimbări în starea trupului. Iar Domnul lucrează dimpotrivă: coborându-se în mintea însăşi, aşează în ea cunoştinţa celor ce le vrea, şi prin minte linişteşte neînfrânarea trupului. (Evagrie Ponticul)9

ˇ Păzeşte-te de cursele celor potrivnici. Căci se întâmplă că, în vreme ce te rogi curat şi netulburat, să ţi se înfăţişeze deodată înainte vreun chip străin şi ciudat, ca să te ducă la părerea că Dumnezeu este acolo şi să te înduplece să crezi că dumnezeirea este câtimea ce ţi s-a descoperit ţie deodată. Dar dumnezeirea nu este câtime şi nu are chip. (Evagrie Ponticul)9

ˇ Ia seama la gânduri când te rogi; dacă au încetat cu uşurinţă, de unde vine aceasta? Ca să nu cazi în vreo cursă şi să te predai înşelat. (Evagrie Ponticul)9

ˇ Este o zdrobire de inimă lină şi folositoare, spre înmuierea ei; şi este alta ascuţită şi vătămătoare, spre pedepsirea ei. (Marcu Ascetul)9

ˇ Definiţia nădejdii: călătoria minţii spre cele nădăjduite. (Diadoh al Foticeii)9

ˇ Părăsirea povăţuitoare aduce sufletului întristare multă; de asemenea o anumită smerenie şi deznădejde măsurată. Aceasta pentru ca partea lui iubitoare de slavă şi fricoasă să ajungă, după cuviinţă, la smerenie. Ea produce în inimă îndată frica de Dumnezeu şi lacrimi de mărturisire, precum şi multă dorinţă de tăcere. Dar părăsirea în sens de lepădare lasă sufletul să se umple de deznădejde, de necredinţă, de fumul mândriei şi de mânie. Deci având noi experienţa ambelor părăsiri suntem datori să ne apropiem de Dumnezeu după cum o cere fiecare. În cazul celei dintâi suntem datori să-l aducem mulţumire însoţită de rugăciuni de iertare, ca unuia ce ne pedepseşte neînfrânarea voii noastre cu certarea acestei părăsiri, ca să ne înveţe, asemenea unui Tată bun, deosebirea dintre virtute şi păcat. În cazul celei din urmă, trebuie să-l aducem mărturisirea neîncetată a păcatelor şi lacrimi nelipsite şi retragere şi mai multă, că doar vom putea astfel, prin sporirea ostenelilor, să ni-L facem pe Dumnezeu milostiv, ca să caute ca mai înainte la inimile noastre. Dar trebuie să ştim că atunci când se dă lupta între suflet şi Satana, ciocnindu-se ca două fiinţe, datorită părăsirii povăţuitoare, harul se ascunde pe sine, precum am mai spus, ca să arate vrăjmaşilor sufletului, că biruinţa este numai a lui. (Diadoh al Foticeii)9

Discernământ, dreapta socoteală

ˇ După cum corăbierii cârmuiesc corabia cu grijă, ca să n-o izbească de vreo stâncă văzută sau nevăzută, aşa şi cei ce se silesc spre viaţa duhovnicească trebuie să cerceteze cu frică ce trebuie să facă şi ce să nu facă. De asemenea să creadă că legile lui Dumnezeu le sunt de folos, tăind de la suflet toate gândurile păcătoase. (Antonie cel Mare)10

ˇ După cum cârmacii şi cei ce ţin frânele cu sârguinţă şi cu luare aminte ajung la ţintă, tot aşa cei ce se silesc spre viaţa cea dreaptă şi virtuoasă, trebuie să călătorească cu sârguinţă şi cu grijă, precum se cuvine şi după cum e voia lui Dumnezeu. Cel ce vrea şi cugetă că se poate aceasta, crezând îşi face loc în nemurire. (Antonie cel Mare)10

ˇ Cei ce cunosc binele, dar nu văd ce le este de folos, îşi orbesc sufletul; iar puterea de a deosebi li s-a împietrit. De aceea nu trebuie să ne îndreptăm mintea spre aceştia, ca nu cumva să cădem şi noi, în chip silnic, în acelaşi lucruri, fără băgare de seamă, ca nişte orbi. (Antonie cel Mare)10

ˇ Uneori trupul e bolnav şi de trebuie să mănânci şi de două, de trei şi de mai multe ori, să nu fie întristat cugetul tău căci ostenelile trupeşti nu trebuie să fie ţinute şi în timpuri de boală şi de slăbiciune, ci trebuie lăsate atunci mai slobod în anumite privinţe, ca să se întărească trupul din nou spre aceleaşi osteneli ale vieţuirii. Iar în privinţa înfrânării de la anumite bucate, nu ne-a oprit dumnezeiescul cuvânt ca să nu mâncăm ceva, ci a zis: Iată am dat vouă toate, ca pe legumele ierburilor, mâncaţi-le nimic cercetând, şi: Nu cele ce intră în gură spurcă pe om. Deci înfrânarea de la anumite bucate e lucru ce rămâne la alegerea ta, ca o osteneală a sufletului. (Evagrie Ponticul)10

ˇ Socotesc că dracul, atingându-se de creier, schimbă lumina minţii, precum voieşte. În felul acesta este stârnită patima slavei deşarte spre gândul de a face mintea să se pronunţe cu uşurătate, prin păreri proprii, despre cunoştinţa dumnezeiască fiinţială. Unul ca acesta nefiind supărat de patimi trupeşti şi necurate, ci înfăţişându-se  zice-se  cu curăţie, socoteşte că nu se mai petrece în el nici o lucrare potrivnică. De aceea socoteşte arătare dumnezeiască lucrarea săvârşită în el de diavolul, care se foloseşte de multă pătrundere şi, prin creier schimbă lumina împreunată cu el şi îi dă, precum am spus, forma care vrea. (Evagrie Ponticul)10 27

ˇ Îngerul lui Dumnezeu, arătându-se, opreşte, cu cuvântul numai, lucrarea potrivnică din noi şi mişcă lumina minţii la lucrare fără rătăcire. (Evagrie Ponticul)10

ˇ Dacă vei folosi pe vreunul, vei fi ocărât de altul, ca, simţindu-te nedreptăţit, să spui, sau să faci ceva ce nu se cuvine şi în felul acesta să risipeşti rău ceea ce ai adunat bine. Acesta e scopul dracilor. De aceea trebuie să luăm aminte cu înţelepciune. (Evagrie Ponticul)10

ˇ Un lucru poate fi săvârşit bine la arătare, dar scopul celui ce l-a săvârşit nu e bun. De asemenea poate fi rău la înfăţişare, dar ţinta făcătorului poate fi bună. Dar nu numai fapte săvârşesc unii, ci şi vorbe grăiesc în chipul în care am zis. Căci unii schimbă calitatea unui lucru prin neiscusinţa şi neştiinţa lor, alţii prin intenţia cea rea, şi iarăşi alţii prin scopul evlavios. (Marcu Ascetul)10

ˇ Pe cel ce îşi ascunde defăimarea şi ocara punând înainte laude, cu greu îl pot descoperi cei mai simpli. Asemenea acestuia este şi cel ce, sub chipul smereniei, e plin de slava deşartă. Aceştia acoperind multă vreme adevărul cu minciuna, în cele din urmă sunt daţi totuşi pe faţă prin fapte. (Marcu Ascetul)10

ˇ Unul făcând un lucru la arătare bun vatămă pe aproapele său; iar altul nefăcând un asemenea lucru îl ajută cu gândul. (Marcu Ascetul)10

ˇ Este câte unul care-şi taie o patimă pentru o plăcere. Şi poate că unul ca acesta nu-şi dă seama el însuşi de sine, ostenindu-şi prosteşte. (Marcu Ascetul)10

ˇ Unii oameni, fiind lăudaţi pentru virtute, s-au lăsat cuceriţi de plăcere, iar plăcerea aceasta nutrită de slava deşartă au socotit-o mângâiere. Alţii, mustraţi pentru păcat, s-au umplut de durere şi durerea cea spre folos au socotit-o lucrare a păcatului. (Marcu Ascetul)10

ˇ Toţi aceia care, pentru faptul că se nevoiesc, dispreţuiesc pe cei mai nebăgători de seamă, socotesc că se îndreaptă din fapte trupeşti. Şi toţi cei care, rezemându-se pe simpla cunoştinţă, nesocotesc pe cei lipsiţi de cunoştinţă, se găsesc cu mult mai neînţelepţi decât aceia. (Marcu Ascetul)10

ˇ Se poate întâmpla ca unul, împlinind pe faţă o poruncă, să slujească în ascuns patimii şi prin gânduri păcătoase să strice fapta bună. (Marcu Ascetul)10

ˇ Este o lucrare a harului, necunoscută celui slab la minte; şi este o altă lucrare a păcatului, care semănă cu adevărul. Dar e bine să nu cercetăm prea stăruitor aceste lucruri, ca să nu rătăcim. Ci toate să le aducem, prin nădejde, lui Dumnezeu, căci el ştie folosul amândurora. (Marcu Ascetul)10

ˇ O poruncă se vădeşte mai aleasă ca alta. De aceea există şi o credinţă mai sigură ca altă credinţă. (Marcu Ascetul)10

ˇ Păcatele de odinioară, pomenite special după chipul lor, vatămă pe cel cu bună nădejde. Căci dacă îi apar în cuget însoţite de întristare, îl desfac de nădejde, iar dacă i se zugrăvesc fără întristare, îşi întipăresc din nou vechea întinăciune. (Marcu Ascetul)10

ˇ Când mintea, prin lepădarea de sine, se ţine stând numai de gândul nădejdii, vrăjmaşul, sub motiv de mărturisire, îi zugrăveşte păcatele de mai înainte, ca să stârnească din nou patimile uitate prin harul lui Dumnezeu şi, pe nebăgate de seamă, să facă pe om nedrept. Căci făcând vrăjmaşul acesta, de va fi omul luminat şi urâtor de patimi, se va întuneca, tulburându-se pentru cele făcute. Iar de va fi încă înceţoşat şi iubitor de plăceri, va zăbovi desigur în convorbirea pătimaşă cu momelile, încât amintirea aceasta nu-i va fi o mărturisire, ci început de păcătuire. (Marcu Ascetul)10

ˇ Când vezi doi răi, având dragoste unul faţă de altul, cunoaşte că fiecare ajută să se împlinească voia celuilalt. (Marcu Ascetul)10

ˇ Se întâmplă uneori că sufletul se aprinde spre dragostea lui Dumnezeu, fiind luat de o mişcare neşovăielnică şi lipsită de năluciri; el atrage atunci oarecum şi trupul în adâncul dragostei aceleia negrăite, fie că aceasta se întâmplă în vremea de veghe, fie, cum am zis, când cel care e stăpânit de lucrarea sfântului har ajunge în stare de somn. Atunci el nu mai cugetă la nimic, decât la aceea spre ceea ce a mişcat. Când i se întâmplă aşa ceva, trebuie să ştie că aceasta este lucrarea Duhului Sfânt. Căci îndulcindu-se atunci întreg de acea dulceaţă negrăită, nu mai poate cugeta la nimic altceva, fiind copleşit de o bucurie adâncă. Dar dacă mintea, aflându-se sub o astfel de lucrare, zămisleşte vreo îndoială sub vreun înţeles întinat, şi se foloseşte de sfântul nume spre a se apăra de cel rău, şi nu numai pentru a primi dragostea lui Dumnezeu, trebuie să înţeleagă că aceea mângâiere cu înfăţişare de bucurie este de la înşelătorul. Bucuria aceasta este lipsită de calitate şi de intimitate, fiind produsă de vrăjmaşul care vrea ca sufletul să preacurvească. Căci atunci când vede mintea lăudându-se cu experienţa simţirii sale, el îmbie sufletului anumite mângâieri bune la aparenţă, ca aceasta, distrat de dulceaţa aceea moale şi umedă, să nu poată cunoaşte amestecul celui viclean. Din aceasta să cunoaştem, prin urmare, Duhul adevărului şi duhul înşelăciunii. Căci este cu neputinţă să guste cineva cu simţirea din dulceaţa dumnezeiască, sau să experimenteze prin simţire amărăciunea dracilor, dacă nu s-a umplut de încredinţarea că harul s-a sălăşluit în adâncul minţii, iar duhurile rele petrec împrejurul mădularelor inimii, lucru care dracii nu vreau să fie niciodată crezut de oameni, ca nu cumva, ştiind aceasta sigur, să se înarmeze împotriva lor cu pomenirea lui Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Auzind despre simţirea minţii, nimeni să nu creadă că i se va arăta slava lui Dumnezeu în chip văzut. Căci zicem că sufletul simte, când e curat, printr-o anumită gustare negrăită, mângâierea dumnezeiască, dar nu că i se arată ceva din cele nevăzute. Fiindcă acum umblă prin credinţă şi nu prin vedere, cum zice fericitul Pavel. Deci dacă i se va arăta vreunuia dintre cei ce se nevoiesc, fie vreo lumină, fie vreo figură în chip de foc, fie vreun glas, nicidecum să nu primească o astfel de arătare. Căci este o înşelăciune vădită a vrăjmaşului, care a amăgit pe mulţi prin neştiinţă, făcându-i să se abată de la calea adevărului. Noi însă ştim că până ce petrecem în trupul acesta stricăcios, suntem departe de Dumnezeu, adică nu putem să-L vedem în chip văzut nici pe El, nici altceva din minunile cereşti. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Nu trebuie să ne îndoim că atunci când mintea începe să se afle sub lucrarea puternică a luminii dumnezeieşti, se face întreagă străvezie, încât îşi vede cu îmbelşugare propria ei lumină. Căci aceasta se întâmplă, zice, când puterea sufletului pune stăpânire asupra patimilor. Dar că tot ce i se arată într-o anumită formă, fie ca lumină, fie ca foc, se întâmplă din uneltirea vrăjmaşului, ne învaţă limpede dumnezeiescul Pavel, zicând că acela se preface în chipul îngerului luminii. Prin urmare nu trebuie să se apuce cineva de viaţa ascetică cu nădejdea aceasta, ca nu cumva să afle Satana prin aceasta sufletul gata pentru răpire; ci cu nădejdea ca să ajungă numai să iubească pe Dumnezeu cu toată simţirea şi convingerea inimii, ceea ce înseamnă din tot sufletul, din toată inima şi din tot cugetul. Căci cel ce e adus de lucrarea harului lui Dumnezeu la această stare a ieşit din lume, chiar dacă este în lume. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Înfrânarea este un nume de obşte, care se adaugă la numele tuturor virtuţilor. Deci cel ce se nevoieşte trebuie să se înfrâneze în toate. Căci precum oricare mădular al omului, chiar dacă dintre cele mai mici, de va fi tăiat, face urâtă întreaga înfăţişare a omului, fie cât de mic mădularul care lipseşte, tot cel ce se neglijează chiar şi numai o singură virtute, strică toată frumuseţea înfrânării, fără să ştie. Se cuvine deci să ne ostenim nu numai pentru virtuţile trupeşti, ci şi pentru cele care pot curăţa omul nostru cel dinăuntru. Căci ce folos va avea cel ce-şi păzeşte trupul feciorelnic, dacă sufletul şi-l lasă să se desfrâneze cu dracul neascultării? Sau cum se va încununa cel ce s-a înfrânat de lăcomia pântecelui şi de la toată pofta trupească, dar n-a avut grijă de închipuirea de sine şi de iubirea de slavă şi n-a răbdat nici cel mai mic necaz, care e măsura cu care se va măsura lumina dreptăţii celor ce au împlinit faptele dreptăţii în duh de smerenie? (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Cei ce se nevoiesc trebuie să urască toate patimile neraţionale în aşa fel încât să le ajungă ura faţă de ele o adevărată obişnuinţă. Dar înfrânarea de mâncări trebuie să o păzească în aşa fel, ca să nu câştige vreo scârbă faţă de vreuna din ele. Acesta ar fi un lucru vrednic de osândă şi cu totul drăcesc. Căci nu ne înfrânăm de la ele fiindcă ar fi vrednice de ocară (să nu fie), ci, ca depărtându-ne de multele mâncări, să pedepsim cu dreaptă măsură mădularele aprinse ale trupului; apoi, ca să avem destul prisos ca să-l putem da săracilor, drept semn al dragostei adevărate. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Alta este bucuria începătoare şi alta cea desăvârşitoare. Cea dintâi nu e lipsită de lucrarea închipuirii (de năluciri); cealaltă are ca putere smerita cugetare. Iar la mijlocul lor se află întristarea iubitoare de Dumnezeu şi lacrima fără durere. Căci întru înmulţirea înţelepciunii stă spor de amărăciune şi cine-şi înmulţeşte cunoştinţa îşi sporeşte suferinţa. De aceea sufletul trebuie îmbiat întâi la nevoinţe prin bucuria începătoare, ca apoi să fie mustrat şi probat de către adevărul Duhului Sfânt pentru relele pe care le-a făcut şi pentru împrăştierile de care se mai face vinovat. Căci întru mustrări, zice, ai pedepsit pe om pentru fărădelege şi ai subţiat ca pe o pânză de păianjen sufletul lui. Iar după ce mustrarea aceasta va fi probat sufletul ca într-un cuptor, acesta va primi bucuria fără năluciri, în pomenirea fierbinte a lui Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Am auzit pe unii oameni evlavioşi zicând că nu trebuie să îngăduim să ni se ia lucrurile ce le avem pentru susţinerea noastră, sau pentru ajutorarea săracilor, ca să nu ne facem pricină de păcat celor ce ne nedreptăţesc pe noi, prin faptul că răbdăm, mai ales dacă se întâmplă să pătimim aceasta de la creştini. Dar aceasta nu înseamnă altceva decât a ţine cineva la ale sale mai mult decât la sine însuşi, pentru o pricină neraţională. Pentru că dacă părăsesc rugăciunea şi paza inimii şi încep puţin câte puţin să umblu după judecăţi împotriva celor ce voiesc să mă păgubească şi să aştept pe la uşile judecătoriilor, vădit este că cele pentru care mă judec le socotesc mai însemnate decât mântuirea mea, ca să nu zic şi decât însăşi porunca mântuitoare. Căci cum mai ascult atunci în întregime de cuvântul evanghelic, care-mi porunceşte: Şi de la cel ce ia cu ale tale nu cere îndărăt, dacă nu rabd cu bucurie, după cuvântul apostolic, răpirea lucrurilor mele, sau dacă, judecându-mă şi primind înapoi cele ce mi-au fost luate cu sila, cu aceasta nu-l izbăvesc de păcat pe acel lacom? Deci dat fiind că judecătoriile stricăcioase nu judecă potrivit cu judecata nestricăcioasă a lui Dumnezeu, căci vinovatul are toată încrederea în legile acestea în faţa cărora îşi apără pricina sa, bine este să suferim sila celor ce vreau să ne nedreptăţească şi să ne rugăm pentru ei, ca prin pocăinţă şi nu prin întoarcerea lucrurilor ce le-au răpit de la noi să fie izbăviţi de păcatul lăcomiei. Căci aceasta o vrea dreptatea lui Dumnezeu, ca să primim nu lucrul lăcomit, ci pe lacomul însuşi, izbăvit de păcat prin pocăinţă. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Harul obişnuieşte la început să umple sufletul de lumină prin simţire multă. Dar înaintând omul în nevoinţe, adeseori harul lucrează nesimţit tainele sale în sufletul contemplativ (văzător) şi cuvântător de Dumnezeu. Făcând la început aşa, el vrea ca, bucurându-ne, să ne mâne spre contemplaţiile dumnezeieşti, ca pe unii ce suntem chemaţi de la neştiinţă la cunoştinţă. La mijlocul nevoinţelor însă, vrea să ne păstreze cunoştinţa nepătate de slava deşartă. Prin urmare trebuie să ne lase să ne întristăm într-o anumită măsură, ca unii ce am fi părăsiţi, ca şi mai mult să ne smerim şi să ne supunem slavei Domnului, dar totodată să ne şi bucurăm cu măsură, într-aripaţi de nădejdea cea bună. Căci precum multă întristare învăluie sufletul în deznădejde şi necredinţă, aşa şi multă bucurie îl îmbie la părerea de sine. Desigur e vorba despre cei ce sunt încă prunci. Iar la mijloc, între iluminare şi părăsire, se află încercarea; precum la mijloc între întristare şi bucurie se află nădejdea. Căci aşteptând; zice, am aşteptat pe Domnul şi a căutat spre mine; şi iarăşi: După mulţumirea durerilor mele în inima mea, mângâierile Tale au veselit sufletul meu. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Când sufletul ajunge la cunoştinţa de sine, produce şi din sine o oarecare ardoare şi sfială iubitoare de Dumnezeu. Căci nefiind tulburat de grijile vieţii, naşte o anumită dragoste plină de pace, care caută cu măsură pe Dumnezeul păcii. Dar e desfăcut degrabă de la acest gând, fie pentru că pomenirea lui Dumnezeu e furată de simţuri, fie pentru că firea îşi cheltuieşte repede virtutea sa din pricină că e săracă. De aceea înţelepţii Elinilor nu aveau cum trebuie ceea ce credeau că au dobândit prin înfrânare, deoarece mintea lor nu stătea sub înrâurirea înţelepciunii netrecătoare şi adevărate. Dar ardoarea venită în inimă de la Preasfântul Duh este întreagă numai pace. Apoi ea nu slăbeşte nicidecum şi cheamă toate părţile sufletului la dorul după Dumnezeu. Ea nu iese afară din inimă şi înveseleşte tot omul cu o dragoste şi cu o bucurie fără margini. Se cuvine deci, ca după ce o cunoaştem, să căutăm să ajungem la ea. Căci dragostea naturală este un semn al firii însănătoşite prin înfrânare. Dar ea nu poate duce mintea la nepătimire, ca dragostea duhovnicească. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Unii au născocit că atât harul, cât şi păcatul, adică atât Duhul adevărului, cât şi duhul rătăcirii se află ascunse în mintea celor ce s-au botezat. Ca urmare zic că o persoană îmbie mintea spre cele bune, iar cealaltă îndată spre cele dimpotrivă. Eu însă am înţeles din dumnezeieştile Scripturi şi din însăşi simţirea minţii că înainte de Sfântul Botez harul îndeamnă sufletul din afară spre cele bune, iar Satana foieşte în adâncurile lui, încercând să stăvilească toate ieşirile dinspre dreapta ale minţii. Dar din ceasul în care renăştem, diavolul e scos afară, iar harul intră înăuntru. Ca urmare aflăm că precum odinioară stăpânea rătăcirea asupra sufletului, aşa după Botez stăpâneşte adevărul asupra lui. Lucrează desigur Satana asupra sufletului şi după aceea ca şi mai-nainte, ba de multe ori chiar mai rău. Dar nu ca unul ce se află de faţă împreună cu harul (să nu fie!), ci învăluind prin mustul trupului mintea, ca într-un fum, în dulceaţa poftelor neraţionale. Iar aceasta se face din îngăduirea lui Dumnezeu, ca trecând omul prin furtună, prin foc şi prin cercare, să ajungă astfel la bucuria binelui. Căci am trecut, zice, prin foc şi apă, şi ne-ai scos pe noi la odihnă. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Harul se ascunde, cum am zis, din însăşi clipa în care ne-am botezat în adâncul minţii. Dar îşi acoperă prezenţa faţă de simţirea minţii. Din moment ce începe însă cineva să iubească pe Dumnezeu cu toată hotărârea, o parte din bunătăţile harului intră într-un chip negrăit în comunicare cu sufletul prin simţirea minţii. Prin aceasta, cel ce vrea să ţină cu tărie lucrul pe care l-a aflat, vine la dorinţa să vândă cu multă bucurie toate bunurile cele de aici, ca să cumpere cu adevărat ţarina în care a aflat ascunsă comoara vieţii. Căci când va vinde cineva toată bogăţia lumească, va afla locul în care stătea ascuns harul lui Dumnezeu. Fiindcă pe măsura înaintării sufletului, îşi descoperă şi darul dumnezeiesc bunătatea lui în minte. Dar atunci îngăduie Domful şi dracilor să supere sufletul, ca să-l înveţe să facă deosebirea între bine şi rău şi să-l facă mai smerit prin aceea că pe măsură ce se curăţeşte simte tot mai multă ruşine de urâciunea gândurilor drăceşti. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Dacă cineva presupune, din pricină că gândim împreună atât cele bune cât şi cele rele, că Duhul Sfânt şi diavolul locuiesc laolaltă în minte să afle că aceasta se întâmplă pentru aceea că încă n-am gustat şi n-am văzut că bun este Domnul. Căci la început, precum am spus şi mai înainte, harul îşi ascunde prezenţa sa în cei botezaţi, aşteptând hotărârea sufletului, ca, atunci când omul se va întoarce cu totul spre Domnul, să-şi arate, printr-o negrăită simţire, prezenţa în inimă. Pe urmă iarăşi aşteaptă mişcarea sufletului, îngăduind săgeţilor drăceşti să ajungă până în adâncul acestei simţiri, ca printr-o hotărâre şi mai caldă şi prin cuget smerit să caute pe Dumnezeu. Deci dacă omul va începe de aici înainte să sporească în păzirea poruncilor şi să cheme neîncetat pe Domnul Iisus, focul sfântului har se va revărsa şi peste simţurile mai de dinafară ale inimii, arzând cu totul neghina pământului omenesc. Drept urmare cursele diavoleşti se vor depărta de acest loc, înţepând de aici înainte mai domol partea pătimitoare a sufletului. Iar când nevoitorul se va îmbrăca cu toate virtuţile şi mai ales cu desăvârşita sărăcie, atunci harul îi va lumina toată firea printr-o oarecare simţire mai adâncă, încălzindu-l spre mai multă dragoste de Dumnezeu. Din această pricină săgeţile drăceşti se vor stinge în afară de simţirea trupului. Căci adierea Duhului Sfânt, mişcând inima spre suflarea păcii, stinge săgeţile dracului purtător de foc, încă pe când sunt în are. Dar şi pe cel care a ajuns la această măsură îl părăseşte Dumnezeu uneori în mâna răutăţii dracilor, lăsând mintea lui neluminată, ca voia noastră slobodă să nu fie câtuşi de puţin legată de lanţurile harului. Aceasta nu numai pentru că păcatul se biruieşte prin lupte, ci şi pentru că omul e dator să mai sporească încă în experienţa duhovnicească. Căci ceea ce pare lucru desăvârşit celui povăţuit, este încă nedesăvârşit faţă de bogăţia lui Dumnezeu, care povăţuieşte cu dragoste largă, chiar dacă ar putea cineva sui toată scara arătată lui Iacov. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ La începutul înaintării, dacă iubim cu căldură virtutea lui Dumnezeu, Preasfântul Duh face sufletul să guste cu toată simţirea şi încredinţarea din dulceaţa lui Dumnezeu, ca mintea să afle printr-o cunoştinţă exactă răsplata desăvârşită a ostenelilor iubitorilor de Dumnezeu. Dar pe urmă ascunde pentru multă vreme bogăţia acestui dar de viaţă făcător, ca chiar de vom împlini toate celelalte virtuţi, să ne socotim că nu suntem nimic, întrucât nu avem încă dragostea sfântă ca o deprindere. Drept aceea dracul urii tulbură atunci sufletele celor ce se nevoiesc, încât îi face să vorbească de rău chiar şi pe cei ce-i iubesc pe ei şi să ducă lucrarea stricăcioasă a urii până la a-şi face din ea aproape o îndeletnicire plăcută. Din pricina aceasta, sufletul se întristează şi mai mult, purtând în el amintirea dragostei dumnezeieşti, dar neputând-o dobândi în simţire, pentru lipsa ostenelilor celor mai desăvârşite. E trebuinţă deci ca să o împlinim totuşi măcar de silă, ca să ajungem la gustarea ei întru toată simţirea şi încredinţarea. Căci desăvârşirea ei nimeni nu o poate câştiga până ce se află în trupul acesta, decât numai Sfinţii care au ajuns până la mucenicie şi la mărturisirea desăvârşită. Fiindcă el ce ajunge la ea se preface întreg şi nu mai doreşte cu uşurinţă nici măcar hrană. Căci ce poftă va mai avea de bunătăţile lumii cel ce e hrănit de dragostea dumnezeiască? De aceea prea Înţeleptul Pavel, marele vas al cunoştinţei, binevestindu-ne din convingerea sa deplină, zice: Împărăţia Cerurilor nu este mâncarea şi băutura, ci dreptate, pace şi bucurie în Duhul Sfânt, care sunt roada dragostei desăvârşite. Aşa încât cei ce înaintează până la desăvârşire pot să guste aici des din ea, dar desăvârşit nimeni nu o poate câştiga, decât numai când  se va înghiţi desăvârşit ce este muritor de viaţă. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Faza de mijloc din lucrarea sfintei cunoştinţe ne pricinuieşte nu puţină întristare când, ocărându-l pe cineva dintr-o întărâtare oarecare, ni l-am făcut duşman. Fiindcă ea nu încetează de-a împunge conştiinţa noastră, până ce, prin multă rugare de iertare, nu aducem pe cel ocărât la cugetul de odinioară. Dar cea mai desăvârşită înţelegere nu face foarte multă grijă şi mustrare chiar când careva dintre oamenii lumii s-ar mânia pe noi pe nedreptul, pentru faptul că suntem tot sminteală cuiva din veacul acesta. Atunci mintea e stingherită şi de la contemplarea lui Dumnezeu şi de la cuvântarea despre El. Căci temeiul cunoştinţei fiind dragostea, nu lasă cugetarea să se lărgească în zămislirea de contemplaţii dumnezeieşti, până nu vom recâştiga mai întâi în dragoste şi pe cel ce s-a mâniat în deşert pe noi. Iar dacă acela nu vrea să se întâmple aceasta, sau s-a depărtat de locul unde vieţuim noi, se cuvine ca, aşezându-i chipul feţei lui în afecţiunea largă a sufletului, să plinim astfel în adâncul inimii legea dragostei. Căci cei ce vor să aibă cunoştinţa lui Dumnezeu trebuie să privească spiritul şi feţele celor ce s-au mâniat fără temei, cu un cuget nemânios. Împlinindu-se aceasta, mintea noastră nu numai că se va mişca fără greşeală spre contemplarea lui Dumnezeu, ci se va înălţa şi spre dragostea Lui cu multă îndrăznire, ca una ce se zoreşte neîmpiedicată de la treapta a doua la cea dintâi. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Faza de mijloc din lucrarea sfintei cunoştinţe ne pricinuieşte nu puţină întristare când, ocărându-l pe cineva dintr-o întărâtare oarecare, ni l-am făcut duşman. Fiindcă ea nu încetează de-a împunge conştiinţa noastră, până ce, prin multă rugare de iertare, nu aducem pe cel ocărât la cugetul de odinioară. Dar cea mai desăvârşită înţelegere nu face foarte multă grijă şi mustrare chiar când careva dintre oamenii lumii s-ar mânia pe noi pe nedreptul, pentru faptul că suntem tot sminteală cuiva din veacul acesta. Atunci mintea e stingherită şi de la contemplarea lui Dumnezeu şi de la cuvântarea despre El. Căci temeiul cunoştinţei fiind dragostea, nu lasă cugetarea să se lărgească în zămislirea de contemplaţii dumnezeieşti, până nu vom recâştiga mai întâi în dragoste şi pe cel ce s-a mâniat în deşert pe noi. Iar dacă acela nu vrea să se întâmple aceasta, sau s-a depărtat de locul unde vieţuim noi, se cuvine ca, aşezându-i chipul feţei lui în afecţiunea largă a sufletului, să plinim astfel în adâncul inimii legea dragostei. Căci cei ce vor să aibă cunoştinţa lui Dumnezeu trebuie să privească spiritul şi feţele celor ce s-au mâniat fără temei, cu un cuget nemânios. Împlinindu-se aceasta, mintea noastră nu numai că se va mişca fără greşeală spre contemplarea lui Dumnezeu, ci se va înălţa şi spre dragostea Lui cu multă îndrăznire, ca una ce se zoreşte neîmpiedicată de la treapta a doua la cea dintâi. (Diadoh al Foticeii)10

ˇ Împrejurările cer de la noi rugăciune, precum valurile, vijeliile şi furtunile cer cârmaci. Căci suntem supuşi la atacul gândurilor, atât ale virtuţii, cât şi ale păcatului. Iar stăpân peste patimi se zice că este gândul cel evlavios şi iubitor de Dumnezeu. Deci ni se cade nouă, celor ce râvnim liniştea, să deosebim şi să despărţim cu luare aminte şi cu înţelepciune virtuţile şi păcatele, şi să aflăm pe care virtute trebuie să o cultivăm când sunt de faţă părinţii şi fraţii şi pe care s-o lucrăm când suntem singuri. Trebuie să mai ştim care este virtutea primă, care a doua, a treia; şi care patimă este sufletească şi care trupească; şi din care virtute ne răpeşte mândria, mintea, din care se iveşte lăcomia pântecelui. Căci datori suntem să curăţim gândurile, precum şi orice înălţare ce ar creşte împotriva cunoştinţei de Dumnezeu. (Isaia Pustnicul)10

Dragoste, bunătate, milă, îndelunga răbdare

ˇ Celui nu ştie să deosebească binele de rău nu-i este îngăduit a judeca pe cei buni sau pe cei răi. Căci bun este omul care cunoaşte pe Dumnezeu, dar el nu este, nu ştie nimic şi nu va şti vreodată. Căci calea cunoştinţei lui Dumnezeu este bunătatea. (Antonie cel Mare)11

ˇ Omul bun şi iubitor de Dumnezeu nu mustră pe oameni pentru rele când sunt de faţă; iar în dos nu-i bârfeşte. Dar nici celor ce încearcă să-i grăiască de rău nu le îngăduie. (Antonie cel Mare)11

ˇ Nu trebuie să urâm pe cei ce au uitat de vieţuirea cea bună şi plăcută lui Dumnezeu şi care nu recunosc dogmele drepte şi iubite de Dumnezeu. Ci mai vârtos să ne fie milă de ei, ca fiind slabi în puterea de a deosebi lucrurile şi orbi cu inima şi cu înţelegerea. Căci primind răul ca bine, se pierd din pricina neştiinţei, şi nu cunosc pe Dumnezeu, sărmanii şi nechibzuiţii de ei. (Antonie cel Mare)11

ˇ Mai bine este a ne ruga cu evlavie pentru aproapele, decât a-l mustra pentru tot lucrul. (Marcu Ascetul)11

ˇ Mai bine este a ne ruga cu evlavie pentru aproapele, decât a-l mustra pentru tot lucrul. (Marcu Ascetul)11

ˇ Dovada iubirii nefăţărite e iertarea nedreptăţilor. (Marcu Ascetul)11

ˇ Nu vei pierde nimic din tot ce vei ierta pentru Domnul, căci la timpul cuvenit îţi vor veni înmulţite. (Marcu Ascetul)11

ˇ Mare virtute e a răbda cele ce vin asupra noastră şi a iubi pe cei ce ne urăsc, după cuvântul Domnului. (Marcu Ascetul)11

ˇ Definiţia iubirii: sporirea prieteniei faţă de cei ce ne ocărăsc. (Diadoh al Foticeii)11

ˇ Când începe cineva să simtă cu îmbelşugare dragostea lui Dumnezeu, începe să iubească şi pe aproapele întru simţirea duhului. Şi aceasta este dragostea despre care grăiesc toate Sfintele Scripturi. Căci prietenia după trup se desface foarte uşor când se găseşte o cât de mică pricină. Pentru că nu a fost legată cu simţirea Duhului. Dar în sufletul ce stă sub înrâurirea lui Dumnezeu, chiar dacă s-ar întâmpla să se producă vreo supărare, totuşi legătura dragostei nu se desface dintr-însul. Căci aprinzându-se pe sine însuşi din nou de focul dragostei lui Dumnezeu, îndată revine iarăşi la starea cea bună şi cu multă bucurie primeşte dragostea aproapelui, chiar dacă a fost ocărât sau păgubit mult de către acela pentru că acest suflet topeşte în dulceaţa lui Dumnezeu amărăciunea iscată de gâlceavă. (Diadoh al Foticeii)11

ˇ Faza de mijloc din lucrarea sfintei cunoştinţe ne pricinuieşte nu puţină întristare când, ocărându-l pe cineva dintr-o întărâtare oarecare, ni l-am făcut duşman. Fiindcă ea nu încetează de-a împunge conştiinţa noastră, până ce, prin multă rugare de iertare, nu aducem pe cel ocărât la cugetul de odinioară. Dar cea mai desăvârşită înţelegere nu face foarte multă grijă şi mustrare chiar când careva dintre oamenii lumii s-ar mânia pe noi pe nedreptul, pentru faptul că suntem tot sminteală cuiva din veacul acesta. Atunci mintea e stingherită şi de la contemplarea lui Dumnezeu şi de la cuvântarea despre El. Căci temeiul cunoştinţei fiind dragostea, nu lasă cugetarea să se lărgească în zămislirea de contemplaţii dumnezeaeşti, până nu vom recâştiga mai întâi în dragoste şi pe cel ce s-a mâniat în deşert pe noi. Iar dacă acela nu vrea să se întâmple aceasta, sau s-a depărtat de locul unde vieţuim noi, se cuvine ca, aşezându-i chipul feţei lui în afecţiunea largă a sufletului, să plinim astfel în adâncul inimii legea dragostei. Căci cei ce vor să aibă cunoştinţa lui Dumnezeu trebuie să privească spiritul şi feţele celor ce s-au mâniat fără temei, cu un cuget nemânios. Împlinindu-se aceasta, mintea noastră nu numai că se va mişca fără greşeală spre contemplarea lui Dumnezeu, ci se va înălţa şi spre dragostea Lui cu multă îndrăznire, ca una ce se zoreşte neîmpiedicată de la treapta a doua la cea dintâi. (Diadoh al Foticeii)11

Frica de Dumnezeu, evlavia, cucernicia

ˇ Aducerea aminte de Dumnezeu face să se nască în inimă osteneala şi durerea pentru cinstirea lui; şi tot cel ce uită de Dumnezeu caută plăcerea şi fuge de durere. (Marcu Ascetul)13

ˇ Nimeni nu poate să iubească pe Dumnezeu din toată inima, dacă nu se va teme de El mai întâi întru simţirea inimii. Căci numai curăţindu-se şi înmuindu-se sufletul prin înrâurirea temerii, vine la dragoste lucrătoare. Dar nu va veni cineva la temerea de Dumnezeu în chipul arătat, dacă nu va părăsi toate grijile lumeşti. Căci numai când ajunge mintea la linişte multă şi la negrijă, o strâmtorează frica de Dumnezeu, curăţind-o întru simţire multă de toată grosimea pământească, ca astfel să o aducă la marea dragoste a bunătăţii lui Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)13

Iadul

ˇ Frica Gheenei şi dragostea Împărăţiei dau puterea de a răbda necazurile. Iar aceasta nu vine de la noi înşine, ci de la Cel ce cunoaşte gândurile noastre. (Marcu Ascetul)16

Împărăţia Cerurilor

ˇ Frica Gheenei şi dragostea Împărăţiei dau puterea de a răbda necazurile. Iar aceasta nu vine de la noi înşine, ci de la Cel ce cunoaşte gândurile noastre. (Marcu Ascetul)17

Înfricoşata Judecată

ˇ Rugându-te, păzeşte-ţi cu putere memoria, ca să nu-ţi pună înainte ale sale, ci mişcă-te pe tine spre gândul înfăţişării tale la judecată. Căci de obicei mintea e foarte răpită de memorie în vremea rugăciunii. (Evagrie Ponticul)19

ˇ Cei ce au câştigat dragostea desăvârşită faţă de Dumnezeu şi şi-au înălţat aripile sufletului prin virtuţi se răpesc în nori şi la judecată nu vin, cum zice Apostolul. Iar cei ce n-au câştigat cu totul desăvârşirea, ci au păcate şi isprăvi bune laolaltă, vin la locul judecăţii şi acolo, fiind oarecum arşi prin cercetarea faptelor bune şi rele, dacă va îngreuia cumpăna celor bune se vor izbăvi de munci. (Diadoh al Foticeii)19

Liniştea, izolarea, retragerea, fuga de oameni

ˇ Să nu-ţi iei tânăr slujitor, ca nu cumva vrăjmaşul să stârnească prin el vreo sminteală şi să-ţi tulbure cugetul, ca să te îngrijeşti de mâncări alese, căci nu vei mai putea să te îngrijeşti numai de tine. Să nu faci aceasta gândindu-te la odihna trupească, ci cugetă la ce e mai bine, la odihna duhovnicească, căci cu adevărat e mai bună odihna duhovnicească decât cea trupească. Iar dacă te gândeşti la folosul tânărului, să nu te învoieşti nici atunci, căci nu este a noastră datoria aceasta, ci a altora, a sfinţilor părinţi din chinovie. Grijeşte-te numai şi numai de folosul tău, păzind chipul liniştii. Cu oameni cu multe griji şi iubitori de materie să nu-ţi placă să locuieşti, ci locuieşte sau singur, sau cu fraţi neiubitori de materie şi de acelaşi cuget cu tine. Că cel ce locuieşte cu oamenii iubitori de materie şi cu multe griji, vrând-nevrând va face şi el tovărăşie cu ei şi va sluji poruncilor omeneşti. Nu te lăsa atras în vorbire deşartă, nici în oricare altă năpastă, ca mânia, întristarea, nebunia după lucruri pământeşti, frica de sminteală, grija de naşteri, sau de rudenii, ba mai mult, ocoleşte întâlnirile dese cu acestea, ca nu cumva să te scoată din liniştea din chilie şi să te tragă în grijile lor. „Lasă, zice Domnul, pe cei morţi să-şi îngroape morţii lor, iar tu vino de urmează Mie‟. Iar dacă şi chilia, în care locuieşti, e încărcată cu multe, fugi, nu o cruţa, ca nu cumva să te topeşti de dragul ei. Toate să le faci, toate să le împlineşti, ca să te poţi linişti! Încălzeşte-ţi inima, sârguind să te afli în voia lui Dumnezeu şi în războiul nevăzut. (Evagrie Ponticul)22

ˇ Dacă nu te poţi linişti uşor în părţile tale, grăbeşte spre înstrăinarea cu voia şi întăreşte-ţi gândul spre ea. Fă-te ca un neguţător priceput, care le cearcă pe toate cele folositoare liniştii şi pe toate căile pune stăpânire pe cele liniştitoare şi de folos acestui scop. Te sfătuiesc iarăşi: iubeşte înstrăinarea, căci te izbăveşte de împrejurările ţinutului tău şi te lasă să te bucuri numai de folosul liniştii. Fugi de zăbovirile în cetate şi rabdă cu bărbăţie pe cele din pustie: că iată, zice Sfântul, m-am depărtat fugind şi m-am sălăşluit în pustie. De este cu putinţă, în nici un chip să nu te arăţi prin cetate. Căci nu vei vedea acolo nimic de folos şi nimic bun pentru petrecerea ta. Am văzut, zice iarăşi Sfântul, fărădelege şi pricini în cetate‟. Aşadar caută locurile netulburate şi singuratice şi să nu te înfricoşezi de ecoul lor. Chiar năluciri de la draci de vei vedea acolo, să nu te înspăimânţi, nici să fugi, lepădând alergarea ce îţi e spre folosul tău. Să stai pe loc fără frică şi vei vedea măririle lui Dumnezeu: ajutorul, purtarea de grijă şi toată cunoştinţa spre mântuire. Căci am primit, zice fericitul bărbat, pe Cel ce mă mântuieşte de împuţinarea sufletului şi de furtună. Pofta vagabondării să nu biruie inima ta, căci vagabondarea împreunată cu pofta strică mintea cea fără de răutate. Multe ispite sunt cu acest scop. De aceea teme-te de greşeală şi stai cu aşezământ în chilia ta. (Evagrie Ponticul)22

ˇ Dacă ai prieteni, fugi de întâlnirile dese cu ei, căci numai întâlnindu-te rar cu dânşii le vei fi de folos. Iar, dacă vezi că îţi vine prin ei vreo vătămare, cu nici un chip nu te mai apropia de dânşii. Trebuie să ai ca prieteni pe cei ce pot fi de folos şi de ajutor vieţuirii tale. Fugi şi de întâlnirile cu bărbaţii răi şi războinici, şi cu nici unul din aceştia să nu locuieşti împreună; ba şi de sfaturile lor cele de nimica să te lepezi. Căci nu locuiesc lângă Dumnezeu şi nici statornicie n-au. Prietenii tăi să fie bărbaţii paşnici, fraţii duhovniceşti şi părinţii sfinţi; căci pe aceştia şi Domnul îi numeşte aşa zicând: Mama mea, fraţii şi părinţii mei aceştia sunt, care fac voia Tatălui Meu cel din Ceruri. Cu cei împrăştiaţi de griji multe să nu te aduni, nici ospătare cu dânşii să nu primeşti, ca nu cumva să te tragă în împrăştierea lor şi să te depărteze de la ştiinţa liniştii. Căci au într-înşii patima aceasta. Nu pleca urechea ta la cuvintele lor şi nu primi socotinţele inimii lor, căci sunt cu adevărat păgubitoare. Spre credincioşii pământului să fie osteneala şi dorinţa inimii tale şi spre râvna lor de-a plânge. Căci ochii mei, zice, spre credincioşii pământului, ca să şadă ei împreună cu mine‟. Iar dacă cineva dintre cei ce vieţuiesc potrivit cu dragostea de Dumnezeu vine să te poftească la masă şi vrei să te duci, du-te, însă de grabă să te întorci la chilia ta. De este cu putinţă, afară de chilie să nu dormi niciodată, ca de-a-pururi să rămână cu tine harul liniştii şi vei avea într-însa neîmpiedicată slujirea jertfei tale. (Evagrie Ponticul)22

ˇ Aşezându-te în chilia ta, adună-ţi mintea şi gândeşte-te la ceasul morţii. Priveşte atunci la moartea trupului, înţelege întâmplarea, ia-ţi osteneala şi dispreţuieşte deşertăciunea din lumea aceasta, atât a plăcerii cât şi a străduinţei, ca să poţi să rămâi nestrămutat în aceeaşi hotărâre a liniştii şi să nu slăbeşti. Mută-ţi gândul şi la starea cea din iad, gândeşte-te cum se chinuiesc sufletele acolo, în ce tăcere prea amară? Sau în ce cumplită suspinare? În ce mare spaimă şi frământare? Sau în ce aşteptare? Gândeşte-te la durerea sufletului cea neîncetată, la lacrimile sufleteşti fără sfârşit. Mută-ţi apoi gândul la ziua învierii şi la înfăţişarea înaintea lui Dumnezeu. Închipuieşte-ţi scaunul acela înfricoşat şi cutremurător. Adu la mijloc cele ce aşteaptă pe păcătoşi: Ruşinea înaintea lui Dumnezeu, a lui Hristos însuşi, a îngerilor, a Arhanghelilor, a Stăpânilor şi a tuturor oamenilor, toate muncile, focul cel veşnic, viermele cel neadormit, şarpele cel mare, întunericul şi peste toate acestea plângerea şi scrâşnirea dinţilor, spaimele, chinurile. Gândeşte-te apoi şi la bunătăţile ce îi aşteaptă pe drepţi: îndrăznirea cea către Dumnezeu Tatăl şi către Iisus Hristos, către îngeri, Arhangheli, Stăpânii, împreună cu tot poporul Împărăţiei şi cu darurile ei: bucuria şi fericirea. Adu în tine amintirea acestora amândouă şi plânge şi suspină pentru soarta păcătoşilor, îmbracă vederea ta cu lacrimi de frică să nu fii şi tu printre dânşii. Iar de bunătăţile ce aşteaptă pe drepţi bucură-te şi te veseleşte. Sârguieşte-te să te învredniceşti de partea acestora şi să te izbăveşti de osânda acelora. Să nu uiţi de acestea, fie că te afli în chilie, fie afară ş nicidecum să nu lepezi pomenirea aceasta dinaintea ta, ca cel puţin printr-aceasta să scapi de gândurile spurcate şi păgubitoare. (Evagrie Ponticul)22

ˇ Să fugim de vieţuirea în oraşe şi sate, ca cei din oraşe şi sate să alerge la noi; să căutăm singurătatea, ca să atragem pe cei ce fug acum de noi, dacă peste tot place aceasta vreunora. Căci s-a scris despre unii cu laudă, că au părăsit oraşele şi au locuit între pietrei şi s-au făcut ca nişte porumbiţe singuratice. Iar Ioan Botezătorul a petrecut în pustie şi toate oraşele au venit la el cu toţi locuitorii; şi s-au grăbit să-i vadă cingătoarea de piele cei îmbrăcaţi în haine de mătase, şi au ales să petreacă în aer liber cei ce aveau case împodobite cu aur, şi să doarmă pe rogojină cei ce se odihneau pe paturi bătute în nestemate; şi toate le primeau, deşi erau potrivnice obiceiului lor. Căci dorul după viaţa virtuoasă a bărbatului tăia simţirea celor dureroase şi minunea vederii lui depărta osteneala petrecerii în strâmtoare. (Nil Ascetul)22

ˇ Ci, cum se predau pe ei înşişi, aşa să predea şi toate ale lor, bine ştiind că ceea ce rămâne afară, trăgând necontenit cugetul într-acolo, îl va desface adeseori de la cele mai bune, iar pe urmă îl va rupe din frăţietate. De aceea a poruncit Duhul Sfânt să se scrie Vieţile Sfinţilor, ca fiecare dintre cei ce se apucă de unul din felurile acestea de vieţuire, să fie dus printr-o pildă asemănătoare spre adevăr. Cum s-a lepădat Elisei de lume, ca să urmeze învăţătorului său? Ara, zice, cu boii, şi douăsprezece perechi de boi înaintea lui; şi a tăiat boii şi i-a fript în vasele boilor. Aceasta îi arată căldura râvnei. Căci n-a zis: voi vinde perechile de boi şi voi economisi preţul după cuviinţă, nici n-a socotit cum ar putea avea mai mult folos din vânzarea lor. Ci, cuprins cu totul de dorinţa care îl trăgea să fie lângă învăţător, a dispreţuit cele văzute şi s-a silit să se izbăvească mai repede de ele, ca de unele ce-l puteau împiedica adeseori se face pricină a răzgândirii. De ce apoi şi Domnul, îmbiind bogatului desăvârşirea vieţii după Dumnezeu, i-a poruncit să-şi vândă averile şi să le dea săracilor şi să nu-şi lase sieşi nimic? Fiindcă ştia că ceea ce rămâne se face, ca şi întregul, pricină de împrăştiere. Dar socotesc că şi Moise, rânduind celor ce vreau să se curăţească în rugăciunea cea mare, să-şi radă tot trupul, le-a poruncit prin aceasta să se lepede cu desăvârşire de averi, iar în al doilea rând să uite de familie şi de toţi cei apropiaţi în aşa măsură, încât să nu mai fie câtuşi de puţin tulburaţi de amintirile lor. (Nil Ascetul)22

ˇ Iar după ce au făcut aceasta, trebuie sfătuiţi, dacă au ieşit de curând din tulburări, să se îndeletnicească cu liniştirea şi să nu împrospăteze, prin drumuri dese, rănile produse cugetării prin simţuri, nici să aducă alte forme vechilor chipuri ale păcatelor, ci să ocolească furişarea celor nouă şi toată sârguinţă să le fie spre a şterge vechile închipuiri. Desigur liniştirea le este un lucru foarte ostenitor celor ce s-au lepădat de curând, căci amintirea, luându-şi acum răgaz, mişcă toată necurăţia care zace în ei, ceea ce n-a apucat să facă mai înainte pentru mulţimea lucrurilor care prisoseau. Dar pe lângă osteneală, liniştirea are şi folos, izbăvind mintea cu vreme de tulburarea gândurilor necurate. Căci dacă vreau aceştia să-şi spele sufletul şi să-l curăţească de toate petele care îl necurăţesc, sunt datori să se retragă din toate lucrurile prin care creşte întinăciunea şi să dea cugetării multă linişte; de asemenea să se ducă departe de toţi cei care îi întărâtă şi să fugă de împreuna petrecere cu cei mai apropiaţi ai lor, îmbrăţişând singurătatea, maica înţelepciunii. Pentru că este uşor să cadă aceştia iarăşi în mrejile din care socotesc că au scăpat, când se grăbesc să petreacă în lucruri şi griji de tot felul. Şi nu e de nici un folos, celor ce s-au strămutat la virtute, să se bucure de aceleaşi lucruri, de care s-au despărţit, dispreţuindu-le. Căci obişnuinţa fiind o greutate care atrage la ea, este de temut ca nu cumva aceasta să le tulbure iarăşi liniştea câştigată cu multă sârguinţă, prin îndeletniciri urâte şi să le împrospăteze amintirile relelor săvârşite. Pentru că mintea celor ce s-au desfăcut de curând de păcat se aseamănă cu trupul care a început să se reculeagă dintr-o lungă boală, căruia orice prilej întâmplător i se face pricină de-a recădea în boală, nefiind încă destul de întremat în putere. Căci nervii mintali ai acestora slabi şi tremurători, încât e temere să nu năvălească din nou patima, care de obicei este aţâţată de împrăştierea în tot felul de lucruri. Prin urmare să nu se amestece monahul, înainte de ce a dobândit deprinderea desăvârşită a virtuţii, în tulburările lumii, ci să fugă cât mai departe, aşezându-şi cugetarea la marea depărtare de zgomotele ce răsună jur împrejur. Căci nu e de nici un folos celor ce s-au desfăcut de lucruri ca să fie ciocăniţi din toate părţile de veştile despre ele şi, după ce au părăsit cetatea faptelor lumeşti, să se aşeze în poartă ca Lot, rămânând plini de zgomotul de acolo. Trebuie să iasă afară ca marele Moise, ca să înceteze nu numai faptele, ci şi veştile lor, precum zice: Când voi ieşi din cetate şi voi întinde mâinile mele, vor înceta vocile. Căci atunci vine desăvârşita liniştire, când nu numai faptele, ci şi amintirile lor încetează, dând sufletului timp să poată vedea chipurile întipărite şi să lupte cu fiecare dintre ele şi să le scoată din cugetare. De vor intra alte şi alte forme, nu va putea şterge nici întipăririle de mai înainte, cugetarea fiind ocupată cu cele care vin. Prin aceasta osteneala de-a tăia patimile se face în chip necesar mai grea, acestea câştigând tărie din creşterea pe-ncetul şi acoperind puterea de străvedere a sufletului cu nălucirile care se adaugă mereu asemenea unui râu în curgere necontenită. Cei ce vreau să vadă uscată albia râului, mai păstrând în ea doar câteva lucruri vrednice de cunoscut, nu folosesc nimic scoţând apa din locul în care cred că se află ceea ce caută, căci apa care curge umple îndată locul golit. Dar de vor opri cursul apei de mai sus, li se va arăta pământul fără osteneală, apa rămasă ducându-le la vale de la sine şi lăsându-le pământul uscat, pentru a afla cele dorite. Tot aşa este uşor a goli formele care dau naştere patimilor, când simţurile nu mai aduc pe cele dinafară. Dar când acestea trimit înăuntru, ca pe un torent, formele supuse simţurilor, nu este numai greu, ci şi cu neputinţă a curăţa peste tot mintea de o asemenea inundaţie. Căci deşi nu-l tulbură pe unul ca acela patimile, negăsind prilej de a se stârni, din lipsa întâlnirilor dese, dar strecurându-se pe nebăgate de seamă se întăresc şi mai mult, primind putere cu trecerea vremii. (Nil Ascetul)22

ˇ De asemenea pământul călcat necontenit, chiar dacă are mărăcini, nu-i scoate la iveală, căci bătătorirea picioarelor îi opreşte să răsară. Dar în sânul lui se întind rădăcinile tot mai adânci, mai puternice şi mai mustoase, şi acestea vor odrăsli îndată, atunci când le va îngădui timpul să răsară. Tot aşa patimile, împiedicate de lipsa întâlnirilor necontenite să iasă la arătare, se fac mai tari şi, crescând în linişte, năvălesc mai pe urmă cu multă putere, făcându-le războiul greu şi primejdios celor care la început n-au avut grijă de lupta împotriva lor. (Nil Ascetul)22

ˇ De aceea sfinţii au fugit din cetăţi şi au ocolit împreuna vieţuire cu cei mulţi, cunoscând că împreuna petrecere cu oamenii stricaţi aduce mai multă pagubă decât ciuma. De aceea, neluând nimic, au părăsit avuţiile deşarte, fugind de împrăştierea adusă de ele. De aceea Ilie, părăsind Iudeea, locuia în muntele pustiu al Carmelului, care era plin de fiare, neavând pentru astâmpărarea foamei nimic afară de copaci, căci se mulţumea cu ghindele copacilor, împlinindu-şi trebuinţa cu acestea. Elisei de asemenea ducea aceiaşi vieţuire, primind de la învăţătorul său, pe lângă alte virtuţi, şi pe aceea de a petrece prin pustiuri. Iar Ioan, locuind în pustia Iordanului, mânca aguridă şi miere sălbatică, arătând celor mulţi că nu e greu să împlinească trebuinţa trupului şi osândindu-i pentru desfătările încărcate. Poate şi Moise, poruncind israelitenilor ca să adune mana de la zi la zi, a pus această lege în chip general, rânduind ca omul să îngrijească de viaţă numai pentru ziua de azi şi să nu se asigure de mai înainte. El a socotit că aşa se cuvine fiinţei raţionale să facă: să se mulţumească cu cele ce se nimeresc, căci îngrijitorul celorlalte este Hristos; să nu aibă grijă de cele dinainte, ca să pară că nu crede în harul lui Dumnezeu, care nu ar revărsa totdeauna darurile Sale necontenite. (Nil Ascetul)22

ˇ Şi scurt vorbind, toţi sfinţii, de care n-a fost vrednică lumea, au părăsit-o, rătăcind prin pustiuri, prin munţi, prin peşteri şi prin crăpăturile pământului şi umblau în piei de oi şi de capre, lipsiţi, strâmtoraţi, necăjiţi, fugind de năravurile rele ale oamenilor şi de faptele smintite care covârşesc oraşele, ca nu cumva să fie duşi de vălmăşagul tuturor ca de puterea unui puhoi. Se bucurau de petrecerea cu fiarele şi socoteau vătămarea de la acestea mai mică decât cea de la oameni. Mai bine zis, au fugit de oameni, ca de nişte uneltitori şi s-au încrezut în fiare, ca în nişte prieteni. Căci acelea nu învaţă păcatul, iar de virtute se minunează şi o cinstesc. Aşa de pildă oamenii au dat pierzării pe Daniil, dar l-au scăpat leii, păzind ei pe cel osândit în chip nedrept din pizmă, ca şi dreptatea batjocorită de oameni; în felul acesta au rostit ei judecata cea dreaptă cu privire la cel osândit pe nedrept. Astfel virtutea bărbatului s-a făcut oamenilor pricină de pizmă şi de duşmănie, iar fiarelor prilej de sfială şi de cinste. În câte fiinţe a fost semănată dorinţa după mai bine! (Nil Ascetul)22

ˇ Să râvnim virtuţile sfinţilor şi, desfăcându-ne de poruncile slujirii trupului să urmărim slobozirea. Pe asinul sălbatic, lăsat slobod de Ziditor în pustie, care nu aude răcnetele mânătorului şi-şi bate joc de zarva oraşelor, chiar dacă l-am făcut până acum să poarte poveri, înjugându-l la patimile păcatului, să-l dezlegăm de legături, oricât s-ar împotrivi cei ce îi sunt stăpâni nu prin fire, ci şi-au câştigat stăpânirea prin obişnuinţă. Desigur aceştia vor auzi şi se vor supune, dacă vom arăta nu numai cu limba şi cu glasul simplu, ci cu toată starea dinăuntru a sufletului, că Domnul are trebuinţă de el. Şi îndată îl vor trimite pe el, ca, după ce va fi împodobit cu veşmintele apostoleşti, să se facă purtător al Cuvântului; sau, fiind slobozit să se întoarcă în străvechile imaşuri ale Cuvântului, să caute, dincolo de orice verdeaţă (ceea ce înseamnă a rămânea la frunzişul sau la litera dumnezeieştii Scripturi), ca să fie călăuzit la viaţa cea necuprinsă, care rodeşte la un loc hrană şi desfătare multă. Dar se iveşte întrebarea cum caută dincolo de orice verdeaţă asinul sălbatec lăsat slobod de Dumnezeu în pustie, odată ce are ca loc de petrecere pustia, iar ca sălaş pământul sărat, ştiut fiind că pământul sărat şi pustia de cele mai adeseori nu sunt potrivite pentru creşterea verdeţei? Înţelesul este acesta, că numai cel pustiu de patimi este în stare să caute cuprinsul contemplaţiei în cuvintele dumnezeieşti, după ce s-a uscat din el mustul patimilor. (Nil Ascetul)22

ˇ Ţine de sufletul desăvârşit să fie lipsit de griji, şi de cel necredincios să se chinuiască cu ele. Căci despre sufletul desăvârşit s-a spus că este un crin în mijlocul mărăcinilor. Aceasta îl arată vieţuind fără griji între cei apăsaţi de multe griji. Căci crinul şi în Evanghelie este icoana sufletului fără griji. El nu se osteneşte, zice, nici nu toarce, şi e îmbrăcat într-o slavă mai mare ca a lui Solomon. Iar despre cei ce au multă grijă pentru cele trupeşti se zice: Toată viaţa necredinciosului e înecată în grijă. Şi de fapt e cu adevărat neevlavios lucru să întindem cât ţine viaţa grija pentru cele trupeşti şi să nu arătăm nici o sârguinţă pentru cele viitoare; să cheltuim toată vremea pentru trup, deşi nu are trebuinţă de multă osteneală, iar sufletului, care are atâta putinţă de creştere încât nu-i ajunge toată viaţa pentru desăvârşirea lui, sau să nu-i închinăm nici măcar o vreme cât de scurtă sau, dacă ni se pare că-i închinăm puţină, să o facem aceasta fără vlagă şi cu nepăsare, amăgiţi de suprafaţa lucrurilor văzute. În felul acesta noi pătimim ceea ce pătimesc cei prinşi, ca printr-o undiţă, de cele mai urâte dintre femeile stricate care, în lipsa frumuseţii adevărate, născocesc una mincinoasă, ca o momeală pentru privitori, îndreptând prin tot felul de făinuri urâţenia lor. Căci odată ce am fost biruiţi de deşertăciunea lucrurilor de aici, nu mai putem vedea urâciunea materiei, fiind înşelaţi de patimă. (Nil Ascetul)22

ˇ Bine este dar să rămânem între hotarele lucrurilor de trebuinţă şi să ne silim cu toată puterea să nu trecem dincolo de acestea, căci dacă suntem duşi de poftă spre cele plăcute ale vieţii, nici un temei nu mai opreşte pornirea noastră spre cele dinainte. Fiindcă ceea ce este peste trebuinţă nu mai are nici un hotar, ci o năzuinţă fără sfârşit şi o deşertăciune fără capăt sporeşte necontenit osteneala în jurul lor, hrănind pofta, ca pe o flacără, prin adăugirea materiei. (Nil Ascetul)22

ˇ Cel ce vrea să străbată marea spirituală rabdă îndelung, cugetă smerit, veghează şi se înfrânează. De se va sili să treacă fără acestea patru, se va tulbura cu inima. Liniştirea e reţinerea de la rele, iar de-şi va lua cineva cu sine şi cele patru virtuţi, pe lângă rugăciune, nu va avea alt ajutor mai sigur spre starea de nepătimire. Nu se poate linişti mintea fără trup, precum nu poate fi surpat zidul dintre ele, fără liniştire şi rugăciune. (Marcu Ascetul)22

ˇ Sufletul care nu s-a izbăvit de grijile lumeşti nu iubeşte nici pe Dumnezeu cu adevărat şi nu dispreţuieşte nici pe diavolul cum trebuie. Căci grija vieţii îi este îi este ca un acoperământ, care îl împovărează. Din această pricină mintea nu-şi poate cunoaşte dreptul de judecată asupra acestor feluri de lucruri, ca să dea fără greşeală hotărârile judecăţii sale. Deci în toate chipurile retragerea din lume e folositoare. (Diadoh al Foticeii)22

ˇ Cei ce se nevoiesc trebuie să-şi păstreze cugetarea netulburată, ca mintea deosebind gândurile ce trec prin ea, pe cele bune şi trimise de Dumnezeu să le aşeze în cămările amintirii, iar pe cele întunecoase şi drăceşti să le arunce afară din jitniţele firii. Căci atunci când marea e liniştită, pescarii văd până în adâncuri, încât nu le scapă aproape nici unul din peştii care mişună acolo. Dar când e tulburată de vânturi, ascunde în negura tulburării ceea ce se lasă cu prisosinţă să fie văzut când e liniştită şi limpede. Meşteşugul celor ce pun la cale vicleşugurile pescăreşti nu mai atunci nici o putere. Aceasta se întâmplă să o păţească şi mintea contemplativă, mai ales atunci când dintr-o mânie nedreaptă se tulbură adâncul sufletului. (Diadoh al Foticeii)22

ˇ Cea dintâi virtute este nepurtarea de grijă, adică moartea faţă de orice om şi de orice lucru. Din aceasta se naşte dorul de Dumnezeu. Iar aceasta naşte mânia cea după fire, care se împotriveşte oricărui atac încercat de vrăjmaşul. Atunci găseşte sălaş în om frica lui Dumnezeu, iar prin frică se face arătată dragostea. (Isaia Pustnicul)22

Meditaţia

ˇ Întreaga poftă a cinstitorului de Dumnezeu trebuie să se îndrepte spre ceea ce doreşte, încât să nu se mai găsească vreme ca patimile sale să făurească gânduri de ură faţă de oameni. Pentru că dacă fiecare patimă, când se mişcă spre ceea ce o stăpâneşte ţine gândul înlănţuit, de ce n-ar ţinea şi râvna virtuţii cugetarea slobodă de celelalte patimi. Căci să ne gândim cu ce sentiment priveşte cel ce se mânie la lucrurile dinafară, luptându-se în minte cu faţa celui ce l-a întristat? Şi cu ce sentiment le priveşte iubitorul de bani, când, răpit de năluciri, se uită la avuţiile materiale? Iar desfrânatul adeseori, chiar aflându-se între mai mulţi, îşi închide simţurile şi, luând în el faţa dorită, vorbeşte cu ea, uitând de cei de faţă şi şade ca un stâlp fără de glas, neştiind nimic de cele ce se petrec înaintea ochilor, sau se grăiesc în jurul lui ci, întors spre cele dinăuntru, este predat întreg nălucirii sale. Pe un astfel de suflet îl numeşte poate Scriptura femeie ce şade din pricina rânduielii, căci şezând departe de simţuri, îşi adună în sine lucrarea lui, nemaiprimind nimic din cele de afară, pentru nălucirea ruşinoasă care-l stăpâneşte. Dacă acestea stăpânesc astfel gândul din pricina patimii, făcând simţurile să-şi înceteze lucrarea, cu cât mai vârtos nu va face dragostea de înţelepciunea mintea să se lepede de lucrurile sensibile şi de lucrarea simţurilor, răpind-o în văzduh şi ocupând-o cu vederea celor inteligibile! Căci precum în cele ce s-a tăiat sau s-a ars nu poate intra alt gând afară de cel al suferinţei care îl stăpâneşte din pricina durerii, tot aşa nici cel ce se gândeşte la ceva cu patimă nu poate să se cugete la altceva, decât la patima care-i stăpâneşte mintea şi care îi pătrunde tot gândul cu licoarea ei. Fiindcă plăcerea nu primeşte alături de ea durere, nici bucuria întristare, şi nici veselia supărare. Patimile protivnice nu se împletesc întreolaltă şi nu se împreună niciodată, nici nu se învoiesc la o întovărăşire prietenească, din pricina înstrăinării şi vrăjmăşiei lor neîmpăcate le la fire. Drept aceea, să nu se tulbure curăţenia virtuţii cu gândurile lucrurilor lumeşti, nici limpezimea contemplaţiei să nu se întunece cu grijile trupeşti, cu chipul filozofiei adevărate, arătându-şi luminata sa frumuseţe, să nu mai fie hulit de gurile îndrăzneţe, nici să se mai facă lucru de râs din pricina neiscusinţei celor ce-l desemnează. (Nil Ascetul)23

ˇ Răul nu este în fire, nici nu este cineva rău prin fire. Căci Dumnezeu nu a făcut ceva rău. Când însă cineva, din pofta inimii, aduce la o formă ceea ce nu are fiinţă, atunci aceea începe să fie ceea ce vrea cel ce face aceasta. Se cuvine deci ca prin cultivarea necontenită a amintirii lui Dumnezeu să ne ferim de a ne deprinde cu răul. Căci e mai puternică firea binelui, decât deprinderea răului. Fiindcă cel dintâi este, pe când cel de al doilea, nu este, decât numai în faptul că se face. (Diadoh al Foticeii)23

ˇ Trebuie să alungăm din inimă momeala gândului, prin împotrivire cucernică în vremea rugăciunii, ca să nu ne aflăm cu buzele vorbind cu Dumnezeu, iar cu inima cugetând cele necuvenite. Căci nu primeşte Dumnezeu rugăciune tulbure dispreţuitoare de la cel ce se îndeletniceşte cu liniştea. Scriptura ne îndeamnă pretutindeni să păzim simţurile sufletului. De se va supune voia monahului legii lui Dumnezeu şi după legea Lui va ocârmui mintea cele supuse ei (înţeleg toate mişcările sufletului, dar mai ales mânia şi pofta, căci acestea sunt supuse puterii raţiunii), am săvârşit virtutea şi am împlinit dreptatea, îndreptând pofta spre Dumnezeu şi voia spre voile Lui, iar mânia împotriva diavolului şi a păcatului. Spre ce lucrare năzuim prin urmare? Spre meditaţia cea ascunsă. (Isaia Pustnicul)23

ˇ De se va semăna vreun gând urât în inima ta, şezând în chilia ta priveşte şi împotriveşte-te păcatului, ca nu cumva să te biruie. Sârguieşte-te să-ţi aduci aminte de Dumnezeu, gândind că îţi poartă de grijă şi că cele ce le grăieşti întru inima ta sunt descoperite înaintea Lui. Zi deci sufletului tău: Dacă te temi ca păcătoşii, cari-s ca şi tine, să nu vadă păcatele tale, cu cât mai mult trebuie să te temi de Dumnezeu, care ia aminte la toate? Iar din sfătuirea aceasta cu tine însuţi vine în sufletul tău frica lui Dumnezeu. Şi dacă rămâi în ea, rămâi neclintit de patimi, precum este scris: Cei ce nădăjduiesc spre Domnul sunt ca muntele Sionului; nu se va clăti în veac cel ce locuieşte în Ierusalim. Şi la tot lucrul pe care-l faci, să ai pe Dumnezeu înainte şi să cugeţi că vede orice gând al tău, şi nu vei păcătui niciodată. (Isaia Pustnicul)23

Moartea

ˇ Moartea, de o va avea omul în minte, nemurire este; iar neavând-o în minte, moarte îi este. Dar nu de moarte trebuie să ne temem, ci de pierderea sufletului, care este necunoştinţa de Dumnezeu. Aceasta este primejdioasă sufletului. (Antonie cel Mare)24

ˇ Dintre cei ce se află într-o ospătărie, unii închiriază paturi; alţii neputând avea pat şi dormind pe jos, sforăie nu mai puţin decât cei ce dorm în pat. Şi aşteptând măsura nopţii, dimineaţa toţi se duc, lăsând paturile ospătăriei şi luând numai lucrurile lor. Asemenea este şi cu toţi cei ce vin în viaţă: şi cei ce au trăit cu puţine şi cei ce au vieţuit în slavă şi bogăţie, ies din viaţă ca dintr-o ospătărie, neluând nimic din desfătarea şi bogăţia vieţii, fără numai faptele lor, bune sau rele, săvârşite de ei în viaţa lor. (Antonie cel Mare)24

ˇ A scăpa de moarte este cu neputinţă. Cunoscând aceasta, oamenii înţelepţi şi deprinşi în virtute şi în cuget iubitori de Dumnezeu primesc moartea fără suspine, fără frică şi fără plâns, aducându-şi aminte de neînlăturarea ei şi de izbăvirea din relele vieţii. (Antonie cel Mare)24

ˇ Precum trupul, după ce s-a desăvârşit în pântece trebuie să se nască, aşa şi sufletul după ce şi-a plinit în trup măsura hotărâtă lui de Dumnezeu, trebuie să iasă din trup. (Antonie cel Mare)24

ˇ Definiţia desăvârşitei desfătări în Dumnezeu: a socoti bucurie tristeţea morţii. (Diadoh al Foticeii)24

Năluciri, vise, vedenii, înşelăciune

ˇ Trebuie să cercetăm cum întipăresc dracii nălucirile cele din somn în mintea noastră şi-i dau o anumită formă. Una ca aceasta obişnuiesc să se întâmple minţii, fie privind prin ochi, fie auzind prin auz, fie printr-o simţire oarecare, sau fie prin amintire, care întipăreşte în minte, mişcându-le, cele ce le-a agonisit prin majlocirea trupului. Deci dracii, mi se pare, răscolind amintirea o întipăresc în cuget. Căci organele trupului stau în nelucrare, ţinute de somn. Dar iarăşi, trebuie să cercetăm cum răscolesc amintirea? Sau poate prin patimi? Aşa trebuie să fie, deoarece cei curaţi şi nepătimaşi nu mai păţesc una ca aceasta. Este însă şi o mişcare simplă a amintirii, stârnită de noi sau de sfintele Puteri. Prin ea vorbim şi petrecem cu Sfinţii. Să fim însă cu atenţie. Căci chipurile pe care sufletul împreună cu trupul le primeşte întru sine, amintirea le mişcă fără să se mai ajute de trup. Aceasta se vede din faptul că adesea pătimim una ca aceasta şi în somn, când trupul se odihneşte. Trebuie să ştim că precum ne putem aduce aminte de apă, şi cu sete şi fără sete, tot aşa ne putem aduce aminte de aur şi cu lăcomie şi fără lăcomie; şi aşa şi cu celelalte. Iar faptul că mintea află aceste sau acele deosebiri între nălucirile sale, se datoreşte vicleniei vrăjmaşilor. Dar trebuie să ştim şi aceasta: că pentru năluciri se folosesc dracii şi de lucrurile de dinafară, ca de pildă de vuietul apelor, la cei ce călătoresc pe mare. (Evagrie Ponticul)25

ˇ Visurile, care sunt trimise sufletului de iubirea lui Dumnezeu, sunt mărturiile neînşelătoare ale unui suflet sănătos. De aceea nu trec de la o înfăţişare la alta, nici nu îngrozesc simţirea, nici nu aduc râsul sau plânsul aşa deodată. Ci se apropie de suflet cu toată blândeţea, umplându-l de bucurie duhovnicească. De aceea şi după ce s-a trezit trupul din somn, sufletul caută cu mult dor să prelungească bucuria visului. Dar în nălucirile aduse de draci totul se întâmplă dimpotrivă. Ele nici nu rămân la aceeaşi înfăţişare, nici nu arată multă vreme o formă netulburată. Căci ceea ce nu au dracii din voie liberă, ci împrumută numai din dorinţa de a amăgi, nu poate să-i îndestuleze pentru multă vreme. De aceea spun lucruri mari şi ameninţă cumplit, luându-şi adeseori chip de ostaşi; iar uneori şi cântă în suflet cu strigăt. Dar mintea recunoscându-i din aceste semne, când e curată, trezeşte trupul, iar uneori se şi bucură fiindcă a putut cunoaşte viclenia lor. De aceea, vădindu-i adeseori chiar în vis, îi înfurie grozav. Dar se întâmplă uneori că nici visele bune nu aduc bucurie sufletului, ci aşează în el o întristare dulce şi lacrimi fără durere. Iar aceasta se întâmplă celor ce au înaintat mult în smerenia cugetării. (Diadoh al Foticeii)25

Patimi, ispite, necazuri, demonii

ˇ Iată semnele după care se cunoaşte un suflet raţional şi virtuos: privirea, mersul, glasul, râsul, ocupaţiile şi întâlnirile cu oamenii. Căci toate acestea se îndreptă spre tot mai multă cuviinţă. Mintea lor cea iubitoare de Dumnezeu li se face străjer treaz şi închide intrarea patimilor şi a ruşinoaselor aduceri aminte. (Antonie cel Mare) 27

ˇ Cei ce socotesc nefericire pierderea banilor, a copiilor, a slugilor, sau a oricărui alt lucru, să ştie întâi că trebuie să se mulţumească cu cele date de Dumnezeu; iar când trebuie să le dea înapoi, să fie gata a face aceasta cu recunoştinţă, întru nimic scârbindu-se pentru lipsirea de ele, mai bine zis pentru înapoierea lor. Căci după ce s-au folosit de cele ce nu erau ale lor, le-au dat iarăşi înapoi. (Antonie cel Mare)27

ˇ Nu cele ce se fac după fire sunt păcate, ci cele rele după alegerea cu voia. Nu e păcat a mânca, ci a mânca nemulţumind, fără cuviinţă şi fără înfrânare. Căci eşti dator să ţii trupul în viaţă, însă fără nici un gând rău. Nu e păcat a privi curat, ci a privi cu pizmă, cu mândrie. Nu e păcat neînfrânarea limbii la mulţumire şi rugăciune, dar e păcat la vorbire de rău. E păcat să nu lucreze mâinile milostenie, ci ucideri şi răpiri. Şi aşa fiecare din mădularele noastre păcătuieşte, când din slobodă alegere lucrează cele rele în loc de cele bune, împotriva voii lui Dumnezeu. (Antonie cel Mare)27

ˇ Numai dacă am fost încercaţi de supărări, simţim plăcerile şi bucuria. Căci nu bea cu plăcere cel ce n-a însetat şi nu mănâncă cu plăcere cel ce n-a flămânzit; de asemenea nu doarme cu plăcere cel ce n-a privegheat îndelung şi nu simte bucuria cel ce mai întâi nu s-a întristat. Tot aşa nu ne vom bucura de bunurile veşnice, dacă nu le vom dispreţui pe cele vremelnice. (Antonie cel Mare)27

ˇ Cei ce sunt siliţi de niscai trebuinţe sau împrejurări să treacă înot râuri foarte mari, de vor fi treji la minte, scapă de primejdie chiar de-ar fi valuri potrivnice; şi de se scufundă puţin, prinzându-se de ceva de la ţărm, scapă. Dar cei ce vor fi beţi, chiar dacă de zeci de mii de ori vor lupta să ajungă la ţintă, nu vor putea, ci biruiţi de vin se vor scufunda în valuri şi îşi vor afla moartea. Tot aşa şi sufletul, căzând în învolburarea valurilor vieţii, de nu se va trezi din păcatul materiei ca să se cunoască pe sine că e dumnezeiesc şi nemuritor şi că numai pentru scurtă vreme a fost legat cu trupul cel muritor şi plin de patimi, va fi atras de plăcerile trupeşti spre pierzare; şi dispreţuindu-se pe sine şi îmbătându-se de neştiinţă, se va pierde şi se va afla în afară de cei mântuiţi. Căci trupul ne trage adeseori ca un râu spre plăcerile necuvenite. (Antonie cel Mare)27

ˇ Cei ce şi-au înnoroiat veşmântul, întinează şi haina celor ce se apropie de ei. Aşa şi cei răi cu voia şi nedrepţi la purtare, petrecând cu cei simpli şi vorbind cele ce nu se cuvin, le întinează sufletul prin auz. (Antonie cel Mare)27

ˇ Dintre dracii care se împotrivesc lucrării noastre, cei dintâi, care se ridică cu luptă, sunt cei încredinţaţi cu poftele lăcomiei pântecelui, cei ce ne furişează în suflet iubirea de argint şi cei ce ne momesc cu slava de la oameni. Toţi ceilalţi vin după aceştia să ia în primire pe cei răniţi de ei. Căci este cu neputinţă să cadă cineva în mâinile duhului curviei, dacă n-a fost doborât întâi de lăcomia pântecelui. Precum nu poate tulbura mânia pe cel ce luptă pentru mâncăruri, sau bani, sau slavă. Şi este cu neputinţă să scape de dracul întristării cel ce nu s-a lepădat de toate acestea. Nici de mândrie, cel dintâi pui al diavolului, nu va scăpa cineva, dacă n-a smuls din sine iubirea de argint, rădăcina tuturor răutăţilor, dacă şi sărăcia smereşte pe om, după înţeleptul Solomon. Scurt vorbind, este cu neputinţă să cadă omul în puterea vreunui drac, dacă n-a fost rănit mai întâi de acele căpetenii ale lor. De aceea şi diavolul aceste trei gânduri i le-a înfăţişat Mântuitorului: întâi îndemnându-l să facă pietrele pâini, al doilea făgăduindu-i toată lumea dacă i se va închina, şi al treilea spunându-i că va fi acoperit cu slavă dacă va asculta, întrucât nu va păţi nimic dintr-o aşa de mare cădere. Dar Domnul, dovedindu-se mai presus de acestea, i-a poruncit diavolului să meargă înapoia Lui. Prin acestea ne-a învăţat că nu este cu putinţă să alunge cineva de la sine pe diavolul, dacă n-a dispreţuit aceste trei gânduri. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Toate gândurile diavoleşti furişează în suflet chipurile lucrurilor sensibile, cari, punându-şi întipărirea în minte, o fac să poarte în ea formele acelor lucruri. Deci de la însuşi lucrul care se deapănă în minte poţi cunoaşte care drac s-a apropiat de tine. De pildă, dacă în cugetul mea se înfăţişează chipul omului care m-a păgubit, sau m-a necinstit, el dă pe faţă gândul ţinerii de minte a răului, furişat în minte. Dacă iarăşi se învârteşte în minte gândul la bani sau la slavă, dintr-acestea se va cunoaşte duhul care ne necăjeşte. Asemenea şi la alte gânduri, din lucru afli pe dracul ce e de faţă şi îţi furişează năluciri. Cu aceasta nu zic că toate amintirile acestor fel de lucruri vin de la draci, deoarece şi mintea însăşi, stârnită de om, aduce închipuiri de lucruri şi fapte; ci numai acelea dintre amintiri, care aprind mânia şi pofta împotriva firii. Căci, prin tulburarea acestor puteri, mintea preacurveşte în cuget şi este războită, neputând primi arătarea lui Dumnezeu, Cel ce i-a dat legea, dar strălucirea luminii dumnezeieşti se arată puterii cugetătoare a sufletului în vremea rugăciunii, după înlăturarea gândurilor lucrurilor. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Nu va putea să alunge de la sine amintirile pătimaşe, omul care n-a avut grijă de poftă şi mânie, pe una stingând-o cu posturi, cu privegheri şi cu culcatul pe jos; iar pe cealaltă îmblânzind-o cu îndelungă răbdare, cu suferirea răului, cu nepomenirea de rău şi cu milostenii. Căci dintr-aceste două patimi se ţes mai toate gândurile dracilor, care duc mintea la primejdie şi pierzanie. Dar este cu neputinţă să biruim patimile acestea, dacă nu dispreţuim mâncărurile, banii şi slava, ba încă şi propriul nostru trup, pentru cei ce caută adeseori să-l aţâţe. Pildă fără zăbavă să luăm de la cei ce se primejduiesc pe mare, care sar şi din corabie de furia vânturilor şi a valurilor răsculate. Aici însă trebuie să fim cu luare aminte ca să nu sărim din corabie spre a fi văzuţi de oameni. Căci vom pierde plata noastră şi ne va lua în primire un alt naufragiu şi mai cumplit, suflând împotrivă-ne vântul dracului slavei deşarte. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Dintre necuraţii draci, unii îl ispitesc ca om, iar alţii îl tulbură pe om ca pe un dobitoc necuvântător. Cei dintâi apropiindu-se ne furişează gânduri de slavă deşartă, sau de mândrie, sau de pizmă, sau de învinuire, care nu se ating de nici unul din dobitoace. Cei de-al doilea însă, aprind în trup mânie şi poftă de fire. Acestea le avem îndeobşte cu dobitoacele, fiind ascunse însă sub firea cea cuvântătoare. De aceea zice Duhul Sfânt către cei ce cad în gânduri omeneşti: Eu am zis: dumnezei sunteţi şi fii ai Celui Preaînalt, toţi; iar voi ca nişte oameni muriţi şi ca orişicare dintre căpetenii cădeţi. Iar către cei stârniţi dobitoceşte zice: Nu fiţi cum e calul sau catârul, la care nu este înţelepciune, ci trebuie să strângi cu zăbală şi cu frâu fălcile lor, căci nu se apropie de tine. Dar sufletul care păcătuieşte va muri. Şi învederat este că oamenii, dacă mor ca oameni, se îngroapă de oameni, iar când sunt omorâţi ca dobitoacele, sau cad jos, vor fi mâncaţi de vulturi. Iar dintre puii acestora unii vor chema pe Domnul, alţii se tăvălesc în sânge. Cel ce are urechi de auzit să audă. (Evagrie Ponticul)27

ˇ De trei feluri sunt căpeteniile dracilor care se împotrivesc lucrării noastre. Lor le urmează toată tabăra celor de alt neam. Aceştia stau cei dintâi la război şi cheamă sufletele la păcat prin gândurile cele necurate. Unii din ei aduc poftele lăcomiei pântecelui, alţii strecoară în suflet iubirea de argint, şi în sfârşit alţii ne momesc cu slava de la oameni. Dacă râvneşti aşadar rugăciunea curată, păzeşte mânia; dacă iubeşti neprihănirea, stăpâneşte pântecele, nu-i da pâine să se sature şi necăjeşte-l cu apa. Priveghează în rugăciune şi alungă de la tine amintirea răului. Cuvintele Duhului Sfânt să nu te părăsească ci bate în porţile Scripturilor cu mâinile virtuţilor. Atunci îţi va răsări nepătimirea inimii şi vei vedea în rugăciune mintea în chipul stelei. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Când dracul pântecelui, luptând mult şi adeseori nu izbuteşte să strice înfrânarea întipărită, atunci împinge mintea la pofta nevoinţei celei mai de pe urmă, aducându-i înainte şi cele privitoare la Daniil, viaţa lui săracă şi seminţele, şi aminteşte şi de viaţa altor oarecari pustnici care au trăit totdeauna aşa, şi sileşte pe ascet să se facă următorul acelora. Astfel, urmărind înfrânarea fără măsură, va pierde şi pe cea măsurată, de la o vreme trupul nemaiputând-o păstra din pricina slăbiciunii. Şi aşa va ajunge să binecuvinteze trupul şi să blesteme inima. Socot deci că e drept să nu asculte aceştia de acela şi să nu se reţină de la pâine, untdelemn şi apă. Căci această rânduială au cercat-o fraţii, găsind-o foarte bună. Desigur aceasta să nu o facă spre săturare şi să o facă numai o dată pe zi. M-aş mira dacă vreunul, săturându-se cu pâine şi cu apă, ar mai putea lua cununa nepătimirii. Iar nepătimire numesc nu simpla oprire a păcatului cu fapta, căci aceasta se zice înfrânare, ci aceea care taie din cugetare gândurile pătimaşe, pe care Sfântul Pavel a numit-o şi tăiere duhovnicească împrejur a iudeului ascuns. Iar dacă se descurajează cineva auzind acestea, să-şi aducă aminte de vasul alegerii, de Apostol, care a împlinit alergarea în foame şi sete. Dar imită şi vrăjmaşul adevărului, dracul descurajării, pe acest drac, punând în minte celui ce se înfrânează, retragerea cea mai de pe urmă, îndemnându-l la râvna lui Ioan Botezătorul şi a începătorului pustnicilor, Antonie, ca neputând răbda acesta retragerea îndelungată şi neomenească, să fugă cu ruşine, părăsind locul, iar dracul să se laude zicând: L-am biruit!. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Gândurile necurate primesc multe materii pentru creşterea lor şi se întind după multe lucruri. De fapt ele trec oceane cu închipuirea şi nu se dau îndărăt să umble drumuri lungi pentru marea căldură a patimii. Dar cele ce sunt cât de cât curăţite, sunt mai înguste decât acelea, neputându-se întinde împreună cu lucrurile, pentru faptul că patima e slăbită. De aceea se mişcă mai degrabă împotriva firii şi, după înţeleptul Solomon, hoinărind câtva vreme pe afară, aduc trestie la arderea nelegiuită a cărămizii, ca să se izbăvească asemenea unor capre din lanţuri şi a unor păsări din curse. Căci e mai uşor a curăţi un suflet necurat, decât a readuce din nou la sănătate pe unul curăţit şi iarăşi rănit, dracul întristării neîngăduind, ci aducând pururea înaintea ochilor, în vremea rugăciunii, idolul păcatului. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Dracii nu cunosc inimile noastre, cum socot unii dintre oameni. Căci singurul cunoscător al inimii este Cel ce ştie mintea oamenilor şi a zidit inimile lor pe fiecare deosebit. Dar ei cunosc multe din mişcările inimii, pe baza cuvântului rostit şi a mişcărilor văzute ale trupului. Vrând eu să le arăt acestea lămurit, m-a oprit Sfântul Preot, spunând că e nevrednic lucru să se răspândească acestea şi să le aduc la urechile celor întinaţi. Căci, zice, şi cel ce ajută pe uneltitor este vinovat după lege. Dar că din astfel de simboluri cunosc cele ascunse în inima noastră, şi din acestea iau prilejuri împotriva noastră, am arătat-o adeseori, respingând pe unii care grăiau cele ce nu trebuie, nepurtându-ne cu dragoste faţă de ei. De aceea am şi căzut în puterea dracului ţinerii de minte a răului şi îndată am primit gânduri rele împotriva lor, pe care le cunoscusem mai înainte că au venit asupra noastră. Pentru aceea pe drept ne mustră Duhul Sfânt: Şezând ai vorbit împotriva fratelui, şi împotriva fiului maicii tale ai adus sminteală; şi ai deschis uşa gândurilor care ţin minte răul şi ţi-ai tulburat mintea în vremea rugăciunii, nălucindu-ţi pururea faţa vrăjmaşului tău şi având-o pe ea drept Dumnezeu. Căci ceea ce vede mintea rugându-se aceea e şi potrivit de a spune că îi este Dumnezeu. Deci să fugim, iubiţilor, de boala defăimării, neamintindu-ne de nimeni cu gând rău; şi să nu ne întunecăm privirea la amintirea aproapelui, căci toate înfăţişările pe care le luăm le iscodesc dracii şi nimic nu lasă necercetat din ale noastre, nici culcarea, nici şederea, nici starea în picioare, nici cuvântul, nici mersul, nici privirea. Toate le iscodesc, toate le mişcă, toată ziua uneltesc vicleşuguri împotriva noastră, ca să înşele ćn vremea rugăciunii mintea smerită şi să stingă lumina ei fericită. Vezi ce zice şi Sfântul Pavel către Tit: Dovedeşte în învăţătură cuvânt sănătos, nestricat şi fără vină, pentru ca împotrivitorul să se ruşineze, neavând de zis nimic rău despre noi. Iar fericitul David se roagă zicând: Mântuieşte-mă pe mine de clevetirea oamenilor, numind şi pe draci oameni pentru firea lor raţională. Dar şi Mântuitorul în Evanghelii a numit pe cel ce seamănă în noi neghina păcatului om vrăjmaş. Fie ca să ne izbăvim de el, cu harul lui Hristos şi al Dumnezeului nostru, Căruia I se cuvine cinstea şi slava în vecii vecilor. Amin. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Mintea care hoinăreşte o statorniceşte citirea, privegherea şi rugăciunea; pofta aprinsă o stinge foamea, osteneala şi singurătatea; iar mânia o domoleşte desăvârşit cântarea de psalmi, îndelunga răbdare şi mila. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Ce vor dracii să lucreze în noi? Lăcomia pântecelui, curvia, iubirea de argint, mânia, ţinerea minte a răului şi celelalte patimi, ca îngroşându-se mintea prin ele să nu se poată ruga cum trebuie. Căci stârnindu-se patimile părţii neraţionale nu o lasă să se mişte cu bună judecată. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Păzeşte-te de cursele celor potrivnici. Căci se întâmplă că, în vreme ce te rogi curat şi netulburat, să ţi se înfăţişeze deodată înainte vreun chip străin şi ciudat, ca să te ducă la părerea că Dumnezeu este acolo şi să te înduplece să crezi că dumnezeirea este câtimea ce ţi s-a descoperit ţie deodată. Dar dumnezeirea nu este câtime şi nu are chip. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Când pizmaşul diavol nu poate mişca memoria în vremea rugăciunii, atunci sileşte starea umorală a trupului să aducă vreo nălucire ciudată înaintea minţii şi să o facă pe aceasta să primească o anumită formă. Iar mintea, având obiceiul să petreacă în cugetări, uşor se încovoaie. Şi astfel cel ce sileşte spre cunoştinţa nematerială şi fără formă e amăgit, apucând fum în loc de lumină. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Când, în sfârşit, mintea se roagă cu curăţie şi fără patimă, nu mai vin asupra ei dracii din partea stângă, ci din cea dreaptă. Căci îi vorbesc de slava lui Dumnezeu şi îi aduc înainte vreo formă din cele plăcute simţirii, încât să-i pară că a ajuns desăvârşit la scopul rugăciunii. Iar aceasta a spus-o un bărbat cunoscător că se înfăptuieşte prin patima slavei deşarte şi prin dracul care s-a atins de creier. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Socotesc că dracul, atingându-se de creier, schimbă lumina minţii, precum voieşte. În felul acesta este stârnită patima slavei deşarte spre gândul de a face mintea să se pronunţe cu uşurătate, prin păreri proprii, despre cunoştinţa dumnezeiască fiinţială. Unul ca acesta nefiind supărat de patimi trupeşti şi necurate, ci înfăţişându-se  zice-se  cu curăţie, socoteşte că nu se mai petrece în el nici o lucrare potrivnică. De aceea socoteşte arătare dumnezeiască lucrarea săvârşită în el de diavolul, care se foloseşte de multă pătrundere şi, prin creier schimbă lumina împreunată cu el şi îi dă, precum am spus, forma care vrea. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Cu dreptate este să nu-ţi rămână necunoscut nici vicleşugul acesta, că pentru o vreme se despart dracii între ei înşişi. Şi dacă vrei să ceri ajutor împotriva unora, vin ceilalţi în chipuri îngereşti şi alungă pe cei dintâi, ca tu să fii înşelat de ei, părându-ţi că sunt îngeri. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Uneori dracii îţi strecoară şi apoi te aţâţă ca să te rogi, chipurile, împotriva lor, sau să le stai împotrivă. Şi atunci se depărtează de bunăvoie, ca să te înşeli, închipuindu-ţi despre tine că ai început să birui gândurile şi să înfricoşezi pe draci. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Dracii cei vicleni aşteaptă noaptea ca să tulbure pe învăţătorul duhovnicesc, prin ei înşişi; iar ziua, îl învăluiesc prin oameni în strâmtorări, defăimări şi primejdii. (Evagrie Ponticul)27

ˇ Pentru că şi în lucrurile evlaviei este o rânduială şi o înşiruire, ca şi în oricare altul, şi trebuie pornit şi în această vieţuire de la început. Cei ce trec cu vederea cele de la început şi sunt atraşi de lucrurile mai plăcute sunt făcuţi de silă să ţină seama de şirul rânduielii, aşa cum Iacov, atras de frumuseţea Rachelei, nu s-a uitat la slăbiciunea ochilor Liei, dar cu toate acestea nu a putut ocoli osteneala dobândirii unei asemenea virtuţi, ci a împlinit şi săptămâna ei de ani. Cel ce vrea să ţină seama de ordinea vieţuirii trebuie aşadar să nu meargă de la sfârşit spre început, ci să înainteze de la început spre desăvârşire. (Nil Ascetul)27

ˇ Ştiind marele Iacob, că acestea, atunci când sunt cugetate şi contemplate neîncetat, vatămă şi mai mult cugetarea, întipărind chipurile cele mai limpezi şi mai vădite ale nălucirilor urâte, ascunde pe zeii străini în Sichem. Căci osteneala împotriva patimilor le ascunde şi le pierde pe acestea, nu pentru o vreme scurtă, ci până în ziua de azi, adică pentru tot timpul, întrucât azi se prelungeşte cu tot timpul, însemnând totdeauna timpul de faţă. Iar Sichem însemnează luptă, ceea ce arată osteneala împotriva patimilor. De aceea Iacob îi dă Sichemul lui Iosif, ca celui care dintre fraţii săi luptă cu cea mai mare osteneală împotriva patimilor. (Nil Ascetul)27

ˇ Fiindcă obişnuinţa trage pe om la sine cu putere şi nu-l lasă să se ridice la cea dintâi deprindere a virtuţii. Pentru că din obişnuinţă se naşte deprinderea, iar din deprindere se face firea. Şi a strămuta firea şi a o schimba este lucru anevoios. Chiar dacă e clintită puţin cu sila, îndată se întoarce la sine. Iar dacă a fost scoasă din hotarele ei, nu se mai întoarce la integritatea ei, dacă nu se pune multă osteneală spre a o aduce la calea ei, căci vrea mereu să revină la deprinderea din obişnuinţă, pe care a părăsit-o. Priveşte la sufletul care se ţine lipit de obişnuinţe, cum şade lângă idoli, lipindu-se de materiile fără formă, şi nu vrea să se ridice şi să se apropie de raţiunea care caută să-l călăuzească spre cele mai înalte. El zice: Nu pot să mă ridic înaintea ta, fiindcă mă aflu în rânduiala obişnuită a femeilor. Căci sufletul care se odihneşte de mulţi ani în lucrurile vieţii, şade lângă idoli, care pe ei sunt fără formă, dar primesc forme de la meşteşugul omenesc. Sau oare nu sunt un lucru fără formă, bogăţia şi slava şi celelalte lucruri ale vieţii, care nu au în ele nici un chip statornic şi hotărât ci, simulând adevărul printr-o asemănare uşor de întocmit, primesc de fiecare dată alte şi alte schimbări? Formă le dăm noi, când prin gânduri omeneşti născocim închipuirea unui folos pe seama lucrurilor, care nu slujesc spre nimic folositor. (Nil Ascetul)27

ˇ Căci când lărgim trebuinţa neapărată a trupului într-un lux fără rost, pregătind mâncarea cu nenumărate bunătăţi, iar hainele felurindu-se spre moleşeală şi desfătare, pe urmă învinuiţi de această deşertăciune, ca unii ce am urcat în deşert la consumuri desfătătoare o trebuinţă ce putea fi împlinită cu puţine, făurim apărări ca pentru nişte lucruri ce eram datori să le săvârşim, ce facem altceva decât ne silim să dăm formă materiilor fără formă? Bine s-a spus apoi despre un astfel de suflet că şade, căci sufletul care s-a învârtoşat în asemenea judecăţi despre cele spuse, s-a lipit de lucrurile de aici, ca de nişte idoli, şi slujeşte de aici înainte obiceiului şi nu mai slujeşte adevărului; ba nici nu mai poate să se mai ridice la adevăr, ci prin obişnuinţe întinează firea lucrurilor, ca prin necurăţia de fiecare lună. Iar prin şedere, Scriptura arată aici lenevirea de la cele bune şi iubirea de plăceri. Lenevirea, când vorbeşte despre: Cei ce şedeau în întuneric şi în umbra morţii, ferecaţi în sărăcie şi fier. Căci atât întunericul, cât şi lanţurile sunt piedică a lucrării. Iar iubirea de plăcere, când zice despre cei ce se întorceau cu inima în Egipt şi grăiau întreolaltă: Ne-am adus aminte de când şedeam lângă căldările cu carne şi mâncam carne până ne săturam. Cu adevărat lângă căldările cu carne şed cei ce-şi aprind dorinţele cu o căldură mustoasă şi necontenită. Iar maica iubirii de plăceri este lăcomia pântecelui, căci aceasta naşte iubirea de plăceri, dar şi multe din celelalte patimi. Pentru că din aceasta, ca dintr-o rădăcină, puiesc celelalte patimi, cari, înălţându-se pe încetul, ca nişte arbori, peste aceea care le-a născut, îşi împing răutăţile până la cer. Iubirea de bani, mânia şi întristarea sunt puii şi mlădiţele lăcomiei pântecelui. Căci lacomul are mai întâi lipsă de bani, pentru a-şi sătura pofta care arde pururi şi care totuşi nu poate fi săturată niciodată. Iar faţă de cei ce îl împiedică de la agonisirea banilor, trebuie să-şi aprindă mânia. Când însă mânia nu poate ajunge la ţintă, din pricina slăbiciunii, e urmată neapărat de întristare. De fapt cel ce se târăşte pe piept şi pe pântece, când are mijloacele care îi împlinesc plăcerile se târăşte pe pântece, iar când e lipsit de acestea se târăşte pe piept, unde este mânia. Căci iubitorii de plăceri, când sunt lipsiţi de ele, se înfurie şi se amărăsc. (Nil Ascetul)27

ˇ Din iubirea de plăcere vine negrija şi din negrijă uitarea; căci Dumnezeu a dăruit tuturor cunoştinţa celor de folos. (Marcu Ascetul)27

ˇ Vrăjmaşul cunoaşte dreptatea legii duhovniceşti şi de aceea caută numai să câştige consimţirea cugetului. Căci aşa fie că-l va face pe cel căzut în puterea lui să se supună ostenelilor pocăinţei, fie că, nepocăindu-se, îl va împovăra cu necazuri fără voie. Ba se întâmplă uneori că îl face să lupte şi împotriva necazurilor, ca în viaţa aceasta să-i înmulţească durerile, iar la ieşirea sufletului să-l dovedească necredincios din pricina lipsei de răbdare.27

ˇ Diavolul nu dispreţuieşte păcatele cele mici, căci altfel nu poate conduce spre cele mai mari. (Marcu Ascetul)27

ˇ Pricina a tot păcatul este slava deşartă şi plăcerea. Cel ce nu le urăşte pe acestea nu va dezrădăcina patima. Rădăcina tuturor relelor s-a zis că este că este iubirea de argint, dar şi aceasta e vădit că se susţine prin acelea. Mintea devine oarbă prin aceste trei patimi: prin iubirea de argint, prin slava deşartă şi prin plăcere. Câteştreile sunt, după Scriptură, fiicele lipitoarei, fiind iubite de necumpătare cu iubire de maică. Cunoştinţa şi credinţa, tovarăşele firii noastre, nu sunt tocite prin nimic altceva ca prin acelea. Mânia, furia, războaiele, uciderile şi tot pomelnicul relelor din pricina lor au prins atâta putere între oameni. Iubirea de argint, slava deşartă şi plăcerea trebuie urâte ca nişte mame ale relelor şi ca nişte mame vitrege ale virtuţilor. (Marcu Ascetul)27

ˇ De nu vrei să pătimeşti răul să nu vrei nici să-l faci, pentru că lucrul dintâi urmează neapărat celui de al doilea. Căci ce seamănă fiecare, aceea va şi secera. Semănând de bună voie cele rele şi secerându-le fără de voie, trebuie să ne minunăm de dreptatea lui Dumnezeu. Dar fiindcă s-a rânduit o vreme oarecare între semănat şi seceriş, nu credem în răsplată. (Marcu Ascetul)27

ˇ E mai rău cel ce săvârşeşte răul într-ascuns decât cei ce săvârşesc nedreptate pe faţă. Pentru aceasta, acela se va şi munci mai rău. Cel ce împleteşte viclenii şi face răul într-ascuns este, după Scriptură, şarpe ce şade în cale în cale şi muşcă copita calului. (Marcu Ascetul)27

ˇ Gândeşte-te că patimile de ocară sunt douăsprezece. Dacă iubeşti cu voia pe una din ele, aceea va umplea locul celor unsprezece. (Marcu Ascetul)27

ˇ Păcatul este foc ce arde. Cu cât înlături materia, cu atât se stinge, şi cu cât adaugi, va arde mai mult. (Marcu Ascetul)27

ˇ Gândeşte-te că patimile de ocară sunt douăsprezece. Dacă iubeşti cu voia pe una din ele, aceea va umplea locul celor unsprezece. (Marcu Ascetul)27

ˇ Păcatul este foc ce arde. Cu cât înlături materia, cu atât se stinge, şi cu cât adaugi, va arde mai mult. (Marcu Ascetul)27

ˇ Nu zi: Nu vreau şi vine, căci cu siguranţă dacă nu iubeşti lucrul însuşi, iubeşti pricinile lui. (Marcu Ascetul)27

ˇ Obişnuinţa, care o ia înaintea voii şi a cunoştinţei, este amintirea fără de voie a păcatelor de mai-nainte. La cel ce se nevoieşte, ea e împiedicată să înainteze până la patimă; iar la cel biruitor e răpusă până la momeală. (Marcu Ascetul)27

ˇ Cel ce caută lauda e supus patimii şi cel ce se plânge de necaz iubeşte plăcerea. (Marcu Ascetul)27

ˇ Gândul celui împătimit de plăcere oscilează ca o cumpănă. Aici plânge şi se tânguieşte pentru păcate, aici se luptă cu aproapele şi i se împotriveşte apărându-şi plăcerile. (Marcu Ascetul)27

ˇ Dacă cineva se nimereşte între oamenii care grăiesc deşertăciuni, să se socotească pe sine însuşi vinovat de asemenea cuvinte; chiar dacă nu are vreo vină proaspătă, are vreuna mai veche. (Marcu Ascetul)27

ˇ Ia-ţi gândul de la orice lăcomie şi atunci vei putea să vezi uneltirile diavolului. (Marcu Ascetul)27

ˇ Din inima împătimită de plăcere, răsar gânduri şi cuvinte spurcate. Iar din fum cunoaştem materia, care mocneşte înăuntru. (Marcu Ascetul)27

ˇ Când mintea iese din grijile trupeşti, vede, în măsura în care iese, lucrăturile vrăjmaşilor. (Marcu Ascetul)27

ˇ Prinzându-te începutul vreunui păcat, nu zice: nu mă va birui pe mine. Căci întrucât ai fost prins, ai şi fost biruit. (Marcu Ascetul)27

ˇ Precum sunt şerpi ce se întâlnesc în păduri şi alţii care umblă prin case, aşa sunt patimi ce se închipuiesc de către cuget, şi altele care se lucrează cu fapta, măcar că se preschimbă unele într-altele. (Marcu Ascetul)27

ˇ Idolii conştienţi (chipurile) din faţa minţii sunt mai răi şi mai puternici. Dar cei gândiţi sunt pricinuitorii şi premergătorii celorlalţi. (Marcu Ascetul)27

ˇ Este un păcat care stăpâneşte inima din pricina obişnuinţei îndelungate; şi este un alt păcat care ne războieşte cugetarea prin lucrurile de fiecare zi. (Marcu Ascetul)27

ˇ Cel ce vrea să biruiască ispitele fără rugăciune şi răbdare, nu le va depărta de la sine, ci mai tare se va încâlci în ele. (Marcu Ascetul)27

ˇ Păcat spre moarte este tot păcatul nepocăit. Chiar de s-ar ruga un Sfânt pentru un asemenea păcat al altuia, nu e auzit. (Marcu Ascetul)27

ˇ Când inima e mişcată de vreo plăcere de la locul ostenelilor de bunăvoie devine anevoie de reţinut, asemenea unui bolovan foarte greu, ce se rostogoleşte la vale. (Marcu Ascetul)27

ˇ Precum fuga în timpul iernii sau Sâmbăta aduce durere trupului şi întinare sufletului, la fel răscoala patimilor în trupul îmbătrânit şi în sufletul sfinţit. (Marcu Ascetul)27

ˇ Părerea de sine şi îngâmfarea sunt pricini ale hulirii; iar iubirea de argint şi slava deşartă sunt pricini ale neîndurării şi ale făţărniciei. (Marcu Ascetul)27

ˇ Când diavolul vede că mintea s-a rugat din inimă, aduce ispite mari şi răutăcios uneltite. Căci nu vrea să stingă virtuţi mici prin ispite mari. (Marcu Ascetul)27

ˇ Ceea ce e casa văzută pentru aerul obişnuit, aceea este mintea raţională pentru harul dumnezeiesc. Cu cât scoţi mai mult materia afară, cu atât mai mult năvăleşte acela înăuntru; şi cu cât o mâni pe aceasta, mai mult înăuntru, cu atât mai mult se retrage acela. Materia casei sunt vasele şi mâncările; iar materia minţii slava deşartă şi plăcerea. (Marcu Ascetul)27

ˇ Fugi de ispită prin răbdare şi prin rugăciune. Căci dacă i te împotriveşti fără acestea, vine asupră-ţi şi mai năvalnic. (Marcu Ascetul)27

ˇ Cel ce urăşte patimile smulge pricinile lor. Iar cel ce se supune pricinilor e războit de patimi, chiar dacă nu vrea. (Marcu Ascetul)27

ˇ Când vrăjmaşul are în stăpânire multe zapisuri de ale păcatelor uitate, îl sileşte pe datornic să le săvârşească şi prin aducerea aminte, folosindu-se cu viclean meşteşug de legea păcatului. (Marcu Ascetul)27

ˇ Să nu zici: cum se va deda săracul plăcerii, neavând cele ce o pricinuiesc? Căci cineva poate să se dedea plăcerii prin gânduri, în chip şi mai ticălos. (Marcu Ascetul)27

ˇ Cine înţelege ceea ce a spus în chip tainic sfântul Pavel, că lupta noastră e împotriva duhurilor răutăţii, vă înţelege şi parabola Domnului, prin care a arătat că trebuie să ne rugăm neîncetat şi să nu ne lenevim. (Marcu Ascetul)27

ˇ Orice plăcere trupească vine dintr-o lenevire de mai-nainte. Iar lenevia se naşte din necredinţă. (Marcu Ascetul)27

ˇ Cel ce zace sub păcat nu poate birui singur cugetul trupesc. Căci aţâţarea se mişcă fără odihnă în mădularele sale. (Marcu Ascetul)27

ˇ Când află diavolul pe un om, prins fără trebuinţă de cele trupeşti, mai întâi îi răpeşte trofeele cunoştinţei, pe urmă îi taie nădejdea în Dumnezeu cum i-ar tăia capul. (Marcu Ascetul)27

ˇ Tot cuvântul lui Hristos descoperă mila şi dreptatea şi înţelepciunea lui Dumnezeu şi toarnă prin auz puterea lor în cei ce ascultă cu plăcere. Dar cei nemilostivi şi nedrepţi, ascultând fără plăcere, nu au putut cunoaşte înţelepciunea lui Dumnezeu, ba L-au şi răstignit pe Cel ce o grăia. Deci să băgăm şi noi de seamă de ascultăm cu plăcere de El. Căci chiar El a zis: Cel ce mă iubeşte pe Mine va păzi poruncile Mele şi va fi iubit de Tatăl Meu şi Eu îl voi iubi pe el şi Mă voi arăta lui. Vezi cum a ascuns arătarea Sa în porunci? Dar dintre toate poruncile, cea mai cuprinzătoare este dragostea către Dumnezeu şi către aproapele. Iar aceasta ia fiinţă din înfrânarea de la cele materiale şi din liniştirea gândurilor. Domnul, ştiind aceasta, ne porunceşte zicând: Să nu vă îngrijiţi de ziua de mâine. Şi cu dreptate. Pentru că cel ce nu s-a izbăvit de cele materiale şi de grija lor, cum se va izbăvi de gândurile rele? Iar cel învăluit de gânduri, cum va vedea păcatul, care este acoperit de ele? Căci păcatul e un întuneric şi o ceaţă a sufletului, ce se lasă din gânduri, din cuvinte şi din fapte rele. Şi păcatul se naşte aşa că diavolul ispiteşte pe om printr-o momeală care nu-l forţează şi îi arată începutul păcatului, iar omul intră în vorbă cu el din pricina iubirii de plăcere şi a slavei deşarte. Căci deşi prin judecată nu voieşte, dar cu lucrarea se îndulceşte şi îl primeşte. Iar cel ce nu-şi vede acest păcat cuprinzător, cum se va ruga pentru el ca să se curăţească? Şi cel ce nu s-a curăţit, cum va afla locul fiinţei curate? Iar de nu-l va afla, cum va vedea casa cea mai dinlăuntru a lui Hristos, dacă suntem casa lui Dumnezeu, după cuvântul proorocesc, evanghelicesc şi apostolesc? Trebuie, aşadar, ca urmare a celor spuse mai-nainte, să căutăm casa aceasta şi să stăruim a bate la uşa ei prin rugăciune, ca, fie acum, fie în ceasul morţii, să ne deschidă stăpânul şi să nu ne spună ca unora, care n-am avut grijă: Nu vă ştiu pe voi de unde sunteţi. Ba suntem datori nu numai să cerem şi să luăm, ci să şi păstrăm ceea ce ni s-a dat. Căci sunt unii care şi după ce au primit, au pierdut. De aceea, poate, cunoştinţa simplă, sau chiar şi o experienţă întâmplătoare a lucrurilor spuse mai-nainte o au şi cei mai tineri şi mai târzii la învăţătură. Dar trăirea stăruitoare, cu răbdare, n-o au decât cei evlavioşi şi mult încercaţi dintre bătrâni, care, pierzând-o adeseori din neatenţie, au căutat-o iarăşi cu osteneli de bună voie şi au aflat-o. Să nu încetăm să facem şi noi la fel, până când o vom dobândi într-o astfel de măsură, încât să nu o mai putem pierde, întocmai ca aceia. De aceea, câţi încă n-am împlinit poruncile libertăţii încă n-am ajuns la Ierusalimul cel liber (căci Ierusalimul de sus este liber şi el e maica noastră, care ne reuneşte prin baia naşterii celei de-a doua), ci suntem încă pe drumul lui Cain şi rătăcim, umblând razna. Căci cel se ceartă întru neştiinţă şi se împotriveşte adevărului arată că nu merge pe drumul drept, ci s-a abătut de la drum. De aceea fericitul Pavel, văzându-ne că suntem zăbavnici în urcuşul spre desăvârşire, zice: Aşa să alergaţi ca să o luaţi. Iar dacă n-am ajuns încă la cetate, când vom vedea templul şi când vom intra în el, ca să ne învrednicim să aducem jertfă la altar? Dar ce poftesc despre credinţă, despre templu şi despre altar, când n-am lăsat în urmă nici măcar fiarele din trestie, pe care Proorocul roagă pe Dumnezeu să le certe, ca să nu-i răpească animalele cele dintâi născute care au fost rânduite să fie aduse ca jertfă de Iudeul cel din ascuns. Căci în această parte ne aflăm dacă, după tine, Iudeul din ascuns există, potrivit cu cuvântul lui Pavel, dar templul încă n-a fost zidit de Fiul lui David, nici altarul n-a fost încă pregătit de El. Pentru că aceasta o susţine făţiş cel ce zice că şterge păcatul lui Adam prin nevoinţe şi nu prin harul lui Dumnezeu. Dar harul acesta se află în noi în chip ascuns de la Botez, însă nu ni se va face văzut decât atunci când, după ce vom fi străbătut bine drumul poruncilor, vom aduce ca jertfă Arhiereului Hristos gândurile cele sănătoase ale firii noastre, nu pe cele muşcate de fiare. Căci cele mai multe din ele sunt luate de fiare când se abat de la calea poruncilor, adică de la răbdarea necazurilor. Sărind din calea cea dreaptă, ele o iau atunci razna, învinuind de aceasta mai de grabă pe alţii, decât pe stăpânul lor. Abia puţine din ele umblă pe calea cea dreaptă şi aceasta fiindcă sunt păzite de rugăciune, legate de nădejde şi îmboldite de încercări. Şi numai acestea ajung la cetate şi la templu, unde sunt aduse jertfă. Cetatea este dreapta socoteală întru Hristos, care e plină de lumină. Când aceasta chiverniseşte cu evlavie şi după lege lucrurile, vieţuieşte în pace şi dreptate. Dar când greşeşte, se predă duşmanilor spre dărâmare. Iar templul este locaşul sfânt al sufletului şi al trupului, care e zidit de Dumnezeu, în sfârşit altarul este masa nădejdii aşezată în acest templu. Pe ea se aduce de către minte şi se jertfeşte gândul întâi născut al fiecărei întâmplări, ca un animal întâi născut adus ca jertfă de ispăşire pentru cel ce-l aduce, dacă îl aduce neîntinat. Dar şi acest templu are un loc în partea dinăuntru a catapetesmei. Acolo a intrat Iisus pentru noi ca înaintemergător, locuind de la Botez în noi, afară numai dacă nu suntem creştini netrebnici. Acest loc este încăperea cea mai dinăuntru, mai ascunsă şi mai sinceră a inimii, încăpere care dacă nu se deschide, prin Dumnezeu şi prin nădejdea raţională şi înţelegătoare, nu putem, cunoaşte în chip sigur pe Cel ce locuieşte în ea şi nu putem şti de-au fost primite jertfele de gânduri, sau nu. Căci precum la început, în vremea lui Israil, focul mistuia jertfele, tot aşa se întâmplă şi acum. Deschizându-se inima credincioasă prin nădejdea mai sus pomenită, Arhiereul ceresc primeşte gândurile întâi născute ale minţii şi le mistuie în focul dumnezeiesc, de care a spus: Foc am venit să arunc în lume şi cât aş vrea să fie încă de pe acum aprins! Iar gânduri întâi născute a numit pe cele care nu apar într-a doua cugetare a inimii, ci sunt aduse îndată de la prima aruncare şi răsărire în inimă, lui Hristos. Căci cele ce i se aduc din vălmăşagul cugetării le-a numit Scriptura şchioape, oarbe şi pocite, şi de aceea ele nu sunt primite ca zeciuieli de către Arhiereul ceresc şi Stăpânul Hristos. Odată ce te-ai îmbrăcat în Hristos prin Botez, ai putere şi arme să le surpi. Iar armele ostăşiei noastre nu sunt trupeşti, ci puternice înaintea lui Dumnezeu, ca să dărâme întăriturile; noi surpăm gândurile minţii şi orice înălţare care se ridică împotriva cunoaşterii lui Dumnezeu. Dar dacă, având putere împotriva lor, nu le alungi de la primul lor atac, e vădit că iubeşti plăcerea din pricina necredinţei şi consimţi cu ele, şi atunci tu eşti pricina acestei lucrări a lor, nu Adam. Cum poate iubi plăcerea din pricina necredinţei, sau cum poate consimţi cu gândurile cel ce s-a închis în chilie şi posteşte în fiecare zi, cel ce petrece în înfrânare, în sărăcie, în înstrăinare de toate, în rugăciune şi în purtarea altor multe supărări (necazuri) de felul acesta? Bine ai zis că cel ce va face unele ca acestea suportă multe supărări. Căci dacă am împlini fără supărare şi cu bucurie virtuţile mai sus pomenite, nu am iubi plăcerea cu mintea. Dar, fiindcă ne lăsăm pătrunşi de supărare, e cu neputinţă ca, simţind durerea ostenelilor trupeşti, să nu stăm de vorbă cu gândurile care răsar ca nişte momeli şi să nu ne mângâiem cu ele amărăciunea de pe urma ostenelilor. Dacă n-am căuta asemenea mângâieri am dovedi că nu suntem supăraţi de osteneli. Iar aceasta ni se întâmplă deoarece nu primim aceste osteneli de dorul bunurilor viitoare, ci de frica ispitelor ce vin în viaţa de aici asupra noastră. Din pricina aceasta socotim în chip greşit că numai fapta rea este păcatul nostru, pe când gândul dinainte de ea zicem că e o lucrare străină. Dar e cu neputinţă să alunge lucrarea gândului aceia care socotesc că nu e a lor, ci că e străină. Există desigur şi fără consimţământul nostru câte un gând neplăcut şi urât care, pătrunzând pe furiş, răpeşte cu sila mintea la sine. Totuşi, să ştii sigur că şi acesta îşi are pricinile în noi. Căci sau ne-am predat după Botez vreunui gând rău, ajungând până la faptă, şi de aceea ne-am făcut vinovaţi chiar fără să ni se pară, sau ţinem în noi de bunăvoie niscai seminţe ale răutăţii, şi de aceea se întăreşte cel rău. Şi acela, stăpânindu-ne prin seminţe, nu pleacă până ce nu le aruncăm pe acestea. Iar dacă ne stăpâneşte prin fapta noastră rea, va fi fugărit de abia atunci când vom aduce lui Dumnezeu osteneli vrednice de El. De aceea eu nici acest păcat nu-l numesc păcat al lui Adam, ci mai degrabă al celui ce a făcut răul şi are seminţele. Chiar dacă în amândouă aceste cazuri pricina este un gând care a pătruns ca un hoţ căci amândoura le premerg gândurile eu îţi voi spune că pricina adevărată este cel ce avea putere să-l facă curat de la prima răsărire şi nu l-a curăţit, ci a stat de vorbă cu el până a ajuns la faptă. Dacă totuşi poţi face aceasta după faptă, trebuie să înţelegi că şi înainte de faptă îţi ajuta Dumnezeu dacă voiai. Şi când vezi că ţi-a venit ajutorul prin inimă, înţelege că nu ţi-a venit harul de afară printr-o mutare din altă parte, ci că harul, dat ţie prin Botez în chip ascuns, a lucrat acum aşa de tare, încât ai urât gândul şi l-ai alungat. De aceea Hristos, slobozindu-ne de orice silă, n-a împiedicat aruncarea gândurilor în inimă. Aceasta, pentru ca unele din ele, fiind iubite, în măsura în care sunt iubite să şi rămână; şi astfel să se arate şi harul lui Dumnezeu şi voia omului, ce anume iubeşte: ostenelile din pricina harului, sau gândurile din pricina plăcerii. Şi să nu ne mirăm că suntem luaţi în stăpânire cu sila numai de cele pe care le iubim, deoarece este între ele o înrudire păcătoasă, cum este şi între pofte, ca şi între diferitele noastre pofte între ele, astfel încât fiecare poftă predă gândul, care a prins-o pe ea, după ce a zăbovit mai mult, poftei apropiate, sau acel gând este atras de pofta a doua fără să vrem, împins fiind cu sila şi de obişnuinţa cu cea dintâi. Căci cine, plin fiind de slavă deşartă, va putea fugi de mândrie? Sau, desfătându-se cu hrană îmbelşugată, nu va fi luat în stăpânire de curvie? Sau cine, dându-se pradă zgârceniei, nu va fi înăbuşit de lipsa de milă? Şi cum, cei lipsiţi de toate astea, nu se vor întărâta fără voie şi nu vor împroşca cu furie? De aceea trebuie să înţelegem că din pricina noastră suntem luaţi în stăpânire de păcat, dar după Duhul suntem sloboziţi de robia cu sila. Căci legea Duhului vieţii, zice, m-a slobozit pe mine de legea păcatului şi a morţii. Deci atârnă de noi, care am auzit şi am aflat poruncile Duhului, ca să umblăm sau după trup, sau după duh. De acea noi, care am fost amăgiţi aşa de mult, suntem datori să urâm de aici înainte lauda oamenilor şi odihna trupului, prin care odrăslesc gândurile rele chiar dacă nu vrem noi; şi să spunem din inimă Domnului cuvântul Proorocului: Oare n-am urât, Doamne, pe cei ce te urăsc pe Tine, şi nu m-am topit împotriva duşmanilor Tăi? Cu ură desăvârşită i-am urât pe ei, şi duşmani mi s-au făcut mie. Şi cu adevărat duşmani ai lui Dumnezeu sunt gândurile rele, care împiedică să se facă voia Lui, în vreme ce Acela vrea ca toţi oamenii să se mântuiască şi să vină la cunoştinţa adevărului acestea ne amăgesc prin patimi şi ne închid calea spre mântuire. Deci să urâm slava deşartă şi să credem Lui în privinţa tuturor, împlântând în El, ca în pământ, orice gând al inimii şi al nădejdii fără imagini. Căci făcând aşa, precum la începutul credinţei venite prin Botez, Trupul lui Hristos s-a făcut mâncare credinciosului, tot aşa cum mintea, devenită tare în credinţă şi curată, prin lepădarea gândurilor şi prin nădejdea înţelegătoare, se va face mâncare a lui Iisus. Pentru că El a zis: Mâncarea mea este să fac voia Tatălui meu. Iar aceasta este ca toţi oamenii să se mântuiască şi să vină la cunoştinţa adevărului, după cuvântul lui Pavel. Mâncarea lui Iisus este deci adevărul cuprins în credinţa înţelegătoare, împreunată cu nădejdea, credinţă care nu mai e din auz, ci din lucrarea Preasfântului Duh şi despre care spune Scriptura că e adeverirea lucrurilor nădăjduite; căci este o credinţă din auz şi credinţa aceasta care e adeverirea lucrurilor nădăjduite. Ci prin ele arătăm că chiar de la Botez, după darul lui Hristos ni s-a dăruit harul desăvârşit al lui Dumnezeu spre împlinirea tuturor poruncilor, dar că pe urmă tot cel ce l-a primit în chip tainic, dar nu împlineşte poruncile, pe măsura neîmplinirii e luat în stăpânire de păcat, care nu e al lui Adam, ci al celui care a nesocotit poruncile, întrucât luând puterea lucrării nu săvârşeşte lucrul. Căci neîmplinirea poruncilor vine din necredinţă. Iar necredinţa nu este un păcat străin, ci al celui care nu crede, făcându-se pe urmă maică şi începătură a oricărui păcat. Deci fie că vrem să ne desăvârşim repede, fie încet, suntem datori să credem în chip desăvârşit lui Hristos şi să lucrăm toate poruncile lui, odată ce am luat de la El puterea unei astfel de lucrări; dar nu împlinindu-le una câte una şi pe fiecare în parte, ci îmbrăţişând deodată pe cele singulare şi astfel împlinindu-le pe toate în acelaşi timp. Căci sunt porunci mai generale, care cuprind în ele o mare mulţime din celelalte. Prin urmare n-avem altă bucurie decât să purtăm această luptă împotriva necredinţei noastre şi să nu nesocotim poruncile cuprinzătoare, prin care ni se descoperă în chip limpede harul dat nouă. De acest lucru se roagă şi Sfântul Pavel să avem parte, zicând: Pentru aceasta îmi plac genunchii înaintea Tatălui Domnului nostru Iisus Hristos, să vă dea vouă Domnul putere ca să vă întăriţi prin Duhul său în omul dinăuntru şi ca să locuiască Hristos întru toată încredinţarea şi simţirea în inimile voastre prin credinţă. Drept aceea, o, omule, care ai fost botezat în Hristos, dă numai lucrarea, pentru care ai luat puterea şi te pregăteşte ca să primeşti arătarea celui ce locuieşte întru tine. Şi astfel ţi se va arăta ţie Domnul, potrivit făgăduinţei, în chip duhovnicesc, precum însuşi ştie: Iar Domnul este Duhul; şi unde este Duhul Domnului, acolo este libertate. Atunci vei înţelege ceea ce s-a spus că: Împărăţia Cerurilor înlăuntrul vostru este. Dar mai trebuie ştiut şi aceea că poruncile parţiale, fiind din numărul celor parţiale, se întregesc prin acelea care se numesc şi singulare. Şi cei ce au împlinit poruncile parţial, pe măsura aceasta vor intra în Împărăţie. Dar cei ce voiesc să ajungă la desăvârşire sunt datori să împlinească toate poruncile în mod cuprinzător. Iar cea care le cuprinde pe toate este lepădarea sufletului propriu, care e moartea. Şi precum până când cineva mai trăieşte în trup e în lipsă cu împlinirea acesteia, tot aşa până la ieşirea din trup nu poate fi ferit de atacul gândului, pentru lipsa mai sus pomenită. Căci omul bun, zice Cuvântul, nu de la sine, ci din vistieria cea bună a inimii scoate cele bune. Iar prin vistierie înţelege pe Duhul cel Sfânt ascuns în inima credincioşilor. Căci asemenea este Împărăţia Cerurilor unei comori ascunse în ţarină, pe care aflând-o omul a ascuns-o şi ducându-se a vândut toate şi a cumpărat ţarina aceea. Acest cuvânt tâlcuieşte foarte potrivit cele spuse. Căci cel ce a înţeles limpede că de la Botez are pe Hristos ascuns în sine, după cuvântul Apostolului, aruncă toată lucrurile lumii şi stăruie numai în inima sa, păzind-o cu toată străjuirea şi privind ţintă la sfârşitul vieţii, cum zice proverbul. De aceea el nu trebuie să-şi închipuie că alungă păcatul lui Adam prin nevoinţe; dar nici păcatele care se nasc în el după Botez nu trebuie să-şi închipuie că le scoate afară astfel, decât prin Hristos. Căci El este cel ce lucrează în voi şi să voiţi şi să lucraţi după bunăvoinţă. Adăugând Apostolul după bunăvoinţă, a arătat că a binevoi să lucrăm virtuţile atârnă de noi. Dar şi cuvintele Domnului: Fără de Mine nu puteţi face nimic, sau: Nu voi m-aţi ales pe Mine, ci Eu v-am ales pe voi, au acelaşi înţeles. Poate aşa trebuie înţeles şi versetul: Toate printr-însul s-au făcut şi fără de El nimic nu s-a făcut din tot ce s-au făcut, dacă în toate se cuprind şi faptele noastre; la fel cuvintele: Nimeni nu vine la Tatăl, decât prin Mine. De aceea şi Proorocul n-a zis: Din Ierusalim îţi vor aduce ţie împăraţii daruri în templul Tău ( cum se cuvenea şi cum se făcea), ci: Din templul Tău îţi vor aduce ţie împăraţii daruri în Ierusalim. Aceasta pentru că mintea, care e împăratul fiecăruia, ia întâi din templul cel ascuns al inimii îndemnuri bune şi frumoase de la Hristos, care locuieşte acolo, şi le duce până la vieţuirea virtuoasă, pe care Proorocul a numit-o Ierusalim; şi apoi iarăşi le aduce prin intenţiunea cea bună lui Hristos, care i le-a dăruit mai înainte. Cum zice Scriptura că Ierusalimul este ceresc, iar tu ai zis că este în inimă? Nu numai Ierusalimul, ci şi celelalte bunuri câte vor avea să le primească drepţii la înviere ştim că sunt sus. Dar arvunile şi pârga lor lucrează duhovniceşte în inimile celor cu credinţă tare încă de pe acum. Aceasta pentru ca, dobândind siguranţa despre cele viitoare, să dispreţuim toate cele de aici şi să iubim pe Dumnezeu până la moarte. De aceea n-a zis: Aveţi să vă apropiaţi, ci: V-aţi apropiat de muntele Sionului şi de cetatea Dumnezeului celui viu, de Ierusalimul cel ceresc. Căci capabili de ele ne-am făcut încă de la Botez. Dar numai cei tari în credinţă se învrednicesc să ajungă la ele, cei care mor în fiecare zi pentru dragostea lui Hristos, adică se ridică mai presus de toată preocuparea vieţii de aici şi nu mai cugetă la nimic altceva decât la un singur lucru: să ajungă la dragostea desăvârşită a lui Hristos, care este deschizătura cea mai dinăuntru a inimii, unde a intrat ca înaintemergător Iisus. Aceasta a căutat-o mai presus de toate şi Sfântul Pavel. De aceea a zis: Alerg după ea, doar voi prinde-o, întrucât prins am fost şi eu de Hristos. (Adică mă străduiesc să-L iubesc, întrucât şi eu am fost iubit). Iar după ce a prins această iubire, n-a mai vrut să se gândească la nimic altceva, nici la necazurile trupului acestuia, nici la minciunile creaţiunii, ci a lepădat aproape orice gând nemairăbdând nici măcar o clipă să fie lipsit de lucrarea Duhului. Deci arătând toate câte le-a dispreţuit pentru această dragoste duhovnicească, zice: Cine ne va despărţi pe noi de iubirea lui Hristos? Oare necazul, ori strâmtoarea, ori prigoana, ori foamea, ori foametea, ori golătatea, ori primejdia, ori sabia?, ca să continue mai încolo: Sunt încredinţat că nici moartea, nici viaţa şi nici una din cele ce urmează; şi iarăşi: Nici o altă făptură nu va putea să ne despartă pe noi de dragostea lui Dumnezeu, cea întru Hristos Iisus Domnul nostru. Aceasta pentru că n-a primit să se gândească la nici una dintre acestea, ci numai cum să stăruie în aceea. Dar fiindcă voi socotiţi că gândurile rele nu sunt ale noastre, ci vin din alte izvoare, spunând odată că sunt păcatul lui Adam, altădată că sunt însuşi Satana şi iarăşi altădată că sunt momeala aruncată de Satana, noi vom spune că altceva este păcatul lui Adam, altceva Satana, altceva momeala Satanei şi altceva gândurile noastre rele, chiar dacă îşi au punctul de plecare în momeală. Satana este însuşi ipostasul diavolului, care a încercat să-l ispitească chiar şi pe Domnul. Păcatul lui Adam este călcarea poruncii de către primul om. Momeala aruncată de Satana, este arătarea unui lucru rău în forma exclusivă a unui gând. Ea foloseşte puţinătatea credinţei noastre ca prilej să se apropie de mintea noastră. Căci dacă am primit porunca să nu ne îngrijim de nimic, ci să păzim cu toată străjuirea inima noastră şi să căutăm Împărăţia Cerurilor, aflătoare înlăuntrul nostru, îndată ce se depărtează mintea de inimă şi de căutarea amintită, dă loc momelii diavolului şi se face în stare să primească şoapta lui cea rea. Dar nici atunci nu are diavolul puterea să stârnească gândurile noastre cu forţa, pentru că dacă ar fi aşa nu ne-ar cruţa şi ne-ar aduce cu sila orice gând şi nu ne-ar îngădui să cugetăm la nimic bun. El are numai puterea să ne arate în forma exclusivă a unui gând la prima lui răsărire înţelesuri păcătoase, spre a ispiti lăuntrul nostru, dându-i prilej să încline fie spre ceea ce vrea el, fie spre porunca lui Dumnezeu, întrucât aceasta se împotrivesc întreolaltă. Astfel dacă-l iubim, ne mişcăm îndată gândurile spre lucrul arătat şi cugetarea noastră începe să se ocupe în chip pătimaş cu el; dacă însă îl urâm, nu putem zăbovi, ci urâm şi momeala însăşi. Iar dacă momeala stăruie chiar când e urâtă (căci se întâmplă şi acest lucru), aceasta nu e din pricina unei alipiri proaspete, ci pentru că s-a întărit printr-o veche obişnuinţă. De aceea rămâne neclintită pe loc, ca gând simplu, fiind împiedicată de neplăcerea inimii să progreseze la o cugetare dezvoltată şi la patimă. Căci arătarea aceasta izolată, fiind urâtă de cel ce e atent la sine însuşi, nu are puterea să tragă cu sila mintea în vălmăşagul pătimaş de gânduri, decât numai prin împătimirea inimii după plăceri. Aşadar de vom lepăda cu totul împătimirea după plăceri, nu vom mai putea fi vătămaţi nici de apariţia gândului simplu al vechilor obişnuinţe, iar conştiinţa nu va mai avea îndoieli în ce priveşte siguranţa celor viitoare. Căci cunoscând mintea împotrivirea trândavă a acestei obişnuinţe şi mărturisind lui Dumnezeu vechea pricină, îndată e înlăturată şi această ispită. Şi iarăşi va avea mintea putere să vegheze asupra inimii şi să o păzească cu toată străjuirea, încercând să pătrundă în cele mai dinăuntru şi mai netulburate cămări ale ei, unde nu sunt vânturi de-ale gândurilor rele, care împing cu sila şi sufletul şi trupul în prăpăstiile voluptăţii şi le aruncă în fântânile de smoală de asemenea nici vreo cale largă şi încăpătoare, pardosită cu cuvinte şi cu chipuri de-ale înţelepciunii lumeşti, care să vrăjească pe cei ce pornesc pe ea, oricât de înţelepţi ar fi. Cămările acestea care sunt cele mai de dinlăuntrul sufletului şi casa lui Hristos nu primesc nimic din lucrurile goale ale veacului acesta, fie că sunt raţionale fie că sunt neraţionale, fără numai acestea trei, pe care le-a numit apostolul: credinţa, nădejdea şi dragostea. Deci cel ce este iubitor de adevăr şi primeşte osteneala inimii poate să nu fie atras în afară nici de obişnuinţele vechi în felul în care am arătat, ci să vegheze asupra inimii şi să străbată tot mai înăuntru şi să se apropie numai de Dumnezeu, fără să se scârbească de ostenelile atenţiei şi ale stăruinţei. Căci nu poate să nu se ostenească cu inima cel ce ia aminte la împrăştierile gândului şi la plăcerile trupeşti, având să stea mereu închis între anumite hotare (să se circumscrie), nu numai în cele din afară, ci şi în cele dinăuntru. Mai ales că acele împrăştieri şi plăceri adeseori abat şi cugetul şi fapta. Prin urmare e drept că momeala ca gând simplu exercită o putere silnică atunci când stăruieşte, chiar dacă e urâtă. Dar convorbirea gândurilor ce se adaugă atârnă de voia noastră liberă. Aceasta au arătat-o şi cei ce n-au păcătuit întru asemănarea călcării lui Adam, întrucât momeala n-au putut-o împiedica, dar convorbirea prietenoasă cu ea au lepădat-o cu totul. Să zicem că Adam a săvârşit greşeala prin voinţă şi pentru aceasta, fiind de aceeaşi natură cu el, şi noi cădem prin voinţă. Dar atunci n-a avut el şi momeala tot prin voinţă? E sigur că momeala a avut-o în chip necesar. Dar momeala nu e nici păcat, nici dreptate, ci dovada libertăţii voii. De aceea s-a şi îngăduit să se arunce momeala în noi, ca pe cei ce înclină spre împlinirea poruncii să-i încununeze ca pe unii ca sunt credincioşi, iar pe cei ce înclină spre plăcere să-i osândească ca pe unii ce sunt necredincioşi. Dar şi aceasta trebuie să o ştim că nu suntem judecaţi îndată după fiecare hotărâre, ca cercaţi sau netrebnici, ci după ce vom fi fost probaţi toată viaţa noastră pământească, prin momeli, arătându-se aici biruitori, aici biruiţi, aici căzând, aici ridicându-ne, aici rătăcind, aici umblând bine. Abia atunci, în ziua ieşirii din trup, socotindu-se toate, vom fi judecaţi potriviţi cu ele. Prin urmare momeala nu este păcat. Să nu fie! Căci deşi ea arată în chip necesar lucrurile în forma simplă a unui gând, dar noi am, primit în Domnul puterea lucrării duhovniceşti şi stă în puterea noastră să le judecăm de la prima răsărire de cuget, spre a şti dacă e vorba de ceva vătămător sau de ceva folositor, şi astfel să lepădăm sau să primim gândurile care vin; deci aceasta nu se înmulţesc din necesitate, ci din buna plăcere. Ar trebui ca noi, care suntem raţionali, să ştim ce auzim. Dar fiindcă sufletul, întunecat de iubire de plăcere şi de slava deşartă, a căzut în adâncul neştiinţei, nu mai aude nici porunca Scripturii şi nu mai ascultă nici de rânduiala firii, nici de povăţuirea celor încercaţi, ci urmează numai socotinţelor proprii. Căci cine crezând dumnezeieştii Scripturi şi împlinind poruncile Domnului, nu vede cum pe măsură ce sporeşte în acestea, se depărtează gândurile şi se încredinţează că acelea nu ne stăpânesc prin puterea lor, ci prin puţinătatea credinţei şi neîmplinirea poruncilor? Aceasta e cauza pentru care nu ne aflăm toţi în aceeaşi stare şi nu suntem purtaţi de aceleaşi cugetări: fiindcă pricinile gândurilor stau în voia noastră slobodă. Cine nu ştie că ne îngrămădim patimile mai sus pomenite în fiecare zi cu lucrul, cu cuvântul şi cu cugetarea? Şi cine nu ştie că pe cei ce ne ajută la aceasta îi iubim ca pe nişte binefăcători, iar pe cei ce ne împiedică îi ocolim ca pe nişte duşmani? Dar dacă iubim patimile amintite aşa de mult încât le şi apărăm pe faţă, cum vom urî momeala lor în forma de gând simplu şi prim? Iar dacă a fost primită prima răsărire de cuget, cum nu îi vor urma acesteia gândurile atârnătoare de ea? Cunoaşte deci, o omule, că Domnul priveşte la inimile tuturor şi celor ce urăsc prima răsărire de gând rău îndată le vine în ajutor ( le face dreptate), precum a făgăduit, şi nu lasă roiul vălmăşagului de gânduri să năvălească şi să întineze mintea şi cunoştinţa lor; iar pe cei ce nu stârpesc primele înmuguriri, prin credinţă şi nădejde, ci se lipesc cu dulceaţă de ele pe motivul că vor să le cunoască bine şi să le probeze, îi lasă, ca pe unii ce sunt lipsiţi de credinţă şi vreau să se ajutoreze singuri, să fie izbiţi şi de gândurile ce urmează, pe care de aceea nu le surpă fiindcă vede că momeala lor este iubită de aceia şi nu este urâtă de la prima mijire. De ce a venit atunci Domnul în trup, dacă nu ca să moară pentru toţi, potrivit Scripturilor, şi să surpe pe cel ce are stăpânirea morţii, adică pe diavolul? Iar dacă socoteşti că moartea cea din Adam mai stăpâneşte până acum din altă pricină decât pentru necredinţa noastră, e vădit că bagatelizezi venirea lui Hristos şi ţii Botezul de nedesăvârşit, odată ce şi cei botezaţi sunt ţinuţi încă sub moartea protopărintelui, fără o vină proprie. Dar atunci, o, omule, cum se mai poate spune că te-ai făcut un nou Adam cu harul lui Hristos şi nu mai porţi nimic din cel vechi în chip necesar, decât ceea ce se naşte din credinţa ta strictă şi din neascultarea ta? Doar ştim că Domnul a venit pentru noi, a murit pentru noi, ne curăţeşte pe noi prin Botez, ne aşează în raiul Bisericii, ne îngăduie să mâncăm din tot pomul din rai, adică să iubim pe tot cel botezat în Biserică şi să-l răbdăm în înfrângerile ce le suferă şi să nu-l urmărim pe fiecare în toate zigzagurile lui şi pentru lucrurile care ni se par bune să-l iubim, iar pentru cele care ni se par rele să-l urâm. Căci aceasta înseamnă a mânca din pomul cunoştinţei binelui şi al răului, din care, gustând mintea, îndată se poticneşte în propriile ei păcate şi îşi descoperă, prin iscodirea răutăcioasă a aproapelui, goliciunea ei, de care mai înainte nu ştia, fiind acoperită de vălul înţelegerii şi al milei. De aceea li s-a poruncit celor aşezaţi în raiul Bisericii: Nu judecaţi, ca să nu fiţi judecaţi, Iertaţi şi vi se va ierta vouă. Pe scurt li s-a spus: Câte vreţi să vă facă vouă oamenii, faceţi şi voi lor asemenea. Căci aceasta este legea şi proorocii. Precum ai făcut îţi va fi ţie. Dar de câte ori n-am călcat aceste porunci! De câte ori n-am osândit pe aproapele fără milă! De câte ori nu l-am urât, sau nu l-am nedreptăţit, fără să fim nedreptăţiţi! Iar dacă aşa este, ce mai batjocorim pe Adam şi-l mai învinui şi pentru rele străine? Căci dacă am căzut în aceeaşi moarte, am călcat şi porunca cu voia, ca şi acela. Aşadar trei lucruri i s-au întâmplat lui Adam, şi nu cum socoteşti tu. Acestea sunt: atacul (momeala) prin orânduire mai înaltă, călcarea poruncii prin necredinţă şi moartea prin dreapta judecată a lui Dumnezeu, ca urmare nu atât a atacului prin iconomie, cât a călcării din necredinţă. Noi am moştenit numai moartea lui Adam, pentru motivul că nu puteam să ne facem din morţi vii, până ce nu a venit Domnul şi ne-a făcut pe toţi vii. Iar prima înmugurire de gând o avem prin orânduire ca şi acela; tot asemenea puterea de-a asculta sau nu de ea, după cum ne e voia. Dar păcătuirea cu gândul o avem din voia liberă. Despre aceasta ne încredinţează cei ce n-au păcătuit întru asemănarea greşelii lui Adam, cum zice Apostolul. Căci dacă aceia, fiind din Adam, au putut să nu păcătuiască întru asemănarea greşelii lui Adam, e vădit că şi noi putem. De ce mai aducem atunci scuze pentru păcate şi spunem lucruri nedrepte împotriva lui Dumnezeu, că adică ar îngădui să fim războiţi de rele străine? Suntem datori să ştim exact că toată vina ce izvorăşte din Adam fiind desfiinţată de Domnul, oricine mai pătimeşte de vreun păcat i se întâmplă aceasta pentru că a dispreţuit prin necredinţa sa, sau prin iubirea de plăcere, desăvârşirea pe care a primit-o în chip tainic la Botez. Căci chiar dacă omul încă n-a cunoscut ce-a primit, fiind nedesăvârşit în credinţă şi cu lipsuri în lucrarea poruncilor, dar Dumnezeu i-a dăruit desăvârşirea. Fiindcă zice: Tot darul desăvârşit de sus este, pogorându-se de la Părintele luminilor. Iar acest dar desăvârşit nu-l află cineva oricum, chiar dacă ar folosi toată isteţimea lumească, ci numai din lucrarea poruncilor lui Dumnezeu, în analogie cu ceea ce împlineşte din ele. Căci după cum e deosebită împlinirea lor, aşa e deosebită şi descoperirea darului. Deci nimeni să nu se bizuie în cuvinte şi în forme, dacă nu are înţelegerea aceasta. Căci zice: Nu cel ce se laudă pe sine este cercat, ci cel pe care îl laudă Domnul. Dar chiar şi acela care primeşte laude de la Domnul e dator să se folosească de cuget drept şi să ştie exact că oricât ar fi luptat cineva împotriva necredinţei sale şi oricât ar fi înaintat în credinţă şi orice bun ar fi dobândit, nu numai prin cunoştinţa simplă, ci prin lucrare, n-a aflat sau nu va putea afla nimic mai mult, decât ceea ce primise în chip tainic prin botez. Iar aceasta este Hristos. Pentru că zice: Câţi în Hristos v-aţi botezat, în Hristos v-aţi şi îmbrăcat. Dar Hristos, fiind Dumnezeu desăvârşit, a dăruit celor ce s-au botezat harul desăvârşit al Duhului, care nu primeşte nici un adaos de la noi, ci ni se descoperă şi ni se arată potrivit cu lucrarea poruncilor, sporindu-ne credinţa până când toţi vom fi ajuns la bărbatul desăvârşit, la măsura vârstei plinirii lui Hristos. Aşadar orice i-am aduce Lui după ce-am fost născuţi din nou a fost ascuns de mai înainte de El în noi, potrivit cu ceea ce s-a scris: Cine a cunoscut gândul lui Hristos, sau cine I-a dat Lui ceva mai înainte ca să i se întoarcă după aceea ca răsplată? Pentru că de la El şi pentru El şi întru El sunt toate. Lui i se cuvine slava în vecii vecilor. Amin. Ele ne îndeamnă să-i răsplătim lui Dumnezeu cu purtările noastre bune şi cu toată virtutea, întrucât ne fac să cugetăm pururi cu bună conştiinţă la cuvântul proorocesc: Ce voi da în schimb Domnului pentru toate câte mi le-a dat mie? Să cugete deci sufletul la toate binefacerile de care i-a făcut parte iubitorul de oameni Dumnezeu începând de la naştere; sau de câte primejdii a fost izbăvit adeseori; sau în câte rele a căzut şi în câte greşeli s-a rostogolit fără să fie predat, după dreptate, duhurilor care l-au amăgit ca să-l prindă şi să-l ducă la moarte, ci, cu îndelungă răbdare. Stăpânul iubitor de oameni, trecând cu vedere greşelile, l-a păstrat, aşteptând întoarcerea lui; să cugete iarăşi că, slujind de bună voie duhurilor rele prin patimi. El îl hrănea, acoperindu-l şi ocrotindu-l în tot chipul, iar la urmă l-a călăuzit prin Duhul cel bun pe drumul mântuirii şi i-a pus în inimă dragostea de viaţă ascetică şi l-a împuternicit să părăsească cu bucurie lumea şi toată amăgirea plăcerilor trupeşti, împodobindu-l cu schima îngerească a rânduielii ascetice şi pregătind lucrurile în aşa fel, ca să fie primit cu uşurinţă de sfinţii bărbaţi, în obştea frăţiei. Iar cugetând la acestea cu bună conştiinţă, cine nu va petrece totdeauna întru zdrobirea inimii? Cine nu se va umple de nădejde tare, având atâtea dovezi de binefacere, fără ca el să fi făcut vreun bine mai înainte? Căci oricine va cugeta aşa: Dacă fără să fi făcut eu nici un bine, ba chiar păcătuind mult înaintea Lui şi în necurăţiile trupului şi în alte multe răutăţi, totuşi nu mi-a făcut după păcatele mele, nici nu mi-a întors după fărădelegile mele, ci mi-a rânduit atâtea daruri şi haruri spre mântuire, dacă mă voi hotărî cu totul să-l slujesc de aici înainte numai Lui prin vieţuire curată şi prin împlinirea virtuţilor, de câte bunătăţi şi daruri duhovniceşti nu mă va învrednici, întărindu-mă, îndreptându-mă şi călăuzindu-mă spre tot lucrul bun? De aceea, cel ce se gândeşte totdeauna la aceasta şi nu uită de binefacerile lui Dumnezeu se ruşinează şi se îndreaptă şi se nevoieşte spre toată virtutea bună şi spre toată lucrarea dreptăţii, gata totdeauna să facă cu râvnă voia lui Dumnezeu. Pânċ când ne mai rezemăm încă pe dreptatea părută a omului din afară, în lipsa adevăratei cunoştinţe, şi ne amăgim pe noi înşine cu îndeletnicirile din afară, vrând să plăcem oamenilor şi vrând slăvi, cinstiri şi laude de la ei. Căci va veni desigur Cel ce descoperă cele ascunse ale întunericului şi dă la iveală sfaturile inimilor. Judecătorul care nu greşeşte şi care nu se lasă ruşinat de bogat, nici nu se milostiveşte de sărac, care dă la o parte înfăţişarea de din afară şi scoate la arătare adevărul ascuns înăuntru. Acela va încununa pe luptătorii adevăraţi, care au vieţuit potrivit cu cunoştinţa, în faţa îngerilor şi înaintea Tatălui Său, iar pe cei ce au îmbrăcat chipul cucerniciei cu prefăcătorie şi au arătat numai oamenilor o părută bună vieţuire şi s-au bizuit pe aceasta în deşert, amăgindu-se nebuneşte pe ei înşişi, îi va da pe faţă înaintea Bisericii Sfinţilor şi a toată oastea cerească, ca apoi să-i trimită ruşinaţi cumplit în întunericul cel mai din afară, fecioarelor nebune, pentru că şi acestea şi-au păzit fecioria din afară a trupului, dat fiind că întru nimic n-au fost învinovăţite în privinţa aceasta, ba au avut în parte şi untdelemn în candelele lor, adică au fost părtaşe şi de oarecare virtuţi şi isprăvi din afară şi de oarecare dureri. De aceea candelele lor au şi ars până la o vreme. Dar din pricina negrijii, neştiinţei şi a trândăviei, n-au fost cu prevedere şi n-au cunoscut cu de-amănuntul roiul patimilor ascunse înăuntru şi puse în lucrare de duhurile rele. Din această pricină cugetarea lor a fost stricată de înrâuririle vrăjmaşe, încât s-au învoit cu ele prin gândurile lor. Şi aşa au fost amăgite într-ascuns şi biruite de pizma cea a tot rea, de ciuda care urăşte binele, ce vrajbă, de gâlceavă, de ură, de mânie, de amărăciune, de pomenirea răului, de făţărnicie, de furie, de mândrie, de slava deşartă, de dorinţa de-a plăcea oamenilor, de bunul plac, de iubirea de argint, de trândăvire, de pofta trupească ce trezeşte în gânduri voluptatea, de necredinţă, de lipsa de temere, de laşitate, de întristare, de împotrivire, de moleşire, de somn, de înalta părere de sine, de voinţa de-a se scuza, de îngâmfare, de lăudăroşenie, de nesăturate, de risipă, de zgârcenie, de deznădejdea care-i mai cumplită decât toate, şi de celelalte mişcări subţiri ale păcatului. Ele socoteau că şi lucrarea faptelor bune sau vieţuirea cuvioasă se înfăptuieşte cu puteri omeneşti şi de aceea căutau să culeagă laude de la oameni. Din această pricină chiar dacă au fost părtaşe de unele daruri, le-au vândut duhurilor rele pentru slava deşartă şi plăcerea de la oameni. Împărtăşindu-se şi de alte patimi, ele au amestecat în purtările bune cugetele rele şi trupeşti. De aceea le-au făcut necurate şi neprimite asemenea jertfei lui Cain, lipsindu-te de bucuria Mirelui şi fiind lăsate afară de nunta cerească. Căci cel ce călătoreşte după socoteala sa, fără cunoştinţa evanghelică şi fără călăuzirea cuiva, de multe se împiedică şi cade în multe gropi şi curse ale celui rău, mult rătăceşte şi prin multe primejdii trece şi nu ştie la ce ţintă va ajunge. Pentru că sunt destui care au trecut prin multe osteneli şi nevoinţe şi au răbdat pentru Dumnezeu rele pătimiri şi scârbe multe. Dar prin faptul că au umblat după socoteala lor şi n-au putut deosebi lucrurile, nici n-au cerut sfatul aproapelui, aceste osteneli ale lor au rămas deşarte şi fără rost. (Marcu Ascetul)27

ˇ Ţinta cuvântului nostru este să atragă atenţia asupra celor trei uriaşi puternici şi tari ai celor de alt neam, pe care se reazemă toată puterea protivnică a lui Holofern cel spiritual. Dacă aceştia vor fi răpuşi şi ucişi, toată puterea duhurilor necurate va slăbi cu uşurinţă, până se va topi cu totul. Cei trei uriaşi ai celui rău, care sunt socotiţi ca cei mai tari, sunt cele trei rele amintite mai-nainte: neştiinţa, maica tuturor relelor; uitarea, sora împreună lucrătoare şi slujitoarea ei; şi nepăsarea trândavă, care ţese veşmântul şi acoperământul norului negru aşezat peste suflet şi care le sprijină pe amândouă, le întăreşte, le susţine şi sădeşte în sufletul cel fără grijă răul înrădăcinat şi statornic. Prin nepăsarea trândavă, prin uitare şi prin neştiinţă se întăresc şi se măresc proptelele celorlalte patimi. Căci ajutându-se întreolaltă şi neputând să fiinţeze fără să se susţină una pe alta, ele se dovedesc puteri tari ale vrăjmaşului şi căpetenii puternice ale celui rău. Prin ele se întăreşte şi pe ele se reazemă toată oastea duhurilor răutăţii, ca să-şi poată duce la împlinire planurile. Fără ele nu se pot susţine nici cele mai-nainte spuse. De vrei, aşadar, să dobândeşti biruinţă împotriva patimilor mai-nainte pomenite şi să pui pe fugă uşor mulţimea vrăjmaşilor spirituali de alt neam, adună-le în tine însuţi prin rugăciune şi prin ajutorul lui Dumnezeu. Pătrunzând astfel în adâncurile inimii, caută urma acestor trei uriaşi puternici ai diavolului, adică a uitării, nepăsării trândave şi a neştiinţei care sunt propteaua duşmanilor spirituali de alt neam şi pe sub care, furişându-se celelalte patimi ale răutăţii, lucrează, vieţuiesc şi prind putere în inimile celor iubitori de plăcere şi în sufletele neînvăţate. Şi prin multa atenţie şi supraveghere a minţii, folosindu-te şi de ajutorul de sus, vei afla relele necunoscute celorlalţi şi socotite că nici n-ar fi rele, dar care sunt mai stricăcioase decât celelalte. Iar prin armele dreptăţii, care sunt contrare lor, adică prin amintirea cea bună, care-i pricina tuturor bunătăţilor, prin cunoştinţa luminată, prin care sufletul, priveghind, alungă de la sine întunericul neştiinţei, şi prin râvna cea bună, care îndrumă şi zoreşte sufletul spre mântuire, vei birui întru puterea Duhului Sfânt, prin rugăciune şi cerere, vitejeşte şi bărbăteşte pe cei trei uriaşi mai sus pomeniţi ai vrăjmaşilor spirituali. Prin amintirea cea prea bună, cea după Dumnezeu, socotim totdeauna câte sunt adevărate, câte sunt de cinste, câte sunt de drepte, câte sunt curate, câte sunt cu nume bun, fie că e virtute, fie că e laudă, vei alunga de la tine uitarea atotpăcătoasă; prin cunoştinţa luminată şi cerească vei nimici neştiinţa pierzătoare a întunericului; iar prin râvna atotvirtuoasă şi prea bună, vei scoate afară nepăsarea trândavă, care lucrează în suflet păcatul necredinţei în Dumnezeu, înrădăcinată acolo. De vei câştiga virtuţi, nu prin simpla voinţă a ta, ci cu puterea lui Dumnezeu şi cu conlucrarea Duhului Sfânt, prin multă atenţie şi rugăciune, vei putea să te izbăveşti de cei trei uriaşi mai-nainte pomeniţi ai celui viclean. Căci armonia cunoştinţei adevărate cu amintirea cuvintelor lui Dumnezeu şi cu râvna cea bună, când va fi silită să stăruie în suflet, prin harul lucrător şi va fi păzită cu grijă, va şterge din el urmele uitării, ale neştiinţei şi ale nepăsării trândave şi le va reduce la nefiinţă, iar pe urmă va împărăţi în suflet harul, întru Domnul nostru Iisus Hristos. (Marcu Ascetul)27

ˇ Mângâierea cea bună vine sau în vreme de veghe a trupului sau ca o arătare în somn a vreunui bun viitor; însă numai când cineva, stăruind în pomenirea fierbinte a lui Dumnezeu, s-a lipit de dragostea Lui. Iar mângâierea amăgitoare vine, cum am spus, totdeauna când cel ce se nevoieşte e furat de o toropeală uşoară, amestecată cu o jumătate de pomenire a lui Dumnezeu. Cea dintâi, ca una ce e de la Dumnezeu, îndeamnă în chip vădit sufletele nevoitorilor spre dragoste, umplându-se de multă bucurie. Cea de a dgua, obişnuind să învăluie sufletul într-o adiere amăgitoare, încearcă să fure prin somnul trupului simţirea minţii sănătoase, care păstrează pomenirea lui Dumnezeu. Deci dacă mintea se va afla, cum am spus, stăruind cu luare aminte în pomenirea Domnului Iisus, va risipi adierea dulce la părere a vrăjmaşului şi se va porni cu bucurie la războiul împotriva lui, având la îndemână ca armă, pe lângă har, experienţa dobândită. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Se întâmplă uneori că sufletul se aprinde spre dragostea lui Dumnezeu, fiind luat de o mişcare neşovăielnică şi lipsită de năluciri; el atrage atunci oarecum şi trupul în adâncul dragostei aceleia negrăite, fie că aceasta se întâmplă în vremea de veghe, fie, cum am zis, când cel care e stăpânit de lucrarea sfântului har ajunge în stare de somn. Atunci el nu mai cugetă la nimic, decât la aceea spre ceea ce a mişcat. Când i se întâmplă aşa ceva, trebuie să ştie că aceasta este lucrarea Duhului Sfânt. Căci îndulcindu-se atunci întreg de acea dulceaţă negrăită, nu mai poate cugeta la nimic altceva, fiind copleşit de o bucurie adâncă. Dar dacă mintea, aflându-se sub o astfel de lucrare, zămisleşte vreo îndoială sub vreun înţeles întinat, şi se foloseşte de sfântul nume spre a se apăra de cel rău, şi nu numai pentru a primi dragostea lui Dumnezeu, trebuie să înţeleagă că aceea mângâiere cu înfăţişare de bucurie este de la înşelătorul. Bucuria aceasta este lipsită de calitate şi de intimitate, fiind produsă de vrăjmaşul care vrea ca sufletul să preacurvească. Căci atunci când vede mintea lăudându-se cu experienţa simţirii sale, el îmbie sufletului anumite mângâieri bune la aparenţă, ca aceasta, distrat de dulceaţa aceea moale şi umedă, să nu poată cunoaşte amestecul celui viclean. Din aceasta să cunoaştem, prin urmare, Duhul adevărudui şi duhul înşelăciunii. Căci este cu neputinţă să guste cineva cu simţirea din dulceaţa dumnezeiască, sau să experimenteze prin simţire amărăciunea dracilor, dacă nu s-a umplut de încredinţarea că harul s-a sălăşluit în adâncul minţii, iar duhurile rele petrec împrejurul mădularelor inimii, lucru care dracii nu vreau să fie niciodată crezut de oameni, ca nu cumva, ştiind aceasta sigur, să se înarmeze împotriva lor cu pomenirea lui Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Sufletul nu va dori să se despartă de trup până nu-şi va pierde orice plăcere pentru lumea de aici. Căci toate simţurile trupului se împotrivesc credinţei, fiindcă ele sunt numai pentru lucrurile de acum, iar aceea vesteşte măreţia bunurilor viitoare. Se cuvine deci ca cel ce se nevoieşte să nu se gândească niciodată la pomi cu ramuri bogate şi umbroase, la izvoare cu ape curgătoare, la grădini felurite şi înflorite, la case împodobite şi la petreceri cu rudeniile; de asemenea să nu-şi amintească de ospeţele care s-ar întâmpla la praznice, ci să se folosească numai de cele strict trebuincioase cu toată mulţumirea, iar încolo să socotească viaţa ca pe o cale străină, pustie de orice plăcere trupească. Căci numai strâmtorând astfel cugetarea noastră, o vom îndrepta întreagă pe urmele vieţii veşnice. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Că vederea, gustul şi celelalte simţuri slăbesc ţinerea de minte a inimii, când ne folosim de ele peste măsură, ne-o spune cea dintâi, Eva. Căci până ce n-a privit la pomul oprit cu plăcere îşi amintea cu grijă de porunca dumnezeiască. De aceea era acoperită de aripile dragostei dumnezeieşti, nedându-şi seama din această pricină de goliciunea ei. Dar când a privit la pom cu plăcere şi s-a atins de el cu multă poftă şi în sfârşit a gustat din rodul lui cu o voluptate puternică, îndată s-a pătruns de dorinţa după împreunarea trupească, aprinzându-se de patimă prin faptul că era goală. Şi astfel toată pofta ei şi-a întors-o spre gustarea lucrurilor de aici, amestecând, din pricina fructului plăcut la vedere, în greşeala ei şi greşeala lui Adam. De atunci, cu anevoie îşi mai poate aduce omul aminte de Dumnezeu, sau de poruncile Lui. Deci noi, privind pururi în adâncul inimii noastre cu necontenita pomenire a lui Dumnezeu, să petrecem în această viaţă înşelătoare, ca nişte lipsiţi de vedere. Căci e propriu înţelepciunii duhovniceşti să păzească pururi neînaripat dorul privirilor. La aceasta ne îndeamnă şi mult încercatul Iov, ricând: Inima mea nu s-a luat după ochii mei. Lucrul acesta este cu adevărat semnul celei mai de pe urmă înfrânări. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Însuşi cuvântul cunoştinţei ne învaţă că multe patimi suferă la început sufletul contemplativ (văzător) şi cuvântător de Dumnezeu. Dar mai mult decât toate, mânia şi ura. Iar aceasta o pătimeşte nu atât pentru dracii care le stârnesc pe acestea, cât din pricina înaintării sale. Pentru că până ce sufletul e dus de cugetul lumii, chiar dacă vede că ceea ce e drept e călcat în picioare de unii sau de alţii, rămâne nemişcat şi netulburat, căci îngrijindu-se de poftele sale, nu-l interesează ceea ce e drept în ochii lui Dumnezeu. Dar când începe să se ridice deasupra patimilor, dispreţul lucrurilor de aici şi dragostea lui Dumnezeu nu-l mai lasă să sufere a vedea nesocotit ceea ce este drept, nici în sine nici în altul, ci se mânie şi se turbură împotriva făcătorilor de rele, până ce nu vede pe batjocoritorii dreptăţii că se fac apărătorii ei cu cuget cuvios. De aceea pe cei nedrepţi îi urăşte, iar pe cei drepţi îi iubeşte peste măsură. Căci ochiul sufletului nu mai poate fi înşelat când acoperământul lui, adică trupul, a devenit prin înfrânare o ţesătură foarte subţire. Totuşi este cu mult mai bun lucru a plânge nesimţirea celor nedrepţi, decât a-i urî. Căci deşi aceia sunt vrednici de ură, dar raţiunea nu vrea ca sufletul iubitor de Dumnezeu să fie tulburat de ură. Fiindcă până ce se află ura în suflet, nu lucrează în el cunoştinţa. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Precum am zis, Satana prin Sfântul Botez e scos afară din suflet. Dar i se îngăduie, pentru pricinile mai-nainte pomenite, să lucreze în el prin trup. Căci harul lui Dumnezeu se sălăşluieşte în însuşi adâncul sufletului, adică în minte. Pentru că toată slava fiicei împăratului, zice, e dinăuntru, nearătată dracilor. De aceea din adâncul inimii însuşi simţim oarecum izvorând dragostea dumnezeiască, când ne gândim fierbinte la Dumnezeu. Iar duhurile rele de aici înainte se mută şi se încuibează în simţurile trupului, lucrând prin natura uşor de influenţat a trupului asupra celor ce sunt încă prunci cu sufletul. Astfel mintea noastră se bucură pururi, cum zice dumnezeiescul Apostol, de legea Duhului, iar simţurile trupului sunt atrase de lunecuşul plăcerilor. De aceea harul, lucrând prin simţirea minţii, înveleşte trupul celor ce sporesc în cunoştinţă cu bucurie negrăită, iar dracii, lucrând prin simţurile trupului, robesc sufletul, îmbiindu-l, ucigaşii, cu sila spre cele ce nu vrea, mai ales când ne află umblând fără grijă şi cu nepăsare pe calea credinţei. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Cuvântul cunoştinţei ne învaţă că sunt două feluri de duhuri rele. Unele dintre ele sunt oarecum mai subţiri, iar altele mai materiale. Cele mai subţiri războiesc sufletul. Celelalte obişnuiesc să ducă trupul în robie prin anumite îmboldiri stăruitoare. De aceea dracii care războiesc sufletul şi cei care războiesc trupul îşi sunt mereu potrivnici, cu toate că au acelaşi scop de-a vătăma pe oameni. Când deci harul nu locuieşte în om, aceştia foiesc ca nişte şerpi în adâncurile inimii, neîngăduind câtuşi de puţin sufletului să caute spre dorinţa binelui. Dar când harul e ascuns în minte, se strecoară ca nişte nouri întunecoşi prin părţile inimii, spre patimile păcatului, sau iau chipul feluritelor împrăştieri ca, furând mintea de la pomenirea lui Dumnezeu, să o desfacă de convorbirea cu harul. Când deci dracii, care supără sufletul nostru, ne aprind spre patimile sufleteşti şi mai ales spre înalta părere de sine, care este maica tuturor relelor, să ne gândim la moartea trupului nostru şi vom ruşina umflarea iubirii de slavă. Dar acelaşi lucru trebuie să-l facem şi când dracii, care ne războiesc trupul, ne împing inima să se aprindă spre pofte de ruşine. Căci singur acest gând, însoţit cu pomenirea de Dumnezeu, poate opri feluritele lucrări ale duhurilor rele. Dar dacă dracii, care războiesc sufletul, vor să se folosească şi de acest gând, punându-ne în minte nimicnicia nemărginită a firii omeneşti, ca neavând nici un preţ din pricina trupului (căci aceasta iubesc să o facă, dar vrea cineva să-l chinuiască cu acest gând), să ne amintim de cinstea şi de slava Împărăţiei Cereşti, netrecând cu vederea nici amărăciunea şi întunecimea osândei veşnice, ca printr-una să ne mângâiem tristeţea, iar prin cealaltă să întristăm uşurătatea inimii noastre. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Deci Satana, fiindcă nu se poate încuiba în mintea celor ce se nevoiesc, ca mai-nainte, dată fiind prezenţa harului, călăreşte pe mustul cărnii, ca unul ce a cuibărit în trup, ca prin firea uşor de mânuit a acestuia să amăgească sufletul. De aceea trebuie să uscăm trupul cu măsură, ca nu cumva prin mustul lui să se rostogolească mintea pe lunecuşul plăcerilor. Deci se cuvine ca din însuşi cuvântul Apostolului să ne încredinţăm că mintea celor ce se nevoiesc stă sub lucrarea luminii dumnezeieşti; de aceea şi slujeşte legii dumnezeieşti şi se veseleşte cu ea. Iar trupul primeşte cu plăcere, pentru firea lui uşor de mânuit, duhurile rele; de aceea şi alege să slujească răutăţilor. De aici se vede şi mai mult că mintea nu este un sălaş comun al lui Dumnezeu şi al diavolului. Căci cum ar zice atunci Pavel: Slujesc cu mintea legii lui Dumnezeu, iar cu trupul legii păcatului? De aici iarăşi se vede că mintea mea stă întru toată libertatea în luptă cu dracii, slujind cu bucurie bunătăţii harului, iar trupul primeşte aburul dulce al plăcerilor neraţionale, pentru faptul că îngăduie, cum am zis, duhurilor rele să stea cuibărite în el. Căci ştiu, zice, că nu locuieşte în mine, adică în trupul meu, binele. E vorba de cei ce se împotrivesc păcatului, dar se află pe la mijlocul nevoinţelor. Căci nu spune despre sine aceasta. Deci cu mintea se războiesc dracii, iar trupul încearcă să-l povârnească spre lunecuşul plăcerilor prin îmboldiri stăruitoare. Căci li se îngăduie, după o dreaptă judecată, să petreacă în adâncurile trupului, chiar şi ale celor ce luptă întins împotriva păcatului, pentru faptul că voia slobodă a cugetului omenesc este pururi sub cercare. Iar dacă cineva poate să moară prin osteneli încă pe când trăieşte, ajunge în întregime locaşul Duhului Sfânt. Căci unul ca acesta a înviat, încă înainte de a muri. Aşa a fost cu fericitul Pavel şi cu toţi cei ce s-au luptat sau se luptă în chip desăvârşit împotriva păcatului. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ E drept că inima izvorăşte şi din sine gânduri bune şi rele. Dar nu rodeşte prin fire cugetările rele, ci amintirea răului i s-a făcut ca un fel de deprindere din pricina rătăcirii dintâi. Însă cele mai multe şi mai rele dintre gânduri le zămisleşte din răutatea dracilor. Dar noi le simţim pe toate ca ieşind din inimă. Şi de aceea au bănuit unii că în minte se află împreună cu harul şi păcatul. De aceea socotesc ei că a zis şi Domnul că cele ce ies din gură purced din inimă şi acelea spurcă pe om. Căci din inimă purced gânduri rele, curvii şi cele următoare. Ei nu ştiu însă că mintea noastră, având o simţire foarte fină, îşi însuşeşte lucrarea gândurilor şoptite ei de duhurile rele, oarecum prin trup, dat fiind că firea lunecoasă a acestuia duce prin starea lui umorală şi mai mult sufletul la această stare, într-un chip în care nu ştim. Numai fiindcă trupul iubeşte pare că şi gândurile semănate de draci în suflet purced din inimă. Fapt e că noi ni le însuşim atunci când vrem să ne îndulcim cu ele. Acest lucru l-a osândit Domnul când a spus cuvântul de mai înainte. Căci cel ce se îndulceşte cu gândurile suflate lui de răutatea Satanei şi înscrie oarecum amintirea lor în inima sa, e vădit că de aici înainte le rodeşte din cugetul său. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Cei ce iubesc plăcerile vieţii de aici trec de la gânduri la greşeli. Căci fiind purtaţi de o judecată nesocotită, doresc să prefacă aproape toate gândurile lor pătimaşe în cuvinte nelegiuite şi în fapte necuviincioase. Iar cei ce încearcă să ducă o viaţă de nevoinţe, scăpând de greşeli, trec uşor la gânduri rele, sau la cuvinte rele şi vătămătoare. Căci dacă dracii văd pe aceştia ţinându-se cu plăcere de ocări, sau grăind lucruri deşarte şi nelalocul lor, sau râzând cum nu trebuie, sau mâniindu-se fără măsură, sau poftind slava goală şi deşartă, se înarmează cu grămada împotriva lor. Pentru că luând mai ales iubirea de slavă ca prilej pentru răutatea lor şi sărind prin ea înăuntru, ca printr-o oarecare portiţă întunecoasă, ei izbutesc să răpească sufletele. Deci cei ce vreau să vieţuiască la un loc cu mulţimea virtuţilor sunt datori să nu dorească nici slavă, nici întâlniri multe, nici să facă ieşiri dese, sau să defaime pe cineva, chiar dacă ar fi vrednic de defăimare, nici să vorbească multe, chiar dacă ar putea să le spună toate bune; căci vorba multă împrăştiind fără măsură mintea, nu numai că o opreşte de la lucrarea duhovnicească, ci o şi predă dracului trândăviei, care, slăbind-o peste măsură, o predă apoi dracului întristării şi pe urmă celui al mâniei. Deci se cuvine ca mintea să se ocupe pururi cu păzirea sfintelor porunci şi cu pomenirea adâncă a Domnului slavei. Căci cel ce păzeşte, zice, porunca, nu va cunoaşte cuvânt rău, adică nu se va abate la gânduri sau la cuvinte rele. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Când va birui omul lui Dumnezeu aproape toate patimile, rămân să-l mai războiască doi draci. Dintre aceştia, unul supără sufletul, ducându-l de la multa iubire de Dumnezeu la o râvnă nelalocul ei, încât acesta nu mai vrea să placă şi altul lui Dumnezeu, afară de el. Iar celălalt supără trupul, stârnindu-l printr-o anumită aprindere spre pofta împreunării. Aceasta se întâmplă trupului din pricină că o atare plăcere e proprie firii în scopul naşterii de prunci şi de aceea e uşor de biruit; dar şi din pricina îngăduinţei (părăsirii) din partea lui Dumnezeu. Căci când vede Domnul pe vreun nevoitor înflorind bogat în mulţimea virtuţilor, îl lasă să fie întinat de acest drac, ca să se socotească pe sine mai nevrednic decât toţi oamenii din viaţă. Supărarea din partea acestei patimi sau urmează isprăvilor de vrednicie, sau chiar le premerge uneori, ca fie într-un fel, fie într-altul, să dea sufletului părerea că e netrebnic, oricât de mari ar fi isprăvile lui. Cu primul drac ne vom lupta folosind multă smerenie şi dragoste, iar cu al doilea, prin înfrânare, nemâniere şi gândire adâncă la moarte. Simţind astfel neîncetat lucrarea Duhului Sfânt, ne vom ridica şi deasupra acestor patimi, întru Domnul. (Diadoh al Foticeii)27

ˇ Când, împotrivindu-te, vei birui oastea vrăjmaşilor şi o vei vedea că fuge de la tine slăbită, să nu ţi se bucure inima. Căci răutatea duhurilor este în urma lor. Ei pregătesc un război şi mai rău decât cel dintâi şi adună forţe înapoia cetăţii, poruncindu-le să nu se mişte din loc. Dacă te vei împotrivi lor mai departe, luptându-te, vor fugi de la faţa ta întru slăbiciune. Dar dacă te vei înălţa întru inima ta, pe motiv că i-ai izgonit şi vei părăsi cetatea, se vor ridica unii de la spate, alţii din faţă şi bietul suflet se va pomeni împresurat de ei fără scăpare. Cetatea este rugăciunea; lupta este împotrivirea prin Iisus Hristos; iar baza de unde pornim lupta noastră este mânia. (Isaia Pustnicul)27

ˇ Dracii se învăluie şi se acoperă pentru o vreme în vicleşugul lor, că doar îşi va lăsa omul slobodă inima, socotind că s-a izbăvit de luptă. Iar dacă se întâmplă aceasta, sar dintr-o dată asupra bietului suflet şi îl răpesc ca pe o vrabie. Şi dacă se află mai puternici decât bietul suflet, îl prăvălesc fără milă în păcate mai grele ca cele de la început, pentru care s-a rugat să fie iertat. Să stăm deci cu frica lui Dumnezeu şi să străjuim inima, desăvârşind lucrarea noastră. Căci păzind virtuţile, împiedicăm răutatea vrăjmaşilor. Iisus Hristos, învăţătorul nostru, ştiind vrăjmaşa lor neîndurare şi milostivindu-se de neamul omenesc, ne-a poruncit să păzim inima cu stricteţe, zicând: Fiţi gata în tot ceasul, că nu ştiţi în care ceas vine furul; deci nu cumva venind să vă găsească dormind; şi iarăşi: Vedeţi să nu se îngreuieze inima voastră întru desfrânare, beţie şi griji lumeşti şi să vie peste voi fără de veste ceasul acela. Deci ia seama la inima ta, fiind cu luare aminte la simţurile tale. Şi dacă se va întovărăşi cu tine pomenirea lui Dumnezeu, vei prinde pe tâlharii care te pradă de ea. Căci cel ce se deprinde să deosebească precis gândurile recunoaşte pe cele ce vor să intre şi să-l spurce, fiindcă acestea tulbură mintea ca să se facă mândră şi trândavă. Dar cei ce cunosc răutatea lor rămân netulburaţi, rugându-se Domnului. (Isaia Pustnicul)27

Paza minţii, trezvia  răspândirea, împrăştierea

ˇ Pofta din amintire este rădăcina patimilor, care sunt rudeniile întunericului. Iar sufletul zăbovind în amintirea poftei nu se cunoaşte pe sine că este insuflarea lui Dumnezeu. Şi aşa este dus spre păcat, nesocotind relele de după moarte, lipsitul de minte. (Antonie cel Mare)28

ˇ Trebuie să cercetăm cum întipăresc dracii nălucirile cele din somn în mintea noastră şi-i dau o anumită formă. Una ca aceasta obişnuiesc să se întâmple minţii, fie privind prin ochi, fie auzind prin auz, fie printr-o simţire oarecare, sau fie prin amintire, care întipăreşte în minte, mişcându-le, cele ce le-a agonisit prin mijlocirea trupului. Deci dracii, mi se pare, răscolind amintirea o întipăresc în cuget. Căci organele trupului stau în nelucrare, ţinute de somn. Dar iarăşi, trebuie să cercetăm cum răscolesc amintirea? Sau poate prin patimi? Aşa trebuie să fie, deoarece cei curaţi şi nepătimaşi nu mai păţesc una ca aceasta. Este însă şi o mişcare simplă a amintirii, stârnită de noi sau de sfintele Puteri. Prin ea vorbim şi petrecem cu Sfinţii. Să fim însă cu atenţie. Căci chipurile pe care sufletul împreună cu trupul le primeşte întru sine, amintirea le mişcă fără să se mai ajute de trup. Aceasta se vede din faptul că adesea pătimim una ca aceasta şi în somn, când trupul se odihneşte. Trebuie să ştim că precum ne putem aduce aminte de apă, şi cu sete şi fără sete, tot aşa ne putem aduce aminte de aur şi cu lăcomie şi fără lăcomie; şi aşa şi cu celelalte. Iar faptul că mintea află aceste sau acele deosebiri între nălucirile sale, se datoreşte vicleniei vrăjmaşilor. Dar trebuie să ştim şi aceasta: că pentru năluciri se folosesc dracii şi de lucrurile de dinafară, ca de pildă de vuietul apelor, la cei ce călătoresc pe mare. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Dintre gânduri unele taie, altele se taie. Şi anume taie cele rele pe cele bune, dar şi cele rele se taie de către cele bune. Sfântul Duh ia aminte la gândul cel dintâi ce l-am pus şi după acela ne osândeşte sau ne primeşte. Iată ce vreau să zic: Am gândul de a primi pe străini şi-l am într-adevăr pentru Domnul, dar venind ispititorul, îl taie şi furişează în suflet gândul de-a primi pe străini pentru slavă. Sau am gând să primesc pe străini ca să fiu văzut de oameni; dar dacă vine peste el un gând bun, îl taie pe cel rău, îndreptând către Domnul virtutea noastră şi silindu-ne să nu facem aceasta pentru laudă de la oameni. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Deci dacă stăruim cu fapta la gândurile dintâi, cu toată ispita celor de-al doilea, vom avea numai plata gândurilor ce ni le-am pus mai întâi, deoarece oameni fiind şi luptând cu dracii, nu putem ţine gândul drept nestricat, nici pe cel rău neispitit, odată ce avem în noi seminţele virtuţii. Dar dacă zăboveşte cineva pe lângă gândurile care taie (de-al doilea), se aşează în ţara ispititorului şi va lucra stârnit de ele. (Evagrie Ponticul)28

ˇ După multă băgare de seamă am aflat că între gândurile îngereşti, omeneşti şi de la draci este această deosebire: întâi gândurile îngereşti cercetează cu de-amănuntul firea lucrurilor şi urmăresc înţelesurile şi rosturile duhovniceşti, de pildă: de ce a fost făcut aurul şi pentru ce e ca nisipul şi a fost risipit în anumite părticele de sub pământ şi de ce trebuie multă osteneală şi trudă până să fie aflat, apoi după ce e aflat, e spălat cu apă şi trecut prin foc, ca apoi să fie dat meşterilor, care fac sfeşnicul cortului, căţuia, cădelniţa şi vasele de aur, din care, din darul Mântuitorului nostru, nu mai bea acum regele babilonian. Dar gândul drăcesc nu le ştie şi nu le cunoaşte pe acestea, ci furişează numai plăcerea câştigării aurului fără ruşine, şi zugrăveşte desfătarea şi slava ce va veni de pe urma lui. Iar gândul omenesc nu se ocupă nici cu dobândirea aurului şi nu cercetează nici al cui simbol este, sau cum se scoate din pământ, ci aduce numai în minte forma simplă a aurului, despărţită de patimă şi lăcomie. Acelaşi cuvânt se poate spune şi despre alte lucruri, după regula aceasta desprinsă în chip trainic. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Este un drac care se numeşte rătăcitor, care se înfăţişează mai ales în zorii zilei înaintea fraţilor şi le poartă mintea din cetate în cetate, din sat în sat şi din casă în casă, prilejuind, zice-se, simple întâlniri, apoi convorbiri mai îndelungate cu cei cunoscuţi, care tulbură starea celor amăgiţi şi puţin câte puţin îi depărtează de cunoştinţa de Dumnezeu şi-i face să-şi uite de virtute şi de făgăduinţă. Trebuie deci ca monahul să observe acest gând de unde vine şi unde sfârşeşte, că nu fără rost şi din întâmplare face cercul acesta lung, ci vrând să strice starea sufletească a monahului, ca, după ce şi-a aprins mintea cu acestea şi s-a ameţit de prea multe convorbiri, să fie fără veste de atacat de dracul curviei, sau al mâniei, sau al întristării, care întinează şi mai tare strălucirea tăriei lui. Noi însă, dacă vrem să cunoaştem lămurit vicleşugul lui, să nu grăim îndată către el, nici să dăm pe faţă cele ce se petrec, cum înfiripă în minte şi în ce chip puţin câte puţin vrea să o împingă la moarte; căci va fugi de la noi, fiindcă nu vrea să fie văzut făcându-le acestea şi aşa nu vom cunoaşte nimic din cele ce ne-am străduit să aflăm. Ci să-i mai îngăduim o zi sau două, să-şi isprăvească lucrarea, ca aflând cu de-amănuntul tot lucrul pe care l-a meşteşugit, să-l dăm pe faţă cu cuvântul şi să-l alungăm. Dar fiindcă se întâmplă că în vremea ispitirii mintea, fiind tulburată, nu poate urmări cu de-amănuntul cele ce se petrec, să facă aceasta după alungarea dracului. După ce te-ai liniştit, adu-ţi aminte în tine însuţi de cele ce ţi s-au întâmplat, de unde ai început, pe unde ai umblat şi în ce loc ai fost cuprins de duhul curviei, sau al mâniei, sau al întristării şi cum s-au petrecut acestea. Învaţă-le acestea şi ţine-le minte, ca să-l poţi da pe faţă când se va mai apropia de tine. Dă pe faţă şi locul unde stă ascuns, ca să nu-i mai urmezi. Iar dacă vrei să-l faci să se înfurie de-a binelea, vădeşte-l îndată ce se apropie şi dezvăluie cu cuvântul locul dintâi în care a intrat şi al doilea şi al treilea. Căci foarte tare se scârbeşte, nesuferind ruşinarea. Iar dovada că i-ai grăit tocmai la vreme o vei avea în faptul că a fugit gândul de la tine. Căci este cu neputinţă să stea, fiind scos la arătare. Iar după biruirea acestui drac urmează un somn adânc şi greu, o amorţire a pleoapelor, însoţită de căscări nenumărate şi de umeri îngreuiaţi; dar de toate acestea ne sloboade Duhul Sfânt, prin rugăciune încordată. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Foarte mult ne foloseşte spre mântuire ura împotriva dracilor, care ne ajută şi la lucrarea virtuţii. Dar să o nutrim aceasta de la noi, ca pe un vlăstar bun, nu suntem în stare, pentru că duhurile iubitoare de plăceri o sting şi cheamă din nou sufletul la prietenie şi obişnuinţă cu ei. Această prietenie, sau mai bine această rană, anevoie de lecuit, o tămăduieşte însă doctorul sufletelor, prin părăsirea noastră. Căci ne lasă să pătimim lucruri înfricoşate de la duhuri, noaptea şi ziua, până ce sufletul aleargă iarăşi la ura cea de la început, învăţându-se a zice către Domnul, asemenea lui David: Cu ură desăvârşită i-am urât, că vrăjmaşi s-au făcut mie. Iar cu ură desăvârşită urăşte pe vrăjmaşi acela care nu păcătuieşte nici cu fapta nici cu gândul, lucru care este semnul celei mai mari şi celei dintâi nepătimiri. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Gândurile veacului acestuia le-a dat Domnul omului, ca pe nişte oi, păstorului bun. Şi s-a scris: A dat fiecărui om cuget întru inima sa, sădind în el şi pofta şi mânia întru ajutor, ca prin mânie să alunge gândurile lupilor, iar prin poftă să iubească oile, chiar când e biciuit de vânturi şi de ploi. I-a mai dat pe lângă acestea şi lege după care să păzească oile, loc de verdeaţă, apă de odihnă, psaltire, chitară şi toiag. Şi i-a rânduit să se hrănească şi să se îmbrace de la această turmă, iar la vreme să-i adune fân. Căci zice cuvântul: Cine păstoreşte turmă şi din laptele ei nu mănâncă? Pustnicul trebuie să păzească deci zi şi noapte turma aceasta, ca nu cumva să fie răpit vreun miel de fiarele sălbatice, sau să-l ia tâlharii, iar dacă s-ar întâmpla una ca aceasta în pădure, îndată să-l smulgă din gura ursului şi a lupului. Aşadar, dacă gândul despre fratele nostru se învârte în noi cu ură, să ştim că o fiară l-a luat pe el; asemenea şi gândul despre muiere, dacă se întoarce în noi amestecat cu poftă de ruşine; la fel gândul despre argint şi aur, dacă se cuibăreşte însoţit de lăcomie; asemenea şi gândurile sfintelor daruri, dacă cu slavă deşartă pasc în minte! Şi tot asemenea se va întâmpla şi cu alte gânduri de vor fi furate de patimi. Şi nu numai ziua trebuie să fie monahul cu luare aminte la ele, ci şi noaptea să le păzească priveghind. Căci se întâmplă să piardă ceea ce a agonisit, dacă se lasă în năluciri ruşinoase şi viclene. Aceasta este ceea ce zice patriarhul Iacov: Nu am adus ţie oaie răpită de fiară sălbatică; eu plăteam furtişagurile de zi şi de noapte; şi mă topeam de arşiţa zilei şi de gerul nopţii, încât s-a dus somnul de la ochii mei. Iar dacă din osteneală ni s-ar întâmpla vreo nepurtare de grijă, să grăbim puţin în sus pe stânca cunoştinţei şi să păştem iarăşi oile sub muntele Sinai, ca Dumnezeul părinţilor noştri să ne cheme şi pe noi şi să ne dăruiască înţelesurile semnelor şi minunilor. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Toate gândurile necurate, stăruind în noi din pricina patimilor, duc mintea la stricăciune şi pieire. Căci precum icoana pâinii zăboveşte în cel flămând din pricina foamei sale şi icoana apei din pricina setei, tot aşa şi ideea avuţiei şi a banilor stăruie din pricina lăcomiei, iar înţelesurile gândurilor ruşinoase ce se nasc din bucate, zăbovesc din pricina patimilor noastre. Acelaşi lucru se întâmplă şi în cazul gândurilor slavei deşarte şi al altor gânduri. Iar minţii înecate în astfel de gânduri îi este cu neputinţă să stea înaintea lui Dumnezeu şi să primească cununa dreptăţii. Căci de aceste gânduri fiind trasă în jos şi mintea aceea ticăloasă din Evanghelie s-a lepădat de bunul cel mai mare al cunoştinţei de Dumnezeu. Asemenea şi cel legat de mâini şi de picioare şi aruncat întru întunericul cel mai dinafară, din aceste gânduri îşi avea ţesută haina sa, pentru care motiv Cel ce l-a chemat la nuntă l-a găsit nevrednic de o nuntă ca aceea. Haina de nuntă este nepătimirea sufletului raţional care s-a lepădat de poftele lumeşti. Iar pricina pentru care gândurile lucrurilor sensibile, care zăbovesc în minte, strică cunoştinţa, am arătat-o în Capetele despre rugăciune. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Când vreunul dintre vrăjmaşi te va răni în luptă şi vrei să-i întorci sabia lui, precum scrie, asupra inimii lui, fă aşa precum te sfătuim: descoase în tine însuţi gândul aruncat de el, ce fel este şi din câte lucruri este alcătuit şi care lucru tulbură mai mult mintea ta. Iar ceea ce zic, aceasta este: să zicem că e trimis de el gândul iubirii de argint. Desfă-l pe acesta în mintea care l-a primit, în sensul aurului, în aurul însuşi şi în patima iubirii de bani. Apoi întreabă: Ce este păcat dintre acestea? Oare mintea? Dar atunci cum este ca chipul lui Dumnezeu? Sensul aurului? Dar cine, având minte, va spune aceasta vreodată? Oare aurul însuşi e păcat? Dar atunci de ce s-a făcut? Urmează aşadar că al patrulea lucru este pricina păcatului. Iar aceasta nu e nici lucrul ce stă de sine, nici ideea lucrului, ci o plăcere oarecare vrăjmaşă omului, născută din voia cea liberă a sa şi care sileşte mintea să se folosească rău de făpturile lui Dumnezeu. Această plăcere avem să o tăiem, după îndatorirea ce ne-a dat-o legea lui Dumnezeu. Cercetând în acestea, se va nimici gândul, desfăcându-se într-o simplă contemplaţie a ta şi va fugi de la tine dracul, după ce prin cunoştinţa aceasta mintea ta s-a ridicat la înălţime. Iar dacă, vrând să te foloseşti împotriva lui de sabia sa, doreşti să-l dobori mai întâi cu praştia ta, scoate şi tu o piatră din traista de păstor a ta şi caută vederea lui, spre a afla cum vin îngerii şi dracii în lumea noastră, iar noi nu mergem în lumile lor? De ce nu putem adică şi noi să unim pe îngeri şi mai mult ca Dumnezeu şi ne hotărâm să-i facem pe draci şi mai necuraţi? Şi cum se face că luceafărul, care a răsărit dimineaţa, a fost aruncat la pământ şi a socotit marea ca o coajă de nucă, iar tartarul adâncului ca un rob? Şi de ce încălzeşte adâncul ca pe o topitoare, tulburând pe toţi prin răutatea sa şi pe toţi vrând să-i stăpânească? Căci trebuie să ştim că înţelegerea acestor lucruri foarte mult îl vatămă pe diavol şi alungă toată tabăra lui. Dar acestea vin cu încetul în cei care s-au curăţit şi văd întrucâtva înţelesurile întâmplărilor. Cei necurăţiţi însă nu cunosc vederea acestora. Şi dacă, aflând-o de la alţii, ar spune-o şi ei, nu vor fi auziţi, fiind mult colb şi zgomot de patimi în toiul războiului. Căci trebuie să fie cu totul liniştită tabăra celor de alt neam, pentru ca singur Goliat să se întâlnească cu David al nostru. În felul acesta ne vom folosi de desluşirea războiului şi de vederea lui şi în cazul celorlalte gânduri necurate. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Amintirea îţi aduce în vremea rugăciunii sau închipuiri ale lucrurilor de odinioară sau griji noi, sau faţa celui ce te-a supărat. Diavolul pizmuieşte foarte tare pe omul care se roagă şi se foloseşte de tot meşteşugul ca să-i întineze scopul. El nu încetează prin urmare să pună în mişcare icoanele lucrurilor prin amintire şi să răscolească toate patimile prin trup, ca să-l poată împiedica din drumul său cel mai bun şi din călătoria către Dumnezeu. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Cel ce a atins nepătimirea, încă nu se roagă cu adevărat. Căci poate să urmărească niscai cugetări simple şi să fie răpit de istoriile lor şi să fie departe de Dumnezeu. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Când mintea zăboveşte în ideile simple ale lucrurilor, încă nu a ajuns la locul rugăciunii. Căci poate să se afle necontenit în contemplaţia lucrurilor şi să flecărească despre înţelesurile lor, care, deşi sunt idei simple, dar exprimând vederi de-ale lucrurilor, dau minţii forma şi chipul lor şi o duc departe de Dumnezeu. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Ceilalţi strecoară în minte gânduri, sau înţelesuri, sau vederi prin schimbări în starea trupului. Iar Domnul lucrează dimpotrivă: coborându-se în mintea însăşi, aşează în ea cunoştinţa celor ce le vrea, şi prin minte linişteşte neînfrânarea trupului. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Stai la straja ta, păzindu-ţi mintea de cugetări în vremea rugăciunii, pentru a-şi îndeplini rugăciunea şi a petrece în liniştea ei. Fă aşa, pentru ca Cel ce pătimeşte împreună cu cei neştiutori să te cerceteze şi pe tine, şi atunci vei primi darul atotstrălucitor al rugăciunii. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Nu vei putea să te rogi cu curăţie până ce vei fi împletit cu lucruri materiale şi tulburat de griji necontenite. Căci rugăciunea este legătura gândurilor. (Evagrie Ponticul)28

ˇ Atenţia minţii căutând rugăciune va afla rugăciune; căci rugăciunea îi urmează atenţiei mai mult decât orice altceva. De aceea trebuie să ne sârguim spre ea. (Evagrie Ponticul)28

ˇ De fapt Iacob, spunându-le lor că a cucerit Sichemul cu sabie şi arc, arată că i-a trebuit luptă şi osteneală ca să pună stăpânire pe patimi şi să le ascundă în pământul Sichemului. S-ar părea însă că este o oarecare contrazicere între a ascunde zeii în Sichem şi a ţine un idol în ascunziş. Căci a ascunde zeii în Sichem e lucru de laudă; iar a ţine un idol în ascunziş e lucru de ocară. De aceea a pecetluit lucrul din urmă cu blestem, zicând: Blestemat cel ce ţine idol în ascunziş! Şi de fapt nu este acelaşi lucru a ascunde ceva în pământ pentru totdeauna şi a-l ţine în ascunziş. Căci ceea ce a fost ascuns în pământ şi nu se mai arată vederii se şterge cu vremea şi din amintire. Dar ceea ce e ţinut în ascunziş nu e cunoscut de cei din afară, însă e văzut necontenit de cel ce l-a pus acolo. Acesta îl are mereu în amintire ca pe un chip cioplit pe care îl poartă în ascuns. Căci tot gândul urât, care ia formă în cugetare, este o sculptură ascunsă. De aceea este ruşine a scoate la arătare asemenea gânduri, dar e primejdios şi de a ţine în ascuns un chip cioplit, precum şi mai primejdios este de a căuta formele dispărute, cugetarea înclinând cu uşurinţă spre patima izgonită şi împlântând în pământ bronzul idolului. Căci deprinderea virtuţii este de aşa fel că se cumpăneşte cu uşurinţă şi într-o parte şi într-alta, aplecându-se, dacă nu se poartă de grijă, spre cele potrivnice. (Nil Ascetul)28

ˇ Aceasta pare că vrea să o arate Scriptura printr-un simbol când zice: Pământul pe care umblaţi se schimbă cu schimbarea popoarelor şi a neamurilor. Căci îndată ce s-a mişcat spre cele potrivnice cel ce are deprinderea virtuţii, s-a mişcat şi aceasta, fiind un pământ împreună schimbător. De aceea chiar de la început nu trebuie să se lase trecere spre cugetare nălucirilor, care obişnuiesc să vatăme gândul, precum nu trebuie lăsată cugetarea să coboare în Egipt, căci de acolo este dusă cu sila la Asirieni. Cu alte cuvinte, dacă cugetarea a coborât în întunericul gândurilor necurate (căci acesta este Egiptul), e dusă la lucru cu sila şi fără să vrea de către patimi. De aceea şi legiuitorul, oprind simbolic pătrunderea plăcerii, a poruncit să fie păzit capul şarpelui, deoarece şi acela pândeşte călcâiul. Căci scopul aceluia este să împingă pe om la făptuire, la care dacă nu ajunge, nu poate uşor să amestece veninul prin muşcătură. Dar silinţa noastră este să frângem însăşi prima răsărire a plăcerii, căci aceasta fiind zdrobită, lucrarea va fi slabă. Poate nici Samson n-ar fi aprins semănăturile celor de alt neam, dacă n-ar fi legat cozile vulpilor, întorcându-le capetele de laolaltă. Căci cel ce poate înţelege cursa plănuită de gândurile viclene de la răsărirea lor, trecând peste începuturi (căci acestea se prefac la intrare că sunt cuvioase, uneltind să ajungă la ţintă), va vădi din compararea sfârşiturilor (cozilor) întreolaltă, ticăloşia gândurilor. Aceasta înseamnă că, legând coadă de coadă, pune între ele, ca o făclie, judecata care le dă pe faţă. Adeseori gândul curviei vine de la gândul slavei deşarte şi dă înfăţişări cuviincioase începuturilor căilor ce duc la iad, ascunzând alunecările primejdioase de mai târziu prin care îi duce la temniţele iadului pe cei ce îi urmează fără judecată. Întâi acest gând îl încântă pe cineva cu preoţia sau cu viaţa sa de monah desăvârşit, făcând pe mulţi să vie la el pentru folos; apoi din cuvânt şi faptă îl face să-şi închipuie că şi-a agonisit un nume bun. Şi astfel, după ce l-a încercuit de ajuns cu asemenea cugetări şi l-a atras departe de trezvia naturală, îmbiindu-i întâlnirea cu vreo femeie, aşa zisă cuvioasă îi duce îndrăznirea cunoştinţei spre împlinirea lucrului necurat, târându-l la cea mai de pe urmă ruşine. Cel ce vrea aşadar să lege cozile, să ia aminte la sfârşiturile la care vreau să ajungă cele două gânduri, cinstea slavei deşarte şi necinstea curviei, şi când le va vedea limpede împotrivindu-se întreolaltă, atunci să creadă că a făcut ca Samson. Iarăşi, gândul lăcomiei pântecelui are ca sfârşit pe cel al curviei; iar al curviei are ca sfârşit pe cel al întristării. Căci îndată îl iau în primire pe cel biruit de asemenea gânduri, după ce le-a înfăptuit, întristarea şi nemulţumirea. Să se gândească aşadar cel ce luptă, nu la gustul bun al bucatelor, nici la dulceaţa plăcerii, ci la sfârşiturile amândoura. Şi când îşi va înfăţişa întristarea, care urmează amândoura, să ştie că le-a legat coadă de coadă şi, prin darea la iveală, a nimicit semănăturile celor de alt neam. (Nil Ascetul)28

ˇ Întreaga poftă a cinstitorului de Dumnezeu trebuie să se îndrepte spre ceea ce doreşte, încât să nu se mai găsească vreme ca patimile sale să făurească gânduri de ură faţă de oameni. Pentru că dacă fiecare patimă, când se mişcă spre ceea ce o stăpâneşte ţine gândul înlănţuit, de ce n-ar ţinea şi râvna virtuţii cugetarea slobodă de celelalte patimi. Căci să ne gândim cu ce sentiment priveşte cel ce se mânie la lucrurile dinafară, luptându-se în minte cu faţa celui ce l-a întristat? Şi cu ce sentiment le priveşte iubitorul de bani, când, răpit de năluciri, se uită la avuţiile materiale? Iar desfrânatul adeseori, chiar aflându-se între mai mulţi, îşi închide simţurile şi, luând în el faţa dorită, vorbeşte cu ea, uitând de cei de faţă şi şade ca un stâlp fără de glas, neştiind nimic de cele ce se petrec înaintea ochilor, sau se grăiesc în jurul lui ci, întors spre cele dinăuntru, este predat întreg nălucirii sale. Pe un astfel de suflet îl numeşte poate Scriptura femeie ce şade din pricina rânduielii, căci şezând departe de simţuri, îşi adună în sine lucrarea lui, nemaiprimind nimic din cele de afară, pentru nălucirea ruşinoasă care-l stăpâneşte. Dacă acestea stăpânesc astfel gândul din pricina patimii, făcând simţurile să-şi înceteze lucrarea, cu cât mai vârtos nu va face dragostea de înţelepciunea mintea să se lepede de lucrurile sensibile şi de lucrarea simţurilor, răpind-o în văzduh şi ocupând-o cu vederea celor inteligibile! Căci precum în cele ce s-a tăiat sau s-a ars nu poate intra alt gând afară de cel al suferinţei care îl stăpâneşte din pricina durerii, tot aşa nici cel ce se gândeşte la ceva cu patimă nu poate să se cugete la altceva, decât la patima care-i stăpâneşte mintea şi care îi pătrunde tot gândul cu licoarea ei. Fiindcă plăcerea nu primeşte alături de ea durere, nici bucuria întristare, şi nici veselia supărare. Patimile protivnice nu se împletesc întreolaltă şi nu se împreună niciodată, nici nu se învoiesc la o întovărăşire prietenească, din pricina înstrăinării şi vrăjmăşiei lor neîmpăcate le la fire. Drept aceea, să nu se tulbure curăţenia virtuţii cu gândurile lucrurilor lumeşti, nici limpezimea contemplaţiei să nu se întunece cu grijile trupeşti, cu chipul filozofiei adevărate, arătându-şi luminata sa frumuseţe, să nu mai fie hulit de gurile îndrăzneţe, nici să se mai facă lucru de râs din pricina neiscusinţei celor ce-l desemnează. (Nil Ascetul)28

ˇ Uitarea în sine n-are nici o putere, dar se întăreşte din pricina negrijii noastre şi pe măsura acesteia. (Marcu Ascetul)28

ˇ Nu zice: Ce să fac, căci ceea ce nu voiesc aceea mi se întâmplă să fac?, ci, aducându-ţi aminte, cugetă la ceea ce eşti dator să faci. Deci fă binele de care-ţi aduci aminte; şi cel de care nu-ţi aduci aminte se va descoperi ţie. Şi să nu-ţi dai cugetul fără judecată uitării. (Marcu Ascetul)28

ˇ Scriptura zice că iadul şi pierzarea sunt arătate înaintea Domnului. Acestea le zic despre neştiinţa şi uitarea inimii. Căci iad este neştiinţa, fiindcă amândouă sunt întunecate. Şi pierzare este uitarea, pentru că prin ea am pierdut din cele ce le aveam. (Marcu Ascetul)28

ˇ Când cauţi tămăduire, ia seama la conştiinţă şi tot ce-ţi va spune ea să faci şi vei avea folos. (Marcu Ascetul)28

ˇ Dumnezeu şi conştiinţa ştiu cele ascunse ale fiecăruia, deci prin acestea să primim îndreptarea. (Marcu Ascetul)28

ˇ Să nu dispreţuieşti a avea grijă de gânduri. Căci lui Dumnezeu nu i se ascunde nici un gând. (Marcu Ascetul)28

ˇ Tot gândul e măsurat şi cântărit la Dumnezeu. Căci poate fi cugetat sau cu patimă, sau cumpătat. (Marcu Ascetul)28

ˇ Păcătuind, să nu învinovăţeşti fapta, ci gândul. Căci dacă mintea nu o lua înainte, nu i-ar fi urmat trupul. (Marcu Ascetul)28

ˇ Păcătuind, să nu învinovăţeşti fapta, ci gândul. Căci dacă mintea nu o lua înainte, nu i-ar fi urmat trupul. (Marcu Ascetul)28

ˇ Atacul (momeala) este o mişcare fără imagini a inimii, care e prinsă îndată de cei încercaţi, ca într-o strungă. Acolo unde se ivesc chipuri în gând, s-a produs consimţirea. Căci mişcarea fără chipuri este un atac nevinovat. Câte unul fuge şi de acestea ca buşteanul din foc; dar câte unul nu se întoarce până nu arde cu flacără. (Marcu Ascetul)28

ˇ Zăboveşte în cuget şi nu vei osteni în încercări. Iar plecând de acolo, rabdă necazurile ce vin asupra-ţi. (Marcu Ascetul)28

ˇ Cel purtat de gânduri e orbit de ele. El vede lucrările păcatului, dar pricinile lor nu le poate vedea. (Marcu Ascetul)28

ˇ În vreme de necaz, ia seama la momeala plăcerii. Căci întrucât alină năcazul e bine primită. (Marcu Ascetul)28

ˇ Înainte de dezrădăcinarea relelor, să nu asculţi de inima ta; căci cele ce le are puse înăuntru, pe acelea caută să le şi sporească. (Marcu Ascetul)28

ˇ Când vezi poftele ce zac înăuntru că se mişcă cu putere şi cheamă mintea ce vieţuieşte în linişte, la vreo patimă, cunoaşte că mintea s-a ocupat mai înainte cu acestea şi le-a adus la faptă şi le-a aşezat în inimă. (Marcu Ascetul)28

ˇ Cel ce nu stăruieşte în cercetarea conştiinţei nu vrea să primească nici ostenelile trupeşti pentru credinţă. (Marcu Ascetul)28

ˇ Nu e înfrânat cel ce se nutreşte cu gânduri. Căci chiar de sunt folositoare, nu-s mai folositoare ca nădejdea. (Marcu Ascetul)28

ˇ Tulburarea de bunăvoie fie a minţii, fie a trupului, o sporeşte pe cealaltă, cea a minţii pe cea trupească şi cea a trupului pe cea a minţii. Căci împreunarea lor dă naştere unui rău şi mai mare. (Marcu Ascetul)28

ˇ Unul a primit un gând şi l-a ţinut fără multă socoteală. Altul l-a primit şi l-a confruntat cu adevărul. E de întrebat care dintre ei a lucrat cu mai multă evlavie? (Marcu Ascetul)28

ˇ Precum un viţel nedeprins, alergând după iarbă, ajunge la un loc mărginit de prăpăstii din amândouă părţile, la fel se află sufletul pe care gândurile l-au desfăcut pe-ncetul de locul său. (Marcu Ascetul)28

ˇ Când mintea, dobândind bărbăţie în Domnul, desface sufletul de obişnuinţe învechite, atunci inima e chinuită de minte şi de patimă, ca de nişte călăi, care o trag încoace şi încolo. (Marcu Ascetul)28

ˇ De vin asupra noastră gânduri fără voie, să fim siguri că iubim cauzele lor; iar de vin gânduri cu voie, iubim şi lucrurile spre care se îndreaptă. (Marcu Ascetul)28

ˇ Un gând care zăboveşte arată împătimirea omului. Iar dacă e alungat repede, arată război şi împotrivire. (Marcu Ascetul)28

ˇ Rugăciunea neîmprăştiată e semn de iubire faţă de Dumnezeu la cel ce stăruie în ea. Negrija de ea şi împrăştierea ei e dovada iubirii de plăceri. (Marcu Ascetul)28

ˇ Rădăcinile gândurilor sunt păcatele văzute, pe care le săvârşim cu mâinile, cu picioarele şi cu gura. (Marcu Ascetul)28

ˇ Nu poate sta de vorbă cu patima în minte cel ce nu iubeşte pricinile ei. (Marcu Ascetul)28

ˇ Dacă vrei să aduci lui Dumnezeu mărturisire fără osândă, nu pomeni special, după chipul lor, greşelile, ci rabdă cu bărbăţie urmările lor. (Marcu Ascetul)28

ˇ Nu poate birui cel ce se războieşte nici gândurile rele, fără să biruiască pricinile lor, nici pricinile fără gânduri. Căci când răpunem pe una în parte, nu peste mult suntem prinşi prin cealaltă de către amândouă. (Marcu Ascetul)28

ˇ Gândurile fără de voie răsar din păcatul de mai înainte; iar cele cu voia, din voinţa liberă. De aceea, cele din urmă sunt pricinile celor dintâi. (Marcu Ascetul)28

ˇ Gândurilor rele neintenţionate le urmează întristarea. De aceea şi dispar degrabă. Iar celor intenţionate le urmează bucurie. De aceea cu anevoie ne izbăvim de ele. (Marcu Ascetul)28

ˇ Cei ce se nevoiesc trebuie să-şi păstreze cugetarea netulburată, ca mintea deosebind gândurile ce trec prin ea, pe cele bune şi trimise de Dumnezeu să le aşeze în cămările amintirii, iar pe cele întunecoase şi drăceşti să le arunce afară din jitniţele firii. Căci atunci când marea e liniştită, pescarii văd până în adâncuri, încât nu le scapă aproape nici unul din peştii care mişună acolo. Dar când e tulburată de vânturi, ascunde în negura tulburării ceea ce se lasă cu prisosinţă să fie văzut când e liniştită şi limpede. Meşteşugul celor ce pun la cale vicleşugurile pescăreşti nu mai atunci nici o putere. Aceasta se întâmplă să o păţească şi mintea contemplativă, mai ales atunci când dintr-o mânie nedreaptă se tulbură adâncul sufletului. (Diadoh al Foticeii)28

ˇ Numai Duhul Sfânt poate să curăţească mintea. Căci de nu va intra Cel puternic să dezarmeze şi să lege pe tâlhar, nu se va slobozi nicidecum prada. Deci se cade ca prin toate şi mai ales prin pacea sufletului să dăm odihnă Duhului Sfânt în noi, ca să avem sfeşnicul cunoştinţei luminând în noi totdeauna. Căci răspândindu-şi el neîncetat lumina în cămările sufletului, nu numai că se fac arătate în minte acele mici şi întunecate atacuri (momeli) ale dracilor, ci se şi slăbesc, fiind date pe faţă de lumina aceea sfântă şi slăvită. De aceea Apostolul zice: Duhul să nu-l stingeţi!, adică nu lucraţi, sau nu gândiţi cele rele, ca să nu întristaţi bunătatea Duhului Sfânt şi să vă lipsiţi de sfeşnicul acela ocrotitor. Căci nu se stinge Cel veşnic şi de viaţă făcător, ci de-l vom întrista se va depărta de la noi, lăsând mintea înceţoşată şi neluminată. (Diadoh al Foticeii)28

ˇ Simţirea minţii constă în gustarea precisă a realităţilor distincte din lumea nevăzută. Căci precum prin simţul gustului trupesc, când se află în stare de sănătate, deosebim fără greşeală cele bune de cele rele şi dorim cele bune, tot aşa mintea noastră, când începe să se mişte în deplină sănătate şi fără griji, poate să simtă din belşug mângâierea dumnezeiască şi să nu mai fie răpită niciodată de contrariul aceleia. Şi precum trupul, gustând din dulceţurile pământeşti, experimentează fără greşeală simţirea lor, aşa şi mintea, când se află deasupra cugetului trupesc, poate să guste fără să se înşele mângâierea Duhului Sfânt. (Gustaţi, zice, şi vedeţi că e bun Domnul şi să păstreze amintirea gustării neuitată prin lucrarea dragostei, încât să-şi poată da seama fără greşeală de cele ce-i sunt de folos, după Sfântul care zice: Şi aceasta mă rog, ca dragostea voastră să prisosească tot mai mult şi mai mult, în cunoştinţă şi simţire, ca să preţuiţi cele ce sunt de folos). (Diadoh al Foticeii)28

ˇ Când mintea noastră începe să simtă harul Preasfântului Duh, Satana caută şi el să ne mângâie sufletul printr-o simţire la aparenţă plăcută, aducând peste noi, în vremea liniştirii de noapte, o adiere asemenea unui somn foarte uşor. Dar dacă mintea va fi găsită ţinând în pomenire fierbinte sfântul nume al Domnului Iisus şi va folosi preasfântul şi slăvitul nume al Lui, ca pe o armă împotriva înşelăciunii, se va depărta amăgitorul viclean. Însă de aici înainte se va aprinde statornic împotriva sufletului. Iar urmarea va fi că mintea, cunoscând cu de-amănuntul înşelăciunea celui viclean, va câştiga şi mai multă experienţă în a deosebi aceste două lucrări. (Diadoh al Foticeii)28

ˇ Cel ce petrece pururi în inima sa e departe de toate lucrurile frumoase ale vieţii. Căci umblând în duh, nu poate cunoaşte poftele trupului. Unul ca acesta făcându-şi plimbările în cetatea întărită a virtuţilor, le are pe acestea ca păzitori la porţile cetăţii curăţiei. De aceea uneltirile dracilor împotriva lui rămân fără succes, chiar dacă ar ajunge săgeţile poftei josnice până la ferestrele firii. (Diadoh al Foticeii)28

ˇ Când sufletul se tulbură de mânie, sau se înceţoşează de aburii vinului, sau se supără de o întristare grea, mintea nu poate să ţină pomenirea lui Dumnezeu (oricât de mult s-ar sili). Căci fiind întunecată întreagă de furia patimilor, se înstrăinează cu totul de simţirea sa. De aceea lucrul dorit nu are unde să-şi întipărească pecetea sa, ca mintea să poarte fără uitare chipul întărit, dat fiind că memoria cugetării s-a învârtoşat din pricina asprimii patimilor. Dar izbăvindu-se sufletul de acestea, chiar dacă lucrul bun a fost furat pentru scurtă vreme de uitare, folosindu-se mintea îndată de agerimea ei, se prinde iarăşi cu căldură de lucrul acela mult dorit şi mântuitor. Fiindcă are atunci harul însuşi, care cugetă împreună cu sufletul şi strigă împreună cu el: Doamne Iisuse Hristoase. Căci harul învaţă sufletul cum învaţă mama copilul, străduindu-se împreună cu el să spună numele tată, până când îl aduce la deprinderea de-a rosti limpede, în loc de orice altă vorbă copilărească, numele tatălui, chiar când doarme. De aceea zice Apostolul: Asemenea şi Duhul stă într-ajutor neputinţelor noastre. Căci a ne ruga precum trebuie nu ştim, ci însuşi Duhul se roagă pentru noi cu suspine negrăite. Pentru că fiind noi prunci faţă de desăvârşirea virtuţii, avem trebuinţă numaidecât de ajutorul Lui ca, unind şi îndulcind El toate gândurile noastre cu dulceaţa Sa, să ne putem mişca din toată inima spre pomenirea şi spre dragostea lui Dumnezeu şi Tatăl nostru. De aceea întru Dânsul, cum zice tot dumnezeiescul Pavel, strigăm neîncetat, când suntem călăuziţi de El să numim pe Dumnezeu Tată: Avva Părinte. (Diadoh al Foticeii)28

ˇ Când cineva stă în vreme de iarnă într-un loc oarecare sub cerul liber, privind la începutul zilei întreg spre Răsărit, partea de dinainte a sa se încălzeşte de soare, iar cea din spate rămâne nepărtaşă de căldură, dat fiind că soarele nu se află deasupra capului său. Tot aşa şi cei ce sunt la începutul lucrării duhovniceşti îşi încălzesc în parte inima prin harul sfânt, din care pricină şi mintea începe să rodească cugetări duhovniceşti; dar părţile de dinafară ale ei rămân de cugetă după trup, deoarece încă nu sunt luminate de sfânta lumină, printr-o simţire adâncă, toate mădularele inimii. Neînţelegând unii aceasta, au socotit că în mintea celor ce se nevoiesc sunt două ipostasuri ce se împotrivesc unul altuia. Dar dacă în aceeaşi clipă se nimereşte ca sufletul să gândească şi bune şi rele, aceasta se întâmplă în chipul în care omul dat mai înainte ca pildă simte totodată şi gerul şi căldura. Căci de când mintea noastră s-a rostogolit la chipul îndoit al cunoştinţei, e silită, chiar dacă nu vrea, să poarte în aceeaşi clipă şi gânduri bune şi gânduri rele, mai ales la cei ce ajung la o subţirime a puterii de deosebire. Căci cum se grăbeşte să înţeleagă binele, îndată îşi aminteşte şi de rău. Fiindcă la neascultarea lui Adam ţinerea de minte a omului s-a sfâşiat în două. Când vom începe însă să împlinim cu râvnă fierbinte poruncile lui Dumnezeu, harul, luminând toate simţurile noastre printr-o adâncă simţire, va arde pe de o parte amintirile noastre, iar pe de alta, îndulcind inima noastră cu pacea unei iubiri statornice, ne va face să izvorâm gânduri duhovniceşti, nu după trup. Iar aceasta se întâmplă foarte des celor ce s-au apropiat cu desăvârşire, având în inimă neîntreruptă pomenirea Domnului. (Diadoh al Foticeii)28

ˇ Când vede Dumnezeu că mintea I s-a supus Lui din toată puterea şi nu are alt ajutor fără numai pe El singur, o întăreşte zicând: Nu te teme, fiul meu Iacob, prea micule la număr Israel; şi iarăşi: Nu te teme că te-am răscumpărat; te-am numit cu numele Meu şi al Meu eşti tu. De va fi să treci prin apă, cu tine voi fi şi puhoaiele nu te vor înghiţi. Iar de va fi să treci prin foc, nu vei fi ars, iar flacăra nu te va mistui. Căci Eu sunt Domnul Dumnezeul tău, Sfântul lui Israel, cel ce te mântuieşte. De va auzi mintea această încurajare, va îndrăzni împotriva vrăjmaşului, zicând: Cine vrea să bată război cu mine? Să vie de faţă! Cine este protivnicul meu? Să se apropie de mine! Iată, Domnul este ajutorul meu, cine mă va asupri? Voi toţi ca o haină vă veţi învechi şi veţi fi mâncaţi de molii. (Isaia Pustnicul)28

ˇ Rogu-te, câtă vreme eşti în trup, să nu laşi slobodă inima ta. Căci precum plugarul nu se poate bizui pe vreo roadă ce se arată în ţarina sa, mai înainte de a o aduna în hambarele sale, fiindcă nu ştie ce i se poate întâmpla, tot aşa nu poate omul da drumul inimii sale câtă vreme are suflare în nările sale. Şi precum omul nu ştie ce patimă îl va întâmpina până la cea din urmă suflare, tot aşa nu poate slobozi inima sa până are răsuflare; ci trebuie să strige totdeauna către Dumnezeu, după ajutorul şi mila Lui. (Isaia Pustnicul)28

ˇ Cercetează-te, frate, în fiecare zi, ca să-ţi cunoşti inima şi să vezi ce patimi se află în ea înaintea lui Dumnezeu; şi leapădă-le din inima ta, ca să nu vie osânda rea asupra ta. (Isaia Pustnicul)28

Paza simţurilor

ˇ Ce ne învaţă şi istoria lui Işboşet? Să nu ne alipim cu grijă de cele trupeşti, nici să lăsăm paza noastră pe seama simţirii (lucrării simţurilor: percepţiei). Căci acela fiind rege şi odihnindu-se în cămara sa, i-a îngăduit unei femei să facă paza la uşă. Dar venind oamenii lui Recab şi aflând-o pe ea alegând boabe de grâu şi dormitând, au intrat pe nebăgate de seamă şi au omorât pe Işboşet, aflându-l şi pe el dormind. Căci toate dorm, şi mintea şi sufletul şi sufletul şi simţirea, când stăpânesc cele trupeşti. Faptul că păzitoarea de la uşă alege boabe de grâu, arată că cugetarea se ocupă cu multă grijă de cele trupeşti, îndeletnicindu-se nu în chip trecător, ci cu sârguinţă, de curăţenia lor. Căci mintea fiecăruia, asemenea unui rege, petrece undeva înăuntru, având ca paznic a simţurilor cugetarea. Când acestea se dedă grijilor trupeşti (a alege boabe de grâu e lucru trupesc), cu uşurinţă se strecoară duşmanii şi omoară mintea. De aceea marele Avram nu încredinţează femeii paza uşii (căci cunoştea cât de uşor poate fi amăgită simţirea), ca nu cumva, vrăjită de vederea celor supuse simţurilor, să împrăştie mintea şi să o înduplece să ia parte cu ea la desfătări, chiar dacă ar fi primejdioasă împărtăşirea de ele, ci şade el însuşi de pază, lăsând intrarea deschisă gândurilor dumnezeieşti, iar grijilor lumeşti închizându-le uşa. (Nil Ascetul)29

ˇ Iar după ce au făcut aceasta, trebuie sfătuiţi, dacă au ieşit de curând din tulburări, să se îndeletnicească cu liniştirea şi să nu împrospăteze, prin drumuri dese, rănile produse cugetării prin simţuri, nici să aducă alte forme vechilor chipuri ale păcatelor, ci să ocolească furişarea celor nouă şi toată sârguinţă să le fie spre a şterge vechile închipuiri. Desigur liniştirea le este un lucru foarte ostenitor celor ce s-au lepădat de curând, căci amintirea, luându-şi acum răgaz, mişcă toată necurăţia care zace în ei, ceea ce n-a apucat să facă mai înainte pentru mulţimea lucrurilor care prisoseau. Dar pe lângă osteneală, liniştirea are şi folos, izbăvind mintea cu vreme de tulburarea gândurilor necurate. Căci dacă vreau aceştia să-şi spele sufletul şi să-l curăţească de toate petele care îl necurăţesc, sunt datori să se retragă din toate lucrurile prin care creşte întinăciunea şi să dea cugetării multă linişte; de asemenea să se ducă departe de toţi cei care îi întărâtă şi să fugă de împreuna petrecere cu cei mai apropiaţi ai lor, îmbrăţişând singurătatea, maica înţelepciunii. Pentru că este uşor să cadă aceştia iarăşi în mrejile din care socotesc că au scăpat, când se grăbesc să petreacă în lucruri şi griji de tot felul. Şi nu e de nici un folos, celor ce s-au strămutat la virtute, să se bucure de aceleaşi lucruri, de care s-au despărţit, dispreţuindu-le. Căci obişnuinţa fiind o greutate care atrage la ea, este de temut ca nu cumva aceasta să le tulbure iarăşi liniştea câştigată cu multă sârguinţă, prin îndeletniciri urâte şi să le împrospăteze amintirile relelor săvârşite. Pentru că mintea celor ce s-au desfăcut de curând de păcat se aseamănă cu trupul care a început să se reculeagă dintr-o lungă boală, căruia orice prilej întâmplător i se face pricină de-a recădea în boală, nefiind încă destul de întremat în putere. Căci nervii mintali ai acestora slabi şi tremurători, încât e temere să nu năvălească din nou patima, care de obicei este aţâţată de împrăştierea în tot felul de lucruri. Prin urmare să nu se amestece monahul, înainte de ce a dobândit deprinderea desăvârşită a virtuţii, în tulburările lumii, ci să fugă cât mai departe, aşezându-şi cugetarea la marea depărtare de zgomotele ce răsună jur împrejur. Căci nu e de nici un folos celor ce s-au desfăcut de lucruri ca să fie ciocăniţi din toate părţile de veştile despre ele şi, după ce au părăsit cetatea faptelor lumeşti, să se aşeze în poartă ca Lot, rămânând plini de zgomotul de acolo. Trebuie să iasă afară ca marele Moise, ca să înceteze nu numai faptele, ci şi veştile lor, precum zice: Când voi ieşi din cetate şi voi întinde mâinile mele, vor înceta vocile. Căci atunci vine desăvârşita liniştire, când nu numai faptele, ci şi amintirile lor încetează, dând sufletului timp să poată vedea chipurile întipărite şi să lupte cu fiecare dintre ele şi să le scoată din cugetare. De vor intra alte şi alte forme, nu va putea şterge nici întipăririle de mai înainte, cugetarea fiind ocupată cu cele care vin. Prin aceasta osteneala de-a tăia patimile se face în chip necesar mai grea, acestea câştigând tărie din creşterea pe-ncetul şi acoperind puterea de străvedere a sufletului cu nălucirile care se adaugă mereu asemenea unui râu în curgere necontenită. Cei ce vreau să vadă uscată albia râului, mai păstrând în ea doar câteva lucruri vrednice de cunoscut, nu folosesc nimic scoţând apa din locul în care cred că se află ceea ce caută, căci apa care curge umple îndată locul golit. Dar de vor opri cursul apei de mai sus, li se va arăta pământul fără osteneală, apa rămasă ducându-le la vale de la sine şi lăsându-le pământul uscat, pentru a afla cele dorite. Tot aşa este uşor a goli formele care dau naştere patimilor, când simţurile nu mai aduc pe cele dinafară. Dar când acestea trimit înăuntru, ca pe un torent, formele supuse simţurilor, nu este numai greu, ci şi cu neputinţă a curăţa peste tot mintea de o asemenea inundaţie. Căci deşi nu-l tulbură pe unul ca acela patimile, negăsind prilej de a se stârni, din lipsa întâlnirilor dese, dar strecurându-se pe nebăgate de seamă se întăresc şi mai mult, primind putere cu trecerea vremii. (Nil Ascetul)29

ˇ De asemenea pământul călcat necontenit, chiar dacă are mărăcini, nu-i scoate la iveală, căci bătătorirea picioarelor îi opreşte să răsară. Dar în sânul lui se întind rădăcinile tot mai adânci, mai puternice şi mai mustoase, şi acestea vor odrăsli îndată, atunci când le va îngădui timpul să răsară. Tot aşa patimile, împiedicate de lipsa întâlnirilor necontenite să iasă la arătare, se fac mai tari şi, crescând în linişte, năvălesc mai pe urmă cu multă putere, făcându-le războiul greu şi primejdios celor care la început n-au avut grijă de lupta împotriva lor. (Nil Ascetul) 29

ˇ Dar poate şi marele Iov, gândindu-se la sine, ne dă să înţelegem un asemenea lucru, zicând că papura şi rogozul sunt hrănite de baltă, iar când e lipsită de râu toată planta se usucă; şi că leul furnicar se prăpădeşte când nu mai are ce mânca. Căci vrând marele Iov să arate cursele pe care le întinde patima, i-a născocit un nume compus de la leul cel foarte îndrăzneţ şi de la furnica cea foarte măruntă. De fapt momelile (atacurile) patimilor încep de la închipuirile cele mai mărunte, furişându-se pe nebăgate de seamă ca o furnică, dar la sfârşit se umflă aşa de tare că alcătuiesc pentru cel pe care l-au prins în cursă o primejdie nu mai mică decât năpustirea leului. De aceea luptătorul trebuie să lupte cu patimile încă de atunci de când vin ca o furnică, punând în faţă puţinătatea ca o momeală. Căci de vor ajunge la puterea leului, va fi greu să le biruiască şi tare îl vor strâmtora. Trebuie să nu le dea nicidecum de mâncare. Iar mâncarea acestora, precum s-a spus adeseori, sunt formele sensibile venite prin simţuri. Căci acestea hrănesc patimile, înarmând la rând pe fiecare idol (chip) împotriva sufletului. Dar cel ce nu ştie nici aceea că simţurile au multă amestecare cu lucrurile supuse simţurilor iar din această amestecare se naşte cu uşurinţă rătăcirea, şi nu-şi dă seama de vătămarea ce-i vine din acestea, ci convieţuieşte cu ele fără grijă, cum va cunoaşte la vreme cursa rătăcirii, dacă n-a fost învăţat de mai înainte să le deosebească? Că între simţuri şi lucruri sensibile se naşte o luptă şi lucrurile sensibile pun bir asupra simţurilor e vădit din războiul Asirienilor împotriva Sodomiţilor. Scriptura înfăţişând istoric întâmplarea dintre cei patru împăraţi ai Asirienilor şi cei cinci împăraţi din jurul Sodomei, spune că între aceştia la început s-au făcut înţelegeri, învoieli şi jertfe de pace la Marea Sărată, pe urmă au slujit cei cinci doisprezece ani, iar în al treisprezecelea s-au răsculat şi într-al patrusprezecelea cei patru au pornit cu război împotriva celor cinci şi i-au luat robi. Istoria se isprăveşte aici. Noi însă din istoria aceasta avem să învăţăm cele ce ne privesc pe noi, şi anume să luăm cunoştinţă despre războiul simţurilor împotriva lucrurilor sensibile. Căci fiecare dintre noi, de la naştere până la doisprezece ani, neavând încă curăţită puterea de discernământ, îşi supune simţurile fără cercetarea lucrurilor sensibile, slujind lor ca unor stăpâne: vederea, lucrurilor care se văd; auzul, vocilor; gustul, sucurilor; mirosul, aburilor; pipăitul, lucrurilor care pot mişca această simţire. Până la acea vârstă omul nu poate distinge sau destrăma nici una dintre percepţii, din pricina copilăriei. Dar când i se întăreşte cugetarea şi începe să simtă paguba ce-o suferă, plănuieşte îndată răscularea şi scăparea de această robie. Şi dacă s-a făcut puternic în cugetare, îşi întăreşte această hotărâre, declarându-se slobod pentru totdeauna, scăpat de stăpânii amarnici. Dar dacă judecata lui e prea slabă pentru această sforţare, îşi lasă iarăşi roabe simţurile, biruite fiind de puterea lucrurilor sensibile; şi acestea vor răbda mai departe robia, fără vreo nădejde de bine. De aceea şi cei cinci regi din istorie, fiind biruiţi de cei patru, se aruncă în fântânile de smoală, ca să învăţăm că cei biruiţi de lucrurile sensibile se aruncă prin fiecare simţ, ca prin nişte prăpăstii şi fântâni, în smoala lucrului sensibil corespunzător cu acel simţ, nemaiînţelegând nimic din cele văzute, deoarece şi-au legat pofta de lucrurile pământeşti şi iubesc mai mult lucrurile de aici decât cele cunoscute cu mintea. (Nil Ascetul)29

ˇ Cel ce a împlinit o poruncă să aştepte ispita pentru ea. Căci dragostea faţă de Hristos se probează prin cele protivnice. (Marcu Ascetul)29

ˇ Nu voi să auzi răutăţile străine; căci printr-o asemenea voinţă de-a auzi se sapă şi în tine trăsăturile răutăţilor. (Marcu Ascetul)29

ˇ Dacă îţi intră în urechi cuvinte urâte, mânie-te pe tine şi nu pe cel ce le grăieşte. Căci dacă urechea e rea, rău e şi cel care o poartă. (Marcu Ascetul)29

Părintele spiritual, arta conducerii sufletelor

ˇ Fiindcă atunci când socotesc că e uşor să poruncească cu cuvântul, deşi sunt grele cele poruncite, dar nu se încumetă să înveţe fapta, ei fac vădit tuturor scopul lor, că îşi însuşesc adică această conducere nu străduindu-se ca să folosească celor ce vin la ei, ci ca să-şi împlinească propria plăcere. Înveţe cei ce vreau, de la Abimelec şi Ghedeon, că nu cuvântul, adunând o sarcină de lemne, după ce a purtat-o, a zis: Faceţi şi voi în felul m-aţi văzut pe mine. Iar celălalt, învăţându-i să facă o treabă ostăşească şi făcând însuşi întâi acest lucru, a zis: Să vă uitaţi la mine şi aşa să faceţi. Dar însuşi Domnul făcând şi apoi învăţând, pe cine nu îl convinge să socotească mai vrednică de crezare învăţătura cu fapta, decât pe cea prin cuvinte? Aceia însă închid ochii la aceste pilde şi poruncesc cu îngâmfare cele ce sunt de făcut. Iar când par să ştie ceva despre acestea, din auz, ei sunt asemenea păstorilor mustraţi de Prooroc pentru neiscusinţă, care poartă sabia la braţ şi de aceea, după ce îşi taie braţul, îşi scot şi ochiul lor drept. Căci nepurtând grijă de fapta dreaptă, din pricina nedestoiniciei, acesta stinge, deodată cu încetarea ei, şi lumina vederii (contemplaţiei). Aceasta o pătimesc cei ce povăţuiesc crud şi neomenos, când au la îndemână puterea de a pedepsi: îndată li se sting cugetările contemplative cele de-a dreapta, iar faptele, lipsite de contemplaţie, se vestejesc. Astfel cei ce şi-au legat sabia nu la şold ci la braţ nu mai pot nici să facă, nici să ştie ceva. La şold îşi leagă sabia cei ce se folosesc împotriva patimilor proprii de cuvântul dumnezeiesc, iar la braţ cei ce vreau să aibă la îndemână pedeapsa pentru păcate străine. Iar că e propriu oamenilor uşuratici, care n-au de la ei însuşi nici un folos, să ia asupra lor uşor conducerea altora e vădit şi din experienţă. Căci nu s-ar îndemna cineva, care a gustat liniştea şi a început cât de cât să se ocupe cu contemplaţia, să-şi lege mintea de grijile celor trupeşti, desfăcând-o de la cunoştinţă şi trăgând-o spre lucrurile pământeşti, odată ce se află în cele înalte. Lucrul acesta e şi mai vădit din acea pildă, aşa de vestită, pe care le-a spus-o Ioatam Sichemiţilor, zicând: Au plecat odată copacii pădurii să-şi ungă peste ei împărat. Şi au zis către viţă: vino şi împărăţeşte peste noi. Şi a zis viţa: Lăsa-voi eu oare rodul meu cel bun, care-i slăvit de Dumnezeu şi de oamenii, ca să merg să stăpânesc peste copaci? De asemenea n-a primit nici smochinul pentru dulceaţa lui, nici măslinul pentru uleiul lui. Mărăcinele însă, lemn neroditor şi spinos, a primit stăpânirea, o stăpânire care nu avea nici în ea şi nu afla nici în copacii supuşi nimic care să o facă plăcută. Căci pilda spune nu de copacii Raiului, ci de ai pădurii că au lipsă de conducere. Astfel precum viţa, smochinul şi măslinul n-au primit să stăpânească peste copacii pădurii, bucurându-se mai mult de rodul lor decât de cinstea domniei, tot aşa cei ce văd în ei vreun rod al virtuţii şi simt folosul lui, chiar dacă îi vor sili mulţi la această domnie, nu primesc, preţuind mai mult folosul lor decât conducerea altora. Iar blestemul, pe care li l-a vestit în parabolă mărăcinele copacilor, vine şi asupra oamenilor care fac la fel cu aceea. Căci sau va ieşi, zice Scriptura, foc din mărăcine şi va mistui copacii pădurii, sau va ieşi din copaci şi va mistui mărăcinele. Aşa şi între oameni odată ce s-au făcut învoieli nefolositoare, neapărat va urma o primejdie, atât pentru cei se s-au supus unui învăţător neîncercat, cât şi pentru cei ce au primit stăpânirea în urma neatenţiei ucenicilor. De fapt neiscusinţa învăţătorului pierde pe învăţăcei. Iar negrija învăţăceilor aduce primejdie învăţătorului, mai ales când la neştiinţa aceluia se adaugă trândăvia lor. Căci nici învăţătorul nu trebuie să uite ceva din cele ce ajută la îndreptarea supuşilor, nici învăţăceii nu trebuie să treacă cu vederea ceva din poruncile şi sfaturile învăţătorului. Pentru că e lucru grav şi primejdios atât neascultarea acelora, cât şi trecerea greşelilor cu vederea din partea acestuia. Să nu creadă învăţătorul că slujba lui este prilej de odihnă şi de desfătare. Căci dintre toate lucrurile cel mai ostenitor este să conduci sufletele. Cei ce se stăpânesc peste dobitoacele necuvântătoare nu au nici o împotrivire din partea turmelor şi de aceea lucrul lor merge de cele mai multe ori bine. Dar celor ce sunt puşi peste oameni multitudinea năravurilor şi viclenia gândurilor le face foarte grea conducerea şi cei ce o primesc trebuie să se pregătească pentru o luptă obositoare. Ei trebuie să îndure fără supărare scăderile tuturor, iar datoriile neîmplinite din pricina neştiinţei să-i facă să le cunoască, cu îndelungă răbdare. De aceea vasul de spălat din templu îl ţin boii, iar sfeşnicul s-a turnat întreg şi a fost bătut din ciocan. Sfeşnicul arată că cel ce vrea să lumineze pe alţii trebuie să fie solid din toate părţile şi să nu aibă nimic uşor sau gol; şi să fie ciocănite afară toate cele de prisos, care nu pot folosi ca pildă a unei vieţi fără prihană celor ce ar privi. Iar boii de sub vasul de spălat arată că cel ce ia asupra sa o astfel de lucrare, nu trebuie să lepede nimic din cele ce vin asupra lui, ci să poarte şi poverile şi întinăciunile celor mai mici, până ce este neprimejdios de a le purta. Căci desigur dacă vrea să facă curate faptele celor ce vin în preajma lui, e de trebuinţă să primească şi el oarecare întinăciune; de vreme ce şi vasul de spălat, curăţind mâinile celui ce se spală, primeşte însuşi întinăciunea aceluia. Cel ce vorbeşte despre patimi şi curăţă pe alţii de altfel de pete nu poate trece peste el nemurdărit; căci însăşi amintirea obişnuieşte să întineze cugetarea celui ce vorbeşte despre ele. Pentru că, chiar dacă nu se întipăresc chipurile lucrurilor urâte în semne săpate mai adânc, totuşi întinează suprafaţa minţii, tulburând-o prin desfăşurările cuvântului ca pe nişte culori necurate. Povăţuitorul mai trebuie să aibă şi ştiinţă, ca să nu-i fie necunoscută nici una din uneltirile vrăjmaşilor şi să poată da la lumină laturile ascunse ale războiului celor încredinţaţi lui. În felul acesta, descriindu-le de mai înainte cursele vrăjmaşului, le va face biruinţa neostenitoare şi îi va scoate încununaţi din luptă. Dar e rar un povăţuitor ca acesta şi nu se găseşte uşor. Marele Pavel mărturiseşte acelaşi lucru, zicând: Căci gândurile lui nu ne sunt necunoscute. Iar minunatul Iov se întrebă nedumerit: Cine ne va descoperi faţa veşmântului său? Şi cine va pătrunde în căptuşeala armurii lui? Iar porţile feţei lui cine le va deschide? Ceea ce zice este aceasta: Nu este văzută faţa lui, căci îşi ascunde viclenia în multe veşminte, fermecând în chip amăgitor prin felul cum se înfăţişează la arătare, iar în ascuns întocmind cursa pierzaniei. Şi ca să nu se numere şi pe sine între cei ce nu cunosc vicleniile aceluia, Iov descrie semnele lui, cunoscând limpede toată urâciunea înfricoşată a lui. Ochii lui, zice, sunt ca ai luceafărului; măruntaiele lui sunt şerpi de aramă. Acestea le spune, dând la iveală viclenia lui, ca a unuia ce, prin faptul că-şi ia înfăţişarea luceafărului, plănuieşte să atragă la el pe cei ce-l privesc, iar prin şerpii dinăuntru pregăteşte moartea celor ce se apropie. Dar şi proverbul, dându-ne să înţelegem primejdia lucrului, zice: Cel ce crapă lemne se va primejdui la lucru, de va aluneca securea. Adică cel ce distinge lucrurile cu raţiunea şi pe cele socotite, unite le desparte din împreunare şi vrea să le arate cu totul străine, deosebind adică pe cele cu adevărat bine de cele aparent bune, dacă nu va avea judecata întărită din toate părţile, nu va putea ocoli primejdia ca, cuvântul lui, lipsit de siguranţă înaintea ascultătorilor, să dea prilej de sminteală ucenicilor săi. (Nil Ascetul)30

ˇ La fel şi aceştia, adunându-şi cele de trebuinţă din danii şi îmbrăcându-se în veşminte cusute din stofe moi, ruşinează prin vălurile lor pe cei ce trebuie să se roage sau să tâlcuiască Scriptura cu capul descoperit, feminizând starea bărbătească şi pierzând suflete pe care nu trebuia să le omoare. Ar trebui să asculte aceştia mai ales de Hristos, adevăratul învăţător, respingând cu toată puterea slujba de conducere a altora. Căci zice acela către învăţăceii Săi: Iar voi să nu vă numiţi Rabi. Dacă lui Petru, lui Ioan şi întregii cete a Apostolilor le-a dat să stea departe de asemenea lucru şi să se socotească mici pentru asemenea vrednicie, cine va fi acela care să se închipuie pe sine mai presus de ei şi să se socotească în stare de o vrednicie de la care au fost opriţi aceia? Sau poate, zicându-le să nu se cheme Rabi, nu îi opreşte de a fi, ci numai de a se numi? (Nil Ascetul)30

ˇ Dacă, prin urmare, cel ce luptă cu patimile are lipsă de o atât de mare ştiinţă şi experienţă, să se gândească cei ce primesc să conducă pe alţii, de câtă cunoştinţă au ei trebuinţă, ca să călăuzească cu înţelepciune şi pe cei supuşi la cununa chemării de sus şi să-i înveţe limpede toate cele ale luptei; ca aceştia să nu închipuiască numai icoana luptei, lovind cu mâinile în aer, ci şi în lupta însăşi cu vrăjmaşul să-i dea lovituri de moarte, ca să nu bată cu pumnii aerul în deşert, ci să-l zdrobească pe vrăjmaşul însuşi. Căci acest război este mai greu decât lupta atleţilor. Acolo cad trupuri de-ale atleţilor, care pot să se ridice. Dar aici cad suflete, care odată răsturnate cu greu mai pot fi ridicate. Iar dacă cineva, luptând încă cu viaţa pătimaşă şi fiind stropit cu sânge, s-ar apuca să zidească biserică lui Dumnezeu din suflete cugetătoare, ar auzi desigur cuvântul: Nu tu îmi vei zidi Mie templu, căci eşti plin de sânge. Pentru că a zidi biserică lui Dumnezeu, e propriu stării de pace. Moise, luând cortul şi înfigându-l afară de tabără, arată de asemenea că învăţătorul trebuie să cât mai departe de zarva războiului şi să locuiască departe de locul învălmăşit al luptei, strămutat la o viaţă paşnică şi nerăzboinică. Dar când s-ar afla astfel de învăţători, ei au lipsă de învăţăcei, care să se fi lepădat în aşa fel de ei înşişi şi de voile lor, încât să nu se mai deosebească întru nimic de trupul neînsufleţit, sau de materia supusă meşterului; că precum sufletul lucrează în trup ceea ce vrea, trupul nefăcând nimic împotrivă, şi precum meşterul îşi arată meşteşugul său în materie, nefiind împiedicat întru nimic de ea de la scopul său, aşa învăţătorul să lucreze în învăţăcei ştiinţa virtuţii, fiindu-i cu totul ascultători şi neîmpotrivindu-i-se întru nimic. (Nil Ascetul)30

ˇ Mai marele e dator să spună supusului ceea ce e dator să facă; iar dacă nu e ascultat, să-i vestească venirea relelor. (Marcu Ascetul)30

ˇ Dacă ţi s-a rânduit să înveţi întru Domnul şi nu eşti ascultat, întristează-te cu mintea, dar nu te tulbura la arătare. Căci întristându-te nu vei fi osândit cu cel neascultător. Dar tulburându-te, vei fi ispitit prin acelaşi lucru. (Marcu Ascetul)30

ˇ În vremea tâlcuirii, să nu ascunzi cele ce privesc pe cei de faţă, povestindu-le lucrurile cuviincioase şi vrednice de laudă mai lămurit, iar pe cele greu de auzit, mai acoperit. (Marcu Ascetul)30

ˇ Celui ce nu se află în ascultarea ta să nu-i aduci greşeala în faţă. Căci aceasta ţine mai mult de stăpânire, decât de sfătuire. (Marcu Ascetul)30

ˇ Cele spuse la plural se fac tuturor de folos, arătând fiecăruia în cunoştinţă cele ale sale. (Marcu Ascetul)30

ˇ Cel ce vorbeşte drept e dator şi el să fie plin de mulţumire, ca unul ce primeşte cuvintele de la Dumnezeu. Căci adevărul nu este al celui ce grăieşte, ci al lui Dumnezeu, care i-l dăruieşte. (Marcu Ascetul)30

ˇ Nu te gâlcevi cu cei care nu ţi-au făcut mărturisire de supunere, când se împotrivesc adevărului, ca să nu-ţi stârneşti ura, cum zice Scriptura. (Marcu Ascetul)30

ˇ Acela care cedează ucenicului când se împotriveşte unde nu trebuie, îl rătăceşte în privinţa acelui lucru şi-l pregăteşte să nesocotească rânduielile supunerii. (Marcu Ascetul)30

ˇ Cel ce sfătuieşte sau mustră întru frica lui Dumnezeu pe acela care păcătuieşte îşi câştigă sie-şi virtutea opusă greşelii. Iar cel ce ţine minte răul şi osândeşte cu răutate cade în aceeaşi patimă, după legea duhovnicească. (Marcu Ascetul)30

ˇ Când vătămarea ce izvorăşte de la unul se întinde la mulţi, nu trebuie să ai îndelungă răbdare, nici să cauţi folosul tău, ci al celor mulţi, ca să se mântuiască. Căci e mai folositoare virtutea multora, decât cea a unuia. (Marcu Ascetul)30

ˇ Nu încerca să foloseşti prin mustrări pe cel ce se laudă cu virtuţile, fiindcă acela nu poate fi şi iubitor de fală şi iubitor de adevăr. (Marcu Ascetul)30

Plânsul

ˇ Mai întâi roagă-te pentru dobândirea lacrimilor, ca prin plâns să înmoi sălbăticia ce se află în sufletul tău; şi, după ce vei fi mărturisit astfel împotriva ta fărădelegile tale înaintea Domnului, să primeşti iertare de la El. (Evagrie Ponticul)32

ˇ Foloseşte-te de lacrimi pentru a dobândi împlinirea oricărei cereri. Căci foarte mult se bucură Stăpânul, când te rogi cu lacrimi. (Evagrie Ponticul)32

ˇ Dacă verşi izvoare de lacrimi în rugăciunea ta, să nu te înalţi întru tine, ca şi cum ai fi mai presus de mulţi. Căci rugăciunea ta a primit ajutor ca să poţi răscumpăra cu dragă inimă păcatele tale şi să îmblânzeşti pe Stăpânul prin lacrimi. Deci să nu întorci spre patimă înlăturarea patimilor, ca să nu mânii şi mai mult pe Cel ce ţi-a dăruit harul. (Evagrie Ponticul)32

ˇ Mulţi plângând pentru păcate uită de scopul lacrimilor; şi aşa, pierzându-şi mintea, au rătăcit. (Evagrie Ponticul)32

ˇ Când socoteşti că nu ai trebuinţă de lacrimi în rugăciunea ta pentru păcate, gândeşte-te cât de mult te-ai depărtat de Dumnezeu, având datoria să fii pururea în El, şi vei lăcrima cu şi mai multă căldură. Astfel, cunoscând măsurile tale, vei plânge cu uşurinţă, dosădindu-te după Isaia: Cum, necurat fiind şi petrecând în mijlocul unui astfel de popor, adică între potrivnici, îndrăzneşti să te înfăţişezi înaintea Domnului Savaot?32

ˇ Să nu te înalţi când verşi lacrimi în vremea rugăciunii, căci Hristos este Cel ce s-a atins de ochii tăi de ai putut vedea cu mintea. (Marcu Ascetul)32

Pocăinţa, metanoia

ˇ După ce ai păcătuit în ascuns, nu încerca să uiţi. Căci toate sunt goale şi descoperite pentru ochii Domnului, înaintea Căruia avem să dăm socoteală. Arată-te Stăpânului cu cugetul tău. Căci omul caută la faţă, pe când Dumnezeu priveşte în inimă. (Marcu Ascetul)33

ˇ Cel ce păcătuieşte fără să fie silit, cu greu se pocăieşte, pentru că dreptatea lui Dumnezeu este fără de greşeală. (Marcu Ascetul)33

ˇ Cel ce se pocăieşte aşa cum se cuvine e luat în râs de nebuni. Dar aceasta să-i fie semn de bună plăcere la Dumnezeu. (Marcu Ascetul)33

ˇ De va cădea cineva în orice fel de păcat şi nu se va întrista pe măsura greşelii, cu uşurinţă va cădea iarăşi în aceeaşi cursă. (Marcu Ascetul)33

ˇ Sunt foarte puţini aceia care îşi cunosc cu de-amănuntul toate greşelile lor şi a căror minte nu e răpită niciodată de la pomenirea lui Dumnezeu. Căci precum ochii noştri cei trupeşti, când sunt sănătoşi pot vedea toate, până şi ţânţarii care zboară în aer, dar când sunt acoperiţi cu albeaţă sau de niscai urdori, chiar dacă vine înaintea lor vreun lucru mare nu-l văd decât foarte şters, iar pe cele mici nici nu le prind cu simţul vederii, tot aşa şi sufletul, de îşi va subţia cu luare aminte coaja care i-a venit din iubirea de lume, va socoti chiar şi cele mai mici greşeli ale sale ca foarte mari şi va vărsa neîncetat lacrimi peste lacrimi cu multă mulţumire. Căci s-a spus: Drepţii se vor mărturisi numelui Tău. Dar de va stărui în dragoste de lume, chiar dacă ar săvârşi vreo ucidere, sau altă faptă vrednică de mare pedeapsă, o va privi foarte liniştit, iar celorlalte greşeli nu le va da nici o însemnătate, ci le va socoti adeseori ca isprăvi. De aceea nu se va ruşina netrebnicul nici chiar să le apere cu căldură. (Diadoh al Foticeii)33

ˇ Câţi ne facem părtaşi de sfânta cunoştinţă vom avea parte fără îndoială şi de împrăştierile fără de voie. Am însemnat, zice dumnezeiescul Iov, şi ceea ce am greşit fără voie. Şi a făcut aşa cu dreptate. Căci dacă nu ar înceta cineva de-a pomeni pururi pe Dumnezeu şi dacă n-ar uita uneori sfintele lui porunci, nu ar cădea în greşeala de voie sau fără de voie. Trebuie prin urmare să aducem îndată Stăpânului mărturisire întinsă şi despre greşelile fără de voie, adică să împlinim cu prisosinţă canonul obişnuit (căci nu este om care să nu facă greşeli omeneşti), până se va încredinţa conştiinţa noastră prin lacrimile dragostei despre iertarea acestora. Căci de vom mărturisi, zice, păcatele noastre, credincios este şi drept ca să ne ierte păcatele noastre şi să ne curăţească de toată nedreptatea. Trebuie să luăm aminte la simţirea cu care facem mărturisirea, ca nu cumva conştiinţa noastră să se mintă pe sine, cugetând că s-a mărturisit de ajuns lui Dumnezeu. Fiindcă judecata lui Dumnezeu este cu mult mai bună decât conştiinţa noastră, chiar dacă ar fi cineva deplin încredinţat că nu mai ştie nimic necurăţit în sine. Prea Înţeleptul Pavel ne învaţă zicând: Dar nici pe mine nu mă judec. Căci deja nu ştiu nimic întru mine, dar nu mă îndreptez întru aceasta. Iar Cel ce mă judecă pe mine este Domnul. Dacă deci nu ne vom mărturisi cum trebuie şi pentru greşelile fără voie, vom afla în noi în vremea ieşirii noastre o oarecare frică nelămurită. Trebuie să ne rugăm şi noi cei ce iubim pe Domnul, ca să ne aflăm atunci în afară de orice frică. Căci cel ce va fi atunci în frică nu va trece slobod peste căpeteniile iadului. Fiindcă are, ca şi aceia, în frica sufletului o mărturie a păcatului său. Dar sufletul ce se veseleşte în dragostea lui Dumnezeu, în ceasul dezlegării, se înalţă atunci cu îngerii păcii deasupra oştilor întunecate. Căci dragostea duhovnicească parcă îl într-aripează, dat fiind că a împlinit fără lipsuri legea. De aceea cei ce ies cu o astfel de îndrăznire din viaţă vor fi răpiţi până în prezenţa Domnului împreună cu toţi Sfinţii. Iar cei ce se tem chiar şi numai puţin în ceasul morţii vor fi lăsaţi în grămada celorlalţi oameni, ca unii ce se află sub judecată; căci ei vor trebui să fie cercaţi prin focul judecăţii şi aşa să primească partea ce li se cuvine după faptele lor, de la Bunul nostru Dumnezeu şi împăratul Iisus Hristos. Fiindcă El este Dumnezeul dreptăţii şi a Lui este bogăţia bunătăţii Împărăţiei, de care ne va face parte nouă celor ce-L iubim pe El, în veac şi în toţi vecii vecilor. Amin. (Diadoh al Foticeii)33

ˇ Să stăm deci, fraţilor, întru frica lui Dumnezeu, păzind şi supraveghind lucrarea virtuţilor. Să nu dăm pricină de sminteală cunoştinţei noastre, ci să luăm aminte la noi înşine întru frica lui Dumnezeu, până când se va dezrobi şi ea dimpreună cu noi, ca să se facă între noi ei ea unire deplină. Ea va fi atunci paznica noastră, arătându-ne fiecare lucru de care trebuie să ne ferim. Dacă însă nu o vom asculta, se va depărta de la noi şi ne va părăsi şi vom cădea în mâinile vrăjmaşilor, care nu vor mai avea milă de noi. Căci iată cum ne-a învăţat Stăpânul nostru, zicând: Împacă-te cu pârâşul tău, până eşti încă pe cale cu el şi cele următoare. Pârâşul este conştiinţa, fiindcă se împotriveşte omului ce vrea să facă voia trupului, iar dacă acesta nu vrea să o asculte îl dă pe mâna vrăjmaşilor săi. (Isaia Pustnicul)33

Postul, înfrânarea  îmbuibarea, beţia

ˇ Uneori trupul e bolnav şi de trebuie să mănânci şi de două, de trei şi de mai multe ori, să nu fie întristat cugetul tău căci ostenelile trupeşti nu trebuie să fie ţinute şi în timpuri de boală şi de slăbiciune, ci trebuie lăsate atunci mai slobod în anumite privinţe, ca să se întărească trupul din nou spre aceleaşi osteneli ale vieţuirii. Iar în privinţa înfrânării de la anumite bucate, nu ne-a oprit dumnezeiescul cuvânt ca să nu mâncăm ceva, ci a zis: Iată am dat vouă toate, ca pe legumele ierburilor, mâncaţi-le nimic cercetând, şi: Nu cele ce intră în gură spurcă pe om. Deci înfrânarea de la anumite bucate e lucru ce rămâne la alegerea ta, ca o osteneală a sufletului. (Evagrie Ponticul)34

ˇ Când dracul pântecelui, luptând mult şi adeseori nu izbuteşte să strice înfrânarea întipărită, atunci împinge mintea la pofta nevoinţei celei mai de pe urmă, aducându-i înainte şi cele privitoare la Daniil, viaţa lui săracă şi seminţele, şi aminteşte şi de viaţa altor oarecari pustnici care au trăit totdeauna aşa, şi sileşte pe ascet să se facă următorul acelora. Astfel, urmărind înfrânarea fără măsură, va pierde şi pe cea măsurată, de la o vreme trupul nemaiputând-o păstra din pricina slăbiciunii. Şi aşa va ajunge să binecuvinteze trupul şi să blesteme inima. Socot deci că e drept să nu asculte aceştia de acela şi să nu se reţină de la pâine, untdelemn şi apă. Căci această rânduială au cercat-o fraţii, găsind-o foarte bună. Desigur aceasta să nu o facă spre săturare şi să o facă numai o dată pe zi. M-aş mira dacă vreunul, săturându-se cu pâine şi cu apă, ar mai putea lua cununa nepătimirii. Iar nepătimire numesc nu simpla oprire a păcatului cu fapta, căci aceasta se zice înfrânare, ci aceea care taie din cugetare gândurile pătimaşe, pe care Sfântul Pavel a numit-o şi tăiere duhovnicească împrejur a iudeului ascuns. Iar dacă se descurajează cineva auzind acestea, să-şi aducă aminte de vasul alegerii, de Apostol, care a împlinit alergarea în foame şi sete. Dar imită şi vrăjmaşul adevărului, dracul descurajării, pe acest drac, punând în minte celui ce se înfrânează, retragerea cea mai de pe urmă, îndemnându-l la râvna lui Ioan Botezătorul şi a începătorului pustnicilor, Antonie, ca neputând răbda acesta retragerea îndelungată şi neomenească, să fugă cu ruşine, părăsind locul, iar dracul să se laude zicând: L-am biruit!. (Evagrie Ponticul)34

ˇ Foarte potrivit s-a adăugat apoi la cuvintele: pe piept şi pe pântece, cuvântul vei umbla. Căci plăcerea nu stăpâneşte asupra celor ce stau pe loc şi sunt liniştiţi, ci asupra celor ce sunt mereu în mişcare şi plini de tulburare. Dar mai mult decât din acestea, pornirea spre desfrâu vine din lăcomia pântecelui. Din acest motiv şi firea, voind să arate apropierea acestor patimi, a numit organele de împreunare cele de sub pântece, arătând înrudirea lor prin vecinătate. Căci dacă slăbeşte această patimă, slăbeşte din sărăcirea celei de deasupra, iar dacă se aprinde şi se întărâtă, de acolo îşi primeşte puterea. Dar lăcomia pântecelui nu numai că o hrăneşte şi o alăptează pe aceasta, ci şi alungă toate virtuţile. Căci stăpânind şi ţinând ea puterea, cad şi se nimicesc toate virtuţile: înfrânarea, cumpătarea, bărbăţia, răbdarea şi toate celelalte. Aceasta a arătat-o Ieremia acoperit, zicând că mai marele bucătarilor din Babilon a dărâmat de jur împrejur zidurile Ierusalimului, numind prin mai marele bucătarilor patima lăcomiei. Căci precum mai marele bucătarilor îşi dă toată silinţa să slujească pântecele şi născoceşte nenumărate meşteşuguri ca să producă plăceri, tot aşa lăcomia pântecelui pune în mişcare tot meşteşugul ca să servească plăcerii în vremea foamei; iar felurimea mâncărilor dărâmă şi surpă la pământ întăritura virtuţilor. De fapt mâncările gustoase şi meşteşugit drese se fac unelte de dărâmare ale virtuţii bine întărite, clătinând şi dărâmând statornicia şi tăria ei. Pe de altă parte, precum belşugul alungă virtuţile, tot aşa puţinătatea surpă întăriturile păcatului. Căci aşa cum mai marele bucătarilor din Babilon a dărâmat zidurile Ierusalimului, adică ale sufletului paşnic, trăgându-l cu meşteşugul bucătăriei spre plăcerile trupului, tot aşa pâinea de orz a israeliţilor, rostogolindu-se, a răsturnat corturile madianiţilor. Fiindcă hrana sărăcăcioasă, rostogolindu-se şi înaintând mult, risipeşte patimile curvie. Căci madianiţii poartă simbolul patimilor curviei, fiindcă ei sunt cei ce au dus desfrânările în Israil şi au amăgit mare mulţime dintre tineri. Şi foarte potrivit zice Scriptura că Madianiţii aveau corturi, iar Ierusalimul zid, căci toate cele ce înconjoară virtutea sunt întărite şi sigure, iar cele ce susţin păcatul sunt formă şi cort, nedosebindu-se întru nimic de nălucire. (Nil Ascetul)34

ˇ Căci vieţuirea potrivit cu firea ne-a fost rânduită aceeaşi nouă şi dobitoacelor, de către Făcător. Iată v-am dat vouă, zice Dumnezeu către oameni, toată iarba câmpului, ca să fie vouă şi dobitoacelor spre mâncare. Primind deci împreună cu necuvântătoarele o hrană de obşte, dar stricând-o prin născocirile noastre într-una mai desfătătoare, cum nu vom fi socotiţi, cu drept cuvânt, mai necuvântători decât acelea, dacă dobitoacele rămân între hotarele firii, neclintind nimic din cele rânduite de Dumnezeu, iar noi, oamenii cinstiţi, cu raţiune, am ieşit cu totul din vechea rânduială? Căci care sunt fripturile dobitoacelor, care sunt nenumăratele meşteşuguri ale plăcintarilor şi bucătarilor, care stârnesc plăcerile ticălosului de pântece? Oare nu iubesc acelea vechea simplitate, mâncând iarbă şi îndestulându-se cu ce se nimereşte şi folosindu-se de apa râurilor, dar şi de aceasta destul de rar? De aceea le sunt puţine şi plăcerile de sub pântece, pentru că nu-şi aprind dorinţele cu nici o mâncare grasă, încât nici nu ştiu totdeauna de deosebirea între bărbătuş şi femeiuşcă. Căci un singur timp al anului le stârneşte această simţire, când legea firii le-a rânduit împreunarea pentru însămânţarea aceleiaşi specii, spre păstrarea neamului; în cealaltă vreme aşa de mult se înstrăinează, încât uită cu totul de o astfel de dorinţă. Dar oamenilor, pofta nesăturată după plăcerile desfrânate, odrăslită din belşugul şi felurimea mâncărilor, le-a semănat dorinţe furioase, neîngăduindu-le patima să se liniştească în nici o vreme. (Nil Ascetul)34

ˇ Subţiază-ţi deci trupul tânăr, o fiule, şi îngraşă-ţi sufletul nemuritor cu cele spuse înainte, iar mintea înnoieşte-ţi-o cu virtuţile mai înainte înşirate, prin conlucrarea Duhului. Căci trupul tânăr, îngrăşat cu felurite mâncări şi cu băutură de vin, e ca un porc gata de junghiere. Sufletul lui e junghiat de aprinderea plăcerilor trupeşti, iar mintea lui e robită de fierberea poftelor rele, neputând să se împotrivească plăcerilor trupului. Căci îngrămădirea sângelui pricinuieşte împrăştierea duhului. Mai ales băutura de vin nici să n-o miroasă tinereţea, ca nu cumva prin focul îndoit, născut din lucrarea patimii dinăuntru şi din băutura de vin, turnată din afară, să i se înfierbânte peste măsură plăcerea trupului şi să alunge de la sine plăcerea duhovnicească a durerii născută din străpungerile inimii şi să aducă în ea întunecare şi împietrire. Ba de dragul poftei duhovniceşti, tinereţea nici la săturarea de apă să nu se gândească. Căci puţinătatea apei ajută foarte mult la sporirea cumpătării. După ce vei proba aceasta cu lucrul, vei lua singur încredinţarea prin experienţă. Căci acestea nu ţi le rânduim şi hotărâm fiindcă vrem să-ţi punem asupra un jug silnic, ci, îndemnându-te şi sfătuindu-te cu dragoste, ţi le dăm ca pe o socotinţă şi cale bună de urmat spre sporirea în fecioria adevărată şi în cumpătarea deplină, lăsând la sloboda ta alegere să faci ce vrei. (Marcu Ascetul)34

ˇ Precum trupul îngreunat de mulţimea mâncărilor face mintea molâie şi greoaie, tot aşa când e slăbit de prea multă înfrânare face partea contemplativă a sufletului, posomorâtă şi neiubitoare de cunoştinţă. Deci mâncările trebuie să se potrivească cu starea trupului. Când trupul e sănătos, trebuie să fie chinuit atât cât trebuie, iar când e slăbit, să fie îngrijit, dar cu măsură. Căci cel ce se nevoieşte nu trebuie să-şi slăbească trupul decât atâta cât trebuie ca să-i înlesnească lupta, ca prin ostenelile trupului şi sufletul să se curăţească după cuviinţă. (Diadoh al Foticeii)34

ˇ Precum pământul udat cu măsură face să răsară cu cel mai mare spor sămânţa curată semănată în el, dar înecat de multe ploi aduce numai spini şi mărăcini, aşa şi pământul inimii, de vom folosi vinul cu măsură, va scoate la iveală, curate, seminţele ei fireşti, iar pe cele semănate de Duhul Sfânt în ea le va face să răsară foarte înfloritoare şi cu mult rod; dar de o vom scălda în multă băutură, va preface în spini şi mărăcini toate gândurile ei. (Diadoh al Foticeii) 34

ˇ Când mintea noastră înoată în valurile băuturii, nu numai că vede în somn cu patimă chipurile zugrăvite de draci, ci îşi plăsmuieşte şi în sine anumite vederi frumoase, îmbrăţişând cu foc nălucirile sale, ca pe nişte amante. Căci înfierbântându-se mădularele ce servesc la împreunarea trupească de căldura vinului, mintea e silită să-şi înfăţişeze vreo umbră plăcută a patimii. Se cuvine deci ca, folosindu-ne de dreapta măsură, să ne ferim de vătămarea ce vine din lăcomie. Căci dacă nu s-a născut în minte plăcerea, care să o împingă spre zugrăvirea păcatului, ea rămâne întreagă lipsită de năluciri şi, ceea ce-i mai mult, neafemeiată. (Diadoh al Foticeii)34

ˇ Cei ce vor să-şi înfrâneze părţile trupului care se umflă, nu trebuie să umble după băuturile drese, pe care meşterii acestei născociri le numesc aperitive, fiindcă deschid drumul spre pântece belşugului de mâncări. Căci nu numai calitatea lor e vătămătoare pentru trupurile celor ce se nevoiesc, ci şi însăşi amestecarea lor prostească răneşte foarte tare conştiinţa temătoare de Dumnezeu. Ce-i lipseşte doar vinului, ca să fie muiată asprimea lui prin amestecarea cu felurite dulcegării? (Diadoh al Foticeii)34

ˇ Domnul nostru Iisus Hristos, învăţătorul acestei sfinţite vieţuiri, a fost adăpat cu oţet în vremea patimilor de către cei ce slujeau poruncii diavoleşti, ca să ne lase (îmi pare mie) o pildă învederată despre dispoziţia ce trebuie să o avem în timpul sfinţitelor nevoinţe. Căci nu trebuie să se folosească, zice, de mâncări şi băuturi dulci cei ce se luptă împotriva păcatului, ci să rabde mai degrabă, fără şovăire, acreala şi amărăciunea luptei. Dar s-a mai adăugat şi isop în buretele ocării ca să ni se arate deplin modul în care ne putem curăţa. Căci acreala este proprie nevoinţelor, iar curăţirea e proprie desăvârşirii. (Diadoh al Foticeii)34

Râvna, osteneala  lenevia, indiferenţa

ˇ Dacă întrebuinţăm orice sârguinţă şi iscusinţă ca să scăpăm de moartea trupească, cu atât mai vârtos suntem datori să ne străduim ca să scăpăm de moartea sufletească, pentru că cel ce voieşte să se mântuiască nici o piedică nu are, fără numai negrija şi lenea. (Antonie cel Mare)38

ˇ Mă aflam în miez de zi lângă Sfântul Macarie şi, topindu-mă de sete, i-am cerut apă să beau. Iar el îmi zise: Îndestulează-te cu umbra, căci mulţi călătoresc acum şi umblă cu corăbiile pe mare şi nici pe aceasta nu o au. Apoi mărturisindu-i gânduri despre înfrânare, mi-a zis: Îndrăzneşte, fiule, că eu în douăzeci de ani întregi nu m-am săturat nici de pâine, nici de apă, nici de somn; ci pâinea o mâncam cântărită la cumpănă, apa o beam cu măsură, şi numai rezemându-mă puţin de pereţi furam oleacă somn. (Evagrie Ponticul)38

ˇ Nu socoti că ai dobândit virtute, dacă n-ai luptat mai înainte până la sânge pentru ea. Căci trebuie să te împotriveşti păcatului până la moarte, luptându-te cu el şi neslăbind, după dumnezeiescul Apostol. (Evagrie Ponticul)38

ˇ Privegherea, rugăciunea şi răbdarea necazurilor ce vin asupra noastră aduc inimii zdrobirea neprimejdioasă şi folositoare, dacă nu împrăştiem tovărăşia lor prin lăcomia după ceva. Căci cel ce rabdă în aceasta, şi în celelalte va fi ajutat; iar cel nepăsător şi împrăştiat, la ieşirea din trup, cumplit se va chinui. (Marcu Ascetul)38

ˇ Inima iubitoare de plăceri, în vremea ieşirii i se face sufletului închisoare şi lanţ; iar cea iubitoare de osteneli îi este poarta deschisă. (Marcu Ascetul)38

ˇ Cel ce se luptă, se înfrânează de la toate; şi nu se odihneşte până nu va pierde Domnul sămânţa din Babilon. (Marcu Ascetul)38

ˇ Ostenelilor pentru evlavie le urmează mângâierea. Iar aceasta o cunoaştem prin legea lui Dumnezeu şi prin conştiinţă. (Marcu Ascetul)38

ˇ Bine este să folosim prin cuvinte pe cei care întreabă; dar mai bine e să conlucrăm cu ei prin rugăciune şi virtute. Căci cel ce, prin acestea, se aduce pe sine la Dumnezeu, ajută şi aproapelui. (Marcu Ascetul)38

ˇ Calea virtuţii li se arată celor ce încep să iubească evlavia, aspră şi posomorâtă. Nu fiindcă aşa este ea, ci fiindcă firea omenească îndată ce-a ieşit din pântece la larg se dă în tovărăşia plăcerilor. Căci obişnuinţele rele, fiind supuse celor bune prin împlinirea binelui, s-au pierdut deodată cu amintire plăcerilor nesocotite. Drept urmare sufletul umblă de aici înainte cu bucurie pe toate cărările virtuţilor. Pentru aceasta Domnul. Aducându-ne la începutul căii mântuirii, zice: Strâmtă şi anevoioasă este calea care duce la viaţă şi puţini umblă pe ea. Iar către cei ce vreau să se apuce cu multă hotărâre de păzirea sfintelor Sale porunci, zice: Jugul Meu este blând şi sarcina mea uşoară. Deci la începutul nevoinţelor trebuie să împlinim sfintele porunci ale lui Dumnezeu cu o voinţă oarecum silită, ca, văzând Domnul cel bun scopul şi osteneala noastră, să ne trimită voia Lui cea gata de ajutor, ca să slujim apoi cu multă plăcere poruncilor Sale slăvite. Căci atunci ni se întăreşte de la Domnul voinţa, ca să facem cu multă bucurie, neîncetat, binele. Atunci vom simţi cu adevărat că Dumnezeu este Cel ce lucrează în noi şi să vrem şi să lucrăm pentru bunăvoinţă. (Diadoh al Foticeii)38

Răbdare, suferinţă

● Necazul pe care îl rabzi cu bună înţelegere te va face să-i afli rodul în vremea rugăciunii. (Evagrie Ponticul)39

● Dacă eşti răbdător, pururea te vei ruga cu bucurie. (Evagrie Ponticul)39

● Dacă te îngrijeşti de rugăciune, pregăteşte-te împotriva năvălirii dracilor şi rabdă cu bărbăţie biciuirile lor. Căci vor veni asupra ta ca fiarele sălbatice şi tot trupul ţi-l vor chinui. (Evagrie Ponticul)39

● Pregăteşte-te ca un luptător încercat. De vei vedea fără de veste vreo nălucire, nu te clinti. Chiar dacă ai vedea sabie scoasă împotriva ta, sau lumină năvălind spre vederea ta, nu te tulbura; sau de vei vedea vreo formă urâcioasă şi sângeroasă, să nu-ţi slăbească sufletul. Ci stai drept, mărturisind mărturisirea cea bună şi mai uşor vei privi la vrăjmaşii tăi. (Evagrie Ponticul)39

● Cel ce rabdă necazurile va ajunge şi la bucurii. Şi cel ce stăruie în cele neplăcute nu va fi lipsit nici de cele plăcute. (Evagrie Ponticul)39

● Cel ce are grijă de rugăciune curată, va pătimi de la draci: ocări, loviri, strigăte şi vătămări. Dar nu va cădea, nici nu-şi va părăsi gândul, zicând către Dumnezeu: УNu mă voi teme de rele, căci Tu cu mine eşti» şi cele asemenea. În vremea unor astfel de ispite, foloseşte-te de rugăciunea scurtă şi stăruitoare. (Evagrie Ponticul)39

● Nu te teme de nălbitori. Căci deşi lovesc călcând şi uscă întinzând, prin acestea se fac veşmântul strălucitor. (Evagrie Ponticul)39

● Inima învârtoşată este poartă de fier zăvorâtă înaintea cetăţii; iar celui ce pătimeşte răul şi este strâmtorat i se deschide de la sine, ca şi lui Petru. (Marcu Ascetul)39

● Cel nedreptăţit de oameni scapă de păcat şi pe măsura mâhnirii sale află sprijin împotriva lui. (Marcu Ascetul)39

● Cel ce crede în răsplata lui Hristos pe măsura credinţii sale rabdă bucuros toată nedreptatea. (Marcu Ascetul)39

● Cel ce se roagă pentru oamenii ce-l nedreptăţesc, îi înspăimântă pe draci; iar cei ce luptă cu cei dintâi, e rănit de cei de al doilea. (Marcu Ascetul)39

● E mai bine să fim batjocoriţi de oameni decât de draci; dar cel plăcut lui Dumnezeu pe amândoi i-a biruit. (Marcu Ascetul)39

● Ocară de la oameni aduce întristare inimii, dar se face pricină de curăţie celui ce o rabdă. (Marcu Ascetul)39

● Întâmplarea dureroasă face pe înţelept să-şi aducă aminte de Dumnezeu şi întristează pe măsura ei pe cel ce a uitat pe Dumnezeu. (Marcu Ascetul)39

● Orice suferinţă fără voie să te înveţe să-ţi aduci aminte de Dumnezeu; în acest caz nu-ţi va lipsi prilejul spre pocăinţă. (Marcu Ascetul)39

● Gândeşte-te la sfârşitul oricărui necaz fără voie şi vei afla în el pieirea păcatului. (Marcu Ascetul)39

● Oricâtă batjocură va răbda cineva pentru adevărul lui Hristos, va primi însutită slavă de la mulţime. Dar mai bine este a face binele pentru cele viitoare. (Marcu Ascetul)39

● Precum celor ce s-au hrănit fără socoteală le foloseşte absintul amar, aşa celor cu purtări păcătoase le e de folos să pătimească rele. Căci leacurile acestea pe cei dintâi urmează îi face sănătoşi, iar pe ceilalţi îi pregătesc spre pocăinţă. (Marcu Ascetul)39

● Precum celor ce s-au hrănit fără socoteală le foloseşte absintul amar, aşa celor cu purtări păcătoase le e de folos să pătimească rele. Căci leacurile acestea pe cei dintâi urmează îi face sănătoşi, iar pe ceilalţi îi pregătesc spre pocăinţă. (Marcu Ascetul)39

● Necazurile de acum pune-le alăturea cu bunătăţile viitoare şi nicicând descurajarea nu-ţi va moleşi nevoinţa. (Marcu Ascetul)39

● Primeşte împletirea celor bune şi a celor rele, cu gând egal; şi Dumnezeu va netezi neegalităţile dintre lucruri. Neegalitatea gândurilor aduce schimbările stărilor proprii. Căci Dumnezeu a rânduit în chip potrivit ca să vie după cele de voie cele fără de voie. (Marcu Ascetul)39

● Roagă-te să nu-ţi vie încercare; iar când vine, primeşte-o ca pe a ta, nu ca pe una străină. (Marcu Ascetul)39

● Nu socoti că orice necaz vine peste oameni din pricina păcatelor, pentru că sunt unii bine plăcuţi şi totuşi încercaţi. E drept că s-a scris: «Necuvioşii şi nelegiuiţii vor fi prigoniţi». Dar tot aşa s-a scris: «Cei ce voiesc să trăiască cucernic în Hristos, prigoniţi vor fi». (Marcu Ascetul)39

● Încercările care ne vin pe neaşteptate ne învaţă cu bun rost, să fim iubitori de osteneală şi ne atrag, chiar dacă nu vrem, la pocăinţă. (Marcu Ascetul)39

● Necazurile care vin asupra oamenilor sunt roadele păcatelor proprii. Iar dacă le răbdăm prin rugăciune, ne vom bucura iarăşi de venirea lucrurilor bune. (Marcu Ascetul)39

● Mare virtute e a răbda cele ce vin asupra noastră şi a iubi pe cei ce ne urăsc, după cuvântul Domnului. (Marcu Ascetul)39

● Răbdarea necazurilor e semnul cunoştinţei adevărate; la fel neînvinovăţirea oamenilor pentru nenorocirile tale proprii. (Marcu Ascetul)39

● Dacă vei înţelege ce zice Scriptura, că «în tot pământul stăpânesc judecăţile lui Dumnezeu», orice întâmplare ţi se va face învăţător spre cunoştinţa de Dumnezeu. (Marcu Ascetul)39

● Când suferi vreo ocară de la oameni, cugetă îndată la slava ce-ţi va veni de la Dumnezeu. Şi ocara te va lăsa neîntristat şi netulburat; iar slava credincios şi nesupus osândei, când va veni. (Marcu Ascetul)39

● Precum cei ce plutesc pe mare rabdă cu plăcere arsura soarelui, la fel cei ce urăsc păcatul iubesc mustrarea. Pentru că cea dintâi se împotriveşte vântului, cea de-a doua patimilor. (Marcu Ascetul)39

● Când sufletul care a păcătuit nu primeşte necazurile ce vin asupra-i, atunci îngerii zic despre el: «Am doftorit Babilonul şi nu s-a vindecat». (Marcu Ascetul)39

● Cel ce este nedreptăţit de cineva şi nu cere de la cel ce l-a nedreptăţit ceea ce i se datorează, crede, cu privire la partea aceea, lui Hristos, şi va lua însutit în veacul acesta şi va moşteni viaţa veşnică. (Marcu Ascetul)39

● Nu zice că cel izbăvit de patimi nu mai poate avea necazuri. Căci chiar dacă nu pentru el, e dator totuşi să aibă necazuri pentru aproapele. (Marcu Ascetul)39

● Dacă vrei să-ţi aminteşti neîncetat de Dumnezeu, nu respinge necazurile ca nedrepte, ci rabdă-le ca pe unele ce vin după dreptate. Căci răbdarea lor trezeşte şi înviorează amintirea prin fiecare întâmplare. Iar respingerea lor micşorează durerea şi osteneala spirituală a inimii şi prin aceasta produce uitarea. (Marcu Ascetul)39

● Nu te bucura când faci bine cuiva, ci când rabzi duşmănia care urmează, fără a pune la inimă răul. Căci precum urmează nopţile zilelor, aşa urmează răutăţile binefacerilor. (Marcu Ascetul)39

● În durerile fără voie se ascunde mila lui Dumnezeu, care atrage la pocăinţă pe cel ce le rabdă şi izbăveşte de muncile veşnice. (Marcu Ascetul)39

● Întâmplările dureroase vin asupra noastră pentru păcatele făcute mai-nainte, fiecare greşeală aducând după sine ceea ce se leagă de firea ei. (Marcu Ascetul)39

● Cel ce cunoaşte şi ştie adevărul nu se mărturiseşte lui Dumnezeu prin amintirea celor săvârşite, ci prin răbdarea celor ce vin pe urmă asupra lui. (Marcu Ascetul)39

● Când respingi durerea şi ocara, nu făgădui că te vei pocăi prin alte virtuţi. Căci slava deşartă şi fuga de dureri obişnuiesc să slujească păcatului chiar şi prin cele de-a dreapta (prin virtuţi). (Marcu Ascetul)39

● Cel ce primeşte reaua pătimire şi necinstea pentru adevăr umblă pe calea apostolilor, luând crucea şi încingându-se cu lanţuri. Iar cel ce încearcă să aibă grijă de inima sa fără acestea, rătăceşte cu mintea şi cade în ispitele şi cursele diavolului. (Marcu Ascetul)39

● Cel ce voieşte să înlăture relele viitoare e dator să poarte cu plăcere pe cele de acum. Căci astfel împăcându-se înţelepţeşte cu lucrurile, va ocoli prin dureri mici pedepse mari. (Marcu Ascetul)39

● Cel ce se împotriveşte necazurilor se războieşte fără să ştie cu porunca lui Dumnezeu. Iar cel ce le primeşte întru cunoştinţă adevărată, acela rabdă pe Domnul, cum zice Scriptura. (Marcu Ascetul)39

● După ce a venit încercarea, nu întreba de ce, sau prin cine a venit, ci cum să o porţi cu mulţumire, fără întristare şi fără pomenirea răului. (Marcu Ascetul)39

● Dacă Petru n-ar fi rămas fără izbândă în pescuitul de noapte, nu ar fi izbândit în cel de zi. Şi dacă Pavel nu şi-ar fi pierdut vederea ochilor, nu ar fi câştigat-o pe cea a minţii. Iar dacă Ştefan nu ar fi fost batjocorit ca hulitor, nu ar fi văzut pe Dumnezeu, când i s-au deschis cerurile. (Marcu Ascetul)39

● Precum lucrarea pentru Dumnezeu e virtute, aşa necazul împotriva aşteptării se numeşte încercare. (Marcu Ascetul)39

● Tot necazul vădeşte aplecare voinţei, dându-i acestuia prilej să încline fie la dreapta, fie la stânga. De aceea necazul ce se întâmplă să vină se numeşte încercare, dând celui ce se împărtăşeşte de el cunoştinţa voilor sale ascunse. (Marcu Ascetul)39

● De vrei să nu fii muncit de gânduri rele, primeşte umilirea sufletului şi necazul trupului. Iar aceasta nu numai în parte, ci în toată vremea, locul şi lucrul. Cel ce se lasă povăţuit de bună voie prin necazuri, nu va fi stăpânit de gândurile fără de voie. Iar cel ce nu primeşte pe cele dintâi, va deveni, chiar dacă nu vrea, robul celor de al doilea. (Marcu Ascetul)27 39

● Dacă eşti nedreptăţit şi ţi se înăspreşte inima, nu te întrista, căci cu bun rost a fost pus în mişcare ceea ce ţi s-a întâmplat. Ci bucurându-te, alungă gândurile care răsar, ştiind că, biruindu-le de la primul atac, va fi biruit împreună cu ele şi răul după ce a fost pus în mişcare; dar dacă gândurile continuă să se mişte, şi răul sporeşte. (Marcu Ascetul)39

● Toată încercarea se aseamănă cu un târg: cel ce ştie să facă negustorie câştigă mult; iar cel ce nu ştie suferă pagubă. (Marcu Ascetul)39

● Cel ce nu se lasă povăţuit de poruncile şi de îndemnurile Scripturii va fi mânat înainte de biciul calului şi de boldul asinului. Iar de se va împotrivi şi acestora, i se vor strânge fălcile în zăbale şi frâu. (Marcu Ascetul)39

● Definiţia răbdării: stăruinţa neîncetată de a vedea cu ochii înţelegerii pe Cel nevăzut, ca văzut. (Diadoh al Foticeii)39

● Când din pricina unor boli trupeşti ce ni se întâmplă, ne scârbim de noi înşine, trebuie să ştim că sufletul nostru este încă rob poftelor trupului. De aceea doreşte el fericire pământească şi nu vrea să se despartă de bunătăţile vieţii, ci socoteşte un mare neajuns să nu se poată folosi, din pricina bolilor, de frumuseţile vieţii. Dar de va primi cu mulţumire supărările bolii, va cunoaşte că nu e departe de hotarele neprihănirii. Drept aceea, atunci şi moartea o aşteaptă cu bucurie, ca fiind mai degrabă pricină a vieţii adevărate. (Diadoh al Foticeii)39

● Precum ceara, dacă nu e încălzită şi înmuiată multă vreme, nu poate primi pecetea întipărită în ea, aşa şi omul nu poate primi pecetea virtuţii lui Dumnezeu, dacă nu e cercat prin dureri şi neputinţe. De aceea zice Domnul către dumnezeiescul Pavel: «Îţi este de ajuns harul Meu. Căci puterea Mea în neputinţe se desăvârşeşte». Dar însuşi Apostolul se laudă zicând: «Cu mare plăcere, deci, mă voi lăuda întru neputinţele mele, ca să se sălăşluiască întru mine puterea lui Hristos». Dar şi în Proverbe s-a scris: «Pe care-l iubeşte Domnul, îl ceartă, şi bate pe tot fiul pe care-l primeşte». Apostolul numeşte neputinţe năpustirile vrăjmaşilor crucii, care se întâmplau necontenit lui şi tuturor Sfinţilor, ca să nu se înalţe, cum însuşi zice, de bogăţia covârşitoare a descoperirii, păzind prin desele umiliri, cu evlavie, darul dumnezeiesc. Iar noi numim neputinţe gândurile rele şi slăbiciunile trupeşti. Căci atunci trupurile Sfinţilor ce se nevoiau împotriva păcatului, fiind predate bătăilor aducătoare de moarte şi altor felurite chinuri, erau cu mult deasupra patimilor intrate în firea omenească prin păcat. Dar acum bisericile având pace multă din mila Domnului, trebuie să fie cercat trupul celor ce se nevoiesc pentru evlavie cu multe slăbiciuni, iar sufletul cu gânduri rele. Aceasta se întâmplă mai ales celor în care cunoştinţa lucrează întru multă simţire şi încredinţare, ca să fie feriţi de toată slava deşartă şi mândria, şi să poată primi, cum am zis, cu multă smerenie, pecetea frumuseţii dumnezeieşti, după Sfântul care zice: « însemnatu-s-a peste noi lumina feţei Tale, Doamne». Deci trebuie să răbdăm cu mulţumire voia Domnului. Căci în felul acesta ni se va socoti drept a doua mucenicie necontenita supărare din partea bolilor şi lupta cu gândurile drăceşti. Căci cel ce zicea atunci sfinţilor mucenici prin acele căpetenii nelegiuite să se lepede de Hristos şi să dorească slava lumească spune şi acum neîncetat aceleaşi lucruri robilor lui Dumnezeu. Cel ce aducea atunci chinuri peste trupurile drepţilor şi ocăra cumplit pe cinstiţii dascăli prin cei ce slujeau socotinţelor sale diavoleşti, aduce şi acum felurite pătimiri mărturisitorilor evlaviei, împreună cu multe ocări şi umiliri, mai ales când aceştia ajută cu multă putere săracilor ce suferă pentru slava Domnului. De aceea trebuie să ne împlinim mucenicia conştiinţei noastre cu multă hotărâre şi răbdare, înaintea lui Dumnezeu. Căci «răbdând, zice, am aşteptat pe Domnul, şi a căutat spre mine». (Diadoh al Foticeii)39

Rugăciunea

ˇ Diavolii ori de câte ori ne văd că stăm la rugăciune, ne stau şi ei cu sârguinţă împotrivă, sădind în mintea noastră cele ce nu trebuie, ca să ni le aducem aminte sau să le gândim în vremea rugăciunii. Aşa vor ei să ducă mintea în robie, iar rugăciunea noastră să o facă nelucrătoare, deşartă şi nefolositoare. Căci deşartă cu adevărat şi nefolositoare este rugăciunea făcută fără frică, fără trezvie şi priveghere. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Când te văd dracii râvnind cu adevărat la rugăciune, îţi strecoară gândurile unor lucruri aşa zise trebuincioase; şi după puţină vreme îţi fură amintirea lor, ca mişcându-se mintea spre căutarea lor şi neaflându-se, să se descurajeze şi să se întristeze foarte. Apoi, când revine iarăşi în rugăciune, îi aduce aminte cele căutate şi cele amintite mai-nainte, ca mintea căutând să le ia la cunoştinţă, să piardă rugăciunea, care aduce roade. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Când te va întâmpina o ispită, sau te va aţâţa o împotrivire, ca să-ţi mişti mânia spre cel ce-ţi stă împotrivă, sau să spui vreo vorbă goală, adu-ţi aminte de rugăciune şi de porunca dumnezeiască cu privire la ea, şi îndată se va linişti mişcarea fără rânduială din tine.40

ˇ Toate câte le vei face pentru a te răzbuna pe fratele care te-a nedreptăţit îţi vor fi spre sminteală în vremea rugăciunii. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Necazul pe care îl rabzi cu bună înţelegere te va face să-i afli rodul în vremea rugăciunii. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Dorind să te rogi cum trebuie, să nu întristezi vreun suflet; iar de nu, în deşert alergi. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Lasă-ţi darul tău, zice, înaintea altarului şi plecând împacă-te mai întâi cu fratele tău, şi apoi venind te vei ruga netulburat. Căci amintirea răului înnegreşte cugetul celui ce se roagă şi întunecă rugăciunile lui. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Rugându-te tu cum trebuie, ţi se vor întâmpla astfel de lucruri încât să ţi se pară că ai dreptate să te foloseşti de mânie. Dar nu este nici o mânie dreaptă împotriva aproapelui. Căci de vei căuta vei afla că este cu putinţă să rânduieşti lucrul bine şi fără mânie. Deci foloseşte-te de tot meşteşugul ca să nu izbucneşti în mânie. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Uneori stând la rugăciune te vei ruga dintr-odată bine; alteori, chiar ostenindu-te foarte, nu vei ajunge la ţintă, ca să ceri şi mai mult, şi primind, să ai un câştig care nu-ţi mai poate fi răpit. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Apropiindu-se îngerul, se depărtează grămadă toţi cei ce ne tulbură, şi mintea se află în multă odihnă, rugându-se curat. Alteori, ameninţându-se obişnuitul război, mintea se luptă şi nu poate să se liniştească, deoarece s-a amestecat mai-nainte cu felurite patimi. Totuşi cerând şi mai mult va afla. Căci celui ce bate i se va deschide. (Evagrie Ponticul)40

ˇ De multe ori, rugându-mă, am cerut să mi se împlinească ceea ce am socotit eu că e bine, şi am stăruit în cerere, silind fără judecată voia lui Dumnezeu; nu i-am lăsat Lui ca să rânduiască mai bine aceea ce ştiu că este de folos. Iar primind, m-am scârbit pe urmă foarte, că n-am cerut mai bine să se facă voia lui Dumnezeu. Căci lucrul nu mi-a folosit aşa cum credeam. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Rugăciunea neîmprăştiată este o înţelegere supremă a minţii. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Roagă-te mai întâi să te curăţeşti de patimi; al doilea, să te izbăveşti de neştiinţă şi de uitare; al treilea, de toată ispita şi părăsirea. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Cere în rugăciune numai dreptatea şi împărăţia, adică virtutea şi cunoştinţa şi toate celelalte se vor adăuga ţie. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Rugându-te, păzeşte-ţi cu putere memoria, ca să nu-ţi pună înainte ale sale, ci mişcă-te pe tine spre gândul înfăţişării tale la judecată. Căci de obicei mintea e foarte răpită de memorie în vremea rugăciunii. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Când diavolul cel preaviclean, făcând multe, nu poate împiedica rugăciunea dreptului, o lasă pentru puţină vreme mai domol şi pe urmă îl războieşte iarăşi pe cel ce se roagă. Căci fie că-l aprinde pe acesta spre mânie şi aşa strică starea lui cea bună dobândită prin rugăciune, fie că-l aţâţă la plăcere pătimaşă şi aşa îi pângăreşte mintea. (Evagrie Ponticul)40

ˇ După ce te-ai rugat cum trebuie, aşteaptă cele ce nu trebuie şi stai bărbăteşte păzind rodul tău. Căci spre aceasta ai fost rânduit dintru început, ca să lucrezi şi să păstrezi. Aşadar, după ce-ai lucrat, nu cumva să laşi nepăzit ceea ce ai făcut. Iar de nu, n-ai folosit nimic rugându-te. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Tot războiul ce se aprinde între noi şi dracii necuraţi nu se poartă pentru altceva decât pentru rugăciunea duhovnicească. Căci lor le este foarte potrivnică şi urâtă, iar nouă foarte mântuitoare şi plăcută. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Cultivăm virtuţile pentru raţiunile făpturilor şi pe acestea le căutăm pentru Raţiunea care le-a dat fiinţă. Iar aceasta obişnuieşte să se descopere în starea de rugăciune. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Starea de rugăciune este o dispoziţie nepătimaşă, câştigată prin deprindere, care răpeşte mintea înţeleaptă spre înălţimea spirituală, prin dragoste desăvârşită. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Cel ce a atins nepătimirea, încă nu se roagă cu adevărat. Căci poate să urmărească niscai cugetări simple şi să fie răpit de istoriile lor şi să fie departe de Dumnezeu. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Când mintea zăboveşte în ideile simple ale lucrurilor, încă nu a ajuns la locul rugăciunii. Căci poate să se afle necontenit în contemplaţia lucrurilor şi să flecărească despre înţelesurile lor, care, deşi sunt idei simple, dar exprimând vederi de-ale lucrurilor, dau minţii forma şi chipul lor şi o duc departe de Dumnezeu. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Dacă vrei să te rogi, ai trebuinţă de Dumnezeu, care dă rugăciune celui ce se roagă. Prin urmare cheamă-l pe El, zicând: Sfinţească-se numele Tău, vie împărăţia Ta, adică Duhul Sfânt şi Fiul Tău, Cel Unul născut. Căci aşa ne-a învăţat, zicând: În Duh şi în Adevăr se cade să ne închinăm Tatălui. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Cel ce se roagă în Duh şi Adevăr, nu-L mai preamăreşte pe Ziditor din făpturi, ci-L preamăreşte din El însuşi. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Dacă eşti teolog (dacă te ocupi cu contemplarea lui Dumnezeu), roagă-te cu adevărat; şi dacă te rogi cu adevărat, eşti teolog. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Când mintea ta, cuprinsă de mult dor către Dumnezeu, pleacă oarecum câte puţin din trup şi se depărtează de toate gândurile, care vin din simţire, din amintire, sau din starea umorală, umplându-se de evlavie şi de bucurie, atunci socoteşte că te-ai apropiat de hotarele rugăciunii. (Evagrie Ponticul)4nticul)40

ˇ Duhul Sfânt, pătimind împreună cu noi de slăbiciunea noastră, ne cercetează şi când suntem necuraţi. Şi dacă află numai că mintea noastră i se roagă cu dragoste de adevăr, se sălăşluieşte în ea şi alungă toată ceata de gânduri şi de înţelesuri care o împrejmuiesc, îndemnând-o spre dragostea rugăciunii duhovniceşti. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Rugându-te, să nu dai vreun chip lui Dumnezeu în tine, nici să nu îngădui minţii tale să se modelează după vreo formă, ci apropie-te în chip nematerial de Cel nematerial şi vei înţelege. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Nu vei putea să te rogi cu curăţie până ce vei fi împletit cu lucruri materiale şi tulburat de griji necontenite. Căci rugăciunea este legătura gândurilor. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Nu poate cel legat să alerge, nici mintea ce slujeşte patimilor nu poate vedea locul rugăciunii duhovniceşti. Căci este trasă şi purtată de gândul pătimaş şi nu va avea o stare neclintită. (Evagrie Ponticul)40

ˇ De te rogi cu adevărat vei afla multă întărire şi încredinţare şi îngerii vor veni la tine ca şi la Daniil şi-ţi vor lumina înţelesurile celor ce ţi se întâmplă. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Cunoaşte că sfinţii îngeri ne îndeamnă la rugăciune şi stau de faţă împreună cu noi, bucurându-se şi rugându-se pentru noi. Dacă suntem prin urmare cu nepăsare şi primim gânduri potrivnice, îi amărâm foarte tare, dat fiind că ei se luptă atâta pentru noi, iar noi nu avem să ne rugăm lui Dumnezeu nici pentru noi înşine, ci dispreţuind slujba noastră şi, părăsind pe Stăpânul şi Dumnezeul acestora, petrecem cu necuraţii draci. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Psalmodierea potoleşte patimile şi face să se liniştească neînfrânarea trupului. Iar rugăciunea face mintea să-şi împlinească propria lucrare. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Rugăciunea este lucrarea demnă de vrednicia minţii, sau întrebuinţarea cea mai bună şi mai curată a ei. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Psalmodierea este un lucru al înţelepciunii variate; iar rugăciunea este începutul cunoştinţei nemateriale şi simple. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Dacă te îngrijeşti de rugăciune, pregăteşte-te împotriva năvălirii dracilor şi rabdă cu bărbăţie biciuirile lor. Căci vor veni asupra ta ca fiarele sălbatice şi tot trupul ţi-l vor chinui. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Cel ce are grijă de rugăciune curată, va pătimi de la draci: ocări, loviri, strigăte şi vătămări. Dar nu va cădea, nici nu-şi va părăsi gândul, zicând către Dumnezeu: Nu mă voi teme de rele, căci Tu cu mine eşti şi cele asemenea. În vremea unor astfel de ispite, foloseşte-te de rugăciunea scurtă şi stăruitoare. (Evagrie Ponticul) 40

ˇ Dacă stai în rugăciune înaintea lui Dumnezeu Atotştiutorul, Făcătorul şi Proniatorul tuturor, de ce I te înfăţişezi atât de lipsit de judecată, încât îţi uiţi de frica Lui cea neîntrecută şi tremuri de nişte ţânţari şi gândaci? Sau n-ai auzit pe cel ce zice: De Domnul Dumnezeul tău să te temi, şi iarăşi: De El se înfricoşează şi tremură toate, de faţa puterii Lui şi cele următoare. (Evagrie Ponticul) 40

ˇ Să ai în rugăciunea ta ochi neîmprăştiat şi, lepădându-te de trupul şi sufletul tău, trăieşte prin mintrie Ponticul) 40

ˇ Altui iubitor de Dumnezeu, care-şi ocupa mintea cu rugăciunea, umblând prin pustie, i s-au arătat doi îngeri, călătorind împreună; dar el nu i-a băgat în seamă, ca să nu se păgubească de ceea ce-i mai bun. Căci îşi amintea de cuvântul Apostolului, care zice: Nici Începătoriile, nici Puterile nu ne vor putea despărţi de dragostea lui Hristos. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Rugăciune săvârşeşte acela care totdeauna primul gând al său ca rod al lui Dumnezeu.40

ˇ Ca monah ce doreşti să te rogi, fugi de orice minciună şi orice jurământ. Iar de nu, în zadar îţi iei o înfăţişare care nu ţi se potriveşte. (Evagrie Ponticul)40

ˇ De vrei să te rogi în duh, nimic să nu iei de la trup şi nu vei avea nour care să-ţi facă umbră în vremea rugăciunii. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Nu căuta să alungi de la tine sărăcia şi strâmtoarea, materiile rugăciunii neîmpovărate. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Dacă te rogi împotriva patimii, sau a dracului care te supără, adu-ţi aminte de Cel ce zice: Voi alunga pe vrăjmaşii mei şi-i voi prinde şi nu mă voi întoarce până ce nu-i voi nimeri. Asupri-i-voi pe ei şi nu vor putea să stea; cădea-vor sub picioarele mele, şi cele următoare. Iar acestea le vei spune cu uşurinţă, dacă te vei înarma cu smerită cugetare împotriva vrăjmaşilor. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Precum vederea neacoperită şi tare a soarelui din miezul zilei, când luminează mai viu, nu foloseşte ochiului bolnav, aşa nu foloseşte nici întipărirea rugăciunii suprafireşti şi cu adevărat înfricoşate, care se face în duh, minţii pătimaşe şi necurate. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Atenţia minţii căutând rugăciune va afla rugăciune; căci rugăciunea îi urmează atenţiei mai mult decât orice altceva. De aceea trebuie să ne sârguim spre ea. (Evagrie Ponticul) 40

ˇ Lauda rugăciunii nu stă simplu în cantitatea, ci în calitatea ei. Aceasta o arată cei ce s-au suit la templu precum şi cuvântul: Iar voi, rugându-vă, nu bolborosiţi şi următoarele. (Evagrie Ponticul)40

ˇ Multe sunt felurile rugăciunii, care de care mai deosebit. Totuşi nici una nu este vătămătoare, decât aceea care nu mai este rugăciune, ci lucrare diavolească. (Marcu Ascetul)40

ˇ Când îţi aduci aminte de Dumnezeu înmulţeşte rugăciunea, ca atunci când Îl vei uita Domnul să-şi aducă aminte de tine. (Marcu Ascetul)40

ˇ Nu există rugăciune desăvârşită fără o chemare a minţii. Iar cugetul care strigă neîmprăştiat va fi auzit de Domnul. (Marcu Ascetul)40

ˇ Mintea care se roagă neîmprăştiat strâmtorează şi frânge inima; iar inima înfrântă şi smerită Dumnezeu nu o va urgisi. (Marcu Ascetul)40

ˇ Dacă, în vreme ce te rogi, te copleşeşte trândăvia, sau eşti supărat în diferite chipuri de păcat, adu-ţi aminte de moarte şi de muncile înfricoşate. Dar e mai bine să te lipeşti de Dumnezeu prin rugăciune şi nădejde, decât să te gândeşti la lucruri dinafară, chiar dacă sunt de folos. (Marcu Ascetul)40

ˇ Roagă-te stăruitor la orice lucru, ca unul ce nu poţi face nimic fără ajutorul lui Dumnezeu. (Marcu Ascetul)40

ˇ Rugăciunea neîmprăştiată e semn de iubire faţă de Dumnezeu la cel ce stăruie în ea. Negrija de ea şi împrăştierea ei e dovada iubirii de plăceri. (Marcu Ascetul)40

ˇ Toate câte le grăim sau le săvârşim fără rugăciune ni se arată pe urmă sau greşite sau vătămătoare, şi ne dovedesc lipsiţi de cunoştinţă prin lucrurile care urmează. (Marcu Ascetul)40

ˇ Bine este să ţinem porunca cea mai cuprinzătoare şi să nu ne îngrijim de nimic în parte, ca astfel să nu trebuiască nici să ne rugăm pentru ceva aparte, ci să cerem numai împărăţia lui Dumnezeu, după cuvântul Domnului. Iar dacă ne îngrijim de fiecare trebuinţă, suntem datori să ne şi rugăm pentru fiecare. Căci cel ce face sau se îngrijeşte de ceva fără rugăciune nu se află pe drumul cel bun care duce spre sfârşitul lucrului. Aceasta e ceea ce a spus Domnul: Fără mine nu puteţi face nimic. (Marcu Ascetul)40

ˇ Dacă ocupi vreodată poziţia întărită a rugăciunii curate, nu primi în acea vreme cunoştinţa lucrurilor, ridicată în faţa ta de vrăjmaşul, ca să nu pierzi ceea ce e mai de preţ. Căci mai bine este să-l săgetăm cu săgeţile rugăciunii, stând închişi în cetăţuia noastră, decât să stăm de vorbă cu el, care ne aduce daruri, uneltind să ne desfacă de rugăciunea împotriva lui. (Marcu Ascetul)40

ˇ Când îi închidem minţii toate ieşirile cu pomenirea lui Dumnezeu, ea cere o ocupaţie care să dea de lucru hărniciei ei. Trebuie să-i dăm deci pe: Doamne Iisuse, prin care îşi poate ajunge deplin scopul. Căci nimeni nu numeşte Domn pe Iisus, fără numai în Duhul Sfânt. Dar aşa de strâns şi de neîncetat să privească la acest cuvânt în cămările sale, încât să nu se abată nicidecum spre niscai năluciri. Căci toţi aceia care cugetă neîncetat la acest nume sfânt şi slăvit în adâncul inimii, vor putea vedea odată şi lumina minţii. Pentru că dacă e ţinut strâns în amintire, el arde toată pata de pe faţa sufletului, printr-o simţire puternică. Căci Dumnezeul nostru este foc mistuitor ce arde toată răutatea. Ca urmare Domnul atrage sufletul la iubirea puternică a slavei Sale. Căci zăbovind numele acela slăvit şi mult dorit prin pomenirea minţii în căldura inimii, sădeşte în noi numaidecât deprinderea de-a iubi bunătatea Lui, nemaifiind nimic care să ne împiedice. Acesta este mărgăritarul cel de mult preţ, pe care-l poate agonisi cineva vânzând toată averea sa, ca să aibă o bucurie negrăită de aflarea lui. (Diadoh al Foticeii)40

ˇ Mintea noastră adeseori se simte îngreunată la rugăciune, din pricina marii îngustimi şi concentrări a acestei virtuţi. Dar îmbrăţişează cu bucurie contemplarea şi cuvântarea de Dumnezeu, dată fiind lărgimea şi libertatea de mişcare ce i-o procură vederile dumnezeieşti. Ca să nu-i dăm aşadar minţii putinţa să spună multe, sau chiar să zboare peste măsură, să ne îndeletnicim cel mai mult cu rugăciunea, cu cântarea Psalmilor şi cu cetirea Scripturilor, netrecând cu vederea nici tâlcurile bărbaţilor învăţaţi, a căror credinţă se cunoaşte din cuvinte. Pentru că, făcând aceasta, nu lăsăm mintea să amestece cuvintele sale în cuvintele harului, precum nu-i îngăduim să fie furată e slava deşartă şi să fie împrăştiată de multa plăcere a vorbăriei, ci o păzim în vremea contemplaţiei în afară de orice lucrare a închipuirii i facem prin aceasta ca aproape toate cugetările ei să fie întovărăşite de lacrimi. Căci odihnindu-se în ceasurile de liniştire (isihie) şi îndulcindu-se mai ales cu dulceaţa rugăciunii, nu numai că se va elibera de neajunsurile mai sus pomenite, ci va prinde şi mai multă putere spre a se da cu agerime şi fără osteneală contemplaţiilor dumnezeieşti, sporind totodată cu multă smerenie în darul deosebirii. Dar trebuie să ştim că este şi o rugăciune mai presus de orice lărgime. Aceasta însă e proprie numai acelora care sunt plini în toată simţirea şi încredinţarea lor de darul Duhului Sfânt. (Diadoh al Foticeii)40

ˇ Când sufletul e plin de belşugul rodurilor sale fireşti, îşi face cu glas mai mare şi cântarea de psalmi şi vrea să se roage mai mult cu vocea. Dar când se află sub lucrarea Duhului Sfânt, cântă şi se roagă întru toată destinderea şi dulceaţa, numai cu inima. Stării de suflet celei dintâi îi urmează o bucurie amestecată cu închipuiri, iar celei din urmă, lacrimi duhovniceşti şi după aceea o mulţumire iubitoare de linişte. Căci pomenirea, rămânând fierbinte din pricina glasului domol, face inima să izvorască anumite cugetări înlăcrimate şi blânde. Atunci se pot vedea cum se seamănă seminţele rugăciunii cu lacrimi în pământul inimii, în nădejdea bucuriei secerişului ce va urma. Totuşi, când suntem apăsaţi de multă tristeţe, trebuie să facem cântarea rugăciunii cu un glas puţin mai mare, lovind sufletul cu sunete, în nădejdea bucuriei, până ce nourul acela greu va fi împrăştiat de valurile melodiei. (Diadoh al Foticeii)40

ˇ Când inima primeşte cu o oarecare durere fierbinte săgetăturile dracilor  încât îi pare celui războit că primeşte chiar săgeţile înseşi,- sufletul urăşte cu amar patimile, ca unul ce se află la începutul curăţirii. Căci dacă nu s-ar îndurera mult de neruşinarea păcatului, nu ar putea să se bucure îmbelşugat de bunătatea dreptăţii. Cel ce vrea prin urmare să-şi curăţească inima să o încălzească necontenit cu pomenirea Domnului Iisus, neavând decât acest cuget şi acest lucru, fără încetare. Căci cei ce vreau să se lepede de putreziciunea lor nu se cade ca uneori să se roage, iar alteori nu, ci pururi să petreacă cu rugăciune în păzirea minţii, chiar dacă s-ar afla undeva afară de casa de rugăciune. Căci precum cel ce vrea să curăţească aurul, dacă lasă să înceteze oricât de scurtă vreme focul din cuptor, face să se aşeze iarăşi zgura pe aurul curăţit, aşa şi cel ce uneori pomeneşte pe Dumnezeu, alteori nu, pierde prin întrerupere ceea ce se socoteşte să câştige prin rugăciune. E propriu bărbatului iubitor de virtute să ţină pururi pământul inimii în focul pomenirii lui Dumnezeu, ca aşa, curăţindu-se răul puţin câte puţin sub dogoarea bunei pomeniri, sufletul să se întoarcă cu desăvârşire la strălucirea sa firească, spre şi mai multă slavă. (Diadoh al Foticeii)40

Sărăcie, detaşare, lepădare  iubirea de argint, avariţia

ˇ Cei ce socotesc nefericire pierderea banilor, a copiilor, a slugilor, sau a oricărui alt lucru, să ştie întâi că trebuie să se mulţumească cu cele date de Dumnezeu; iar când trebuie să le dea înapoi, să fie gata a face aceasta cu recunoştinţă, întru nimic scârbindu-se pentru lipsirea de ele, mai bine zis pentru înapoierea lor. Căci după ce s-au folosit de cele ce nu erau ale lor, le-au dat iarăşi înapoi. (Antonie cel Mare)41

ˇ Cei ce nu sunt mulţumiţi cu cele ce le au la îndemnă pentru trai, ci poftesc la mai mult, se fac robi patimilor, care apoi tulbură sufletul şi îi insuflă gânduri şi închipuiri că cele ce le au sunt rele. Şi după cum hainele mai mari mai mari decât măsura împiedică la mişcare pe cei ce se luptă, aşa şi dorinţa avuţiei peste măsură împiedică sufletele să lupte sau să se mântuiască. (Antonie cel Mare)41

ˇ Starea în care se află cineva fără să vrea îi este şi pază şi osândă. Deci îndestulează-te cu cât ai, ca nu cumva purtându-te cu nemulţumire, să te pedepseşti singur fără să simţi. Iar calea spre aceasta este una singură: dispreţuirea celor pământeşti. (Antonie cel Mare)41

ˇ Cât priveşte hainele, să nu pofteşti să ai haine de prisos, ci îngrijeşte-te numai de cele care sunt de trebuinţă trupului. Aruncă mai bine asupra Domnului grija ta şi El va purta grijă de tine. Căci el se îngrijeşte, zice, de noi. Dacă eşti lipsit de hrană sau de haine, nu te ruşina să primeşti când ţi le vor aduce alţii, căci ruşinea aceasta este un fel de mândrie. Iar dacă prisoseşti tu în aceasta, dă şi tu celui lipsit. Aşa voieşte Dumnezeu să se chivernisească între dânşii copiii Săi. De aceea scrie Apostolul către Corinteni cu privire la cei lipsiţi: Prisosul vostru să împlinească lipsa altora, ca şi prisosul acelora să împlinească lipsa voastră; ca să se facă potrivire, precum este scris: Celui ce are mult, nu i-a prisosit şi celui ce are puţin, nu i-a lipsit. Deci având pentru timpul de acum cele de trebuinţă, nu te griji pentru vremea ce vine, nici pentru o zi, nici pentru o săptămână şi nici pentru o lună. Căci venind de faţă ziua de mâine, va aduce El cele de trebuinţă. Tu caută mai bine împărăţia cerurilor şi dreptatea lui Dumnezeu. Căutaţi, zice Domnul, împărăţia lui Dumnezeu şi dreptatea Lui şi toate acestea se vor adăuga vouă.(Evagrie Ponticul)41

ˇ Despre faptul că nu trebuie să ne îngrijim de îmbrăcăminte şi bucate, socot de prisos a mai scrie, însuşi Mântuitorul oprind acest lucru în Evanghelii. Nu vă îngrijiţi, zice, în sufletul vostru ce veţi mânca, sau ce veţi bea, sau cu ce vă veţi îmbrăca, căci toate acestea le fac păgânii şi necredincioşii, care leapădă purtarea de grijă a Stăpânului şi tăgăduiesc pe Făcătorul. De creştinii este cu totul străin acest lucru, de îndată ce cred că şi cele două vrăbii vândute cu un ban stau sub purtarea de grijă a Sfinţilor îngeri. Au însă dracii şi obiceiul acesta: după gândurile necurate, aduc în suflet şi pe acelea ale grijii, ca să se depărteze Iisus de la noi, umplut fiind locul cugetării cu mulţime de gânduri, şi să nu mai poată rodi cuvântul, fiind copleşit de gândurile grijii. Lepădând dar asemenea gânduri, să lăsăm toată grija noastră în seama Domnului, îndestulându-se cu cele de faţă, cu îmbrăcăminte şi hrană sărăcăcioasă, ca să slăbim în fiecare zi pe părinţii slavei deşarte. Iar dacă cineva socoteşte că nu-i stă bine în haină sărăcăcioasă, să privească la Sfântul Pavel cum aşteaptă în frig şi dezbrăcat, cununa dreptăţii. Dacă Apostolul a numit lumea aceasta stadion şi teatru, oare cel ce s-a îmbrăcat cu gândurile grijii, mai poate alerga spre răsplătirea chemării de sus a lui Dumnezeu, sau mai poate să lupte cu începătoriile, cu domniile şi cu stăpânitorii întunericului veacului acestuia? Eu nu ştiu dacă-i va fi cu putinţă; acest lucru l-am învăţat de la înseşi cazurile văzute. Căci se va împiedica în haină şi se va rostogoli la pământ, ca şi mintea de gândurile purtării de grijă, dacă e adevărat cuvântul care zice că mintea rămâne statornic lipită de comoara sa, că unde este comoara ta, acolo va fi şi inima ta. (Evagrie Ponticul)41

ˇ Când vor fugi degrabă de la noi vreunele din gândurile necurate, să căutăm pricina pentru care s-a întâmplat aceasta. Oare pentru raritatea lucrului, fiind greu de găsit materia, sau pentru nepătimirea noastră, n-a putut vrăjmaşul nimic împotriva noastră? De pildă dacă unui pustnic i-ar veni în minte gândul că i s-a încredinţat ocârmuirea duhovnicească a primei cetăţi, desigur că nu va zăbovi la închipuirea aceasta; şi pricina se cunoaşte uşor din cele spuse mai înainte. Dar dacă unuia i-ar veni acest gând în legătură cu oricare cetate s-ar nimeri, şi ar cugeta la fel, acela fericit este că a ajuns nepătimirea. Asemenea şi în privinţa altor gânduri se va afla pricina cercetându-se în acelaşi chip. Acestea trebuie să le ştim pentru râvna şi puterea noastră, ca să vedem dacă am trecut Iordanul şi ne-am apropiat de verdeaţă, sau încă petrecem în pustie, loviţi de cei de alte neamuri. De pildă foarte multe feţe mi se pare că are dracul iubirii de argint şi e foarte dibaci în puterea de-a amăgi. Astfel când e strâmtorat de desăvârşita lepădare de sine, îndată face pe purtătorul de grijă şi iubitorul de săraci. Primeşte bucuros pe străinii care nu-s încă de faţă, celor lipsiţi le trimite ajutor, cercetează închisorile oraşului şi răscumpără sclavii; arată alipire femeilor bogate, îi face îndatoraţi pe cei cărora le merge bine, sfătuieşte pe alţii să se lepede de punga lor largă. Şi astfel amăgind sufletul, pe încetul îl învăluie în gândurile iubirii de argint şi-l dă pe mâna dracului slavei deşarte. Iar acesta aduce înainte mulţimea celor ce slăvesc pe Domnul pentru aceste purtări de grijă şi pune pe unii să vorbească întreolaltă câte puţin despre preoţie, prevestind moartea preotului de acum şi iscodind nenumărate chipuri ca să nu scape. Şi aşa biata minte, învăluită într-aceste gânduri, se luptă cu înverşunare cu aceia dintre oameni care nu l-au primit, iar celor ce l-au primit le face daruri şi-i primeşte cu recunoştinţă. Pe cei ce se împotrivesc îi dă pe mâna judecătorilor şi unelteşte ca să fie scoşi din hotarele cetăţii. Aflându-se apoi aceste gânduri înlăuntrul său şi învârtindu-se în minte, îndată ce înfăţişează dracul mândriei, nălucind străluciri necontenite şi draci înaripaţi în văzduhul chiliei, ca până la urmă să scoată pe om din minţi. Noi, însă, dorind pierzarea ăstor fel de gânduri, să trăim cu mulţumire în sărăcie. Căci e vădit că nimic n-am adus în lume şi nimic nu putem duce din ea. Având hrană şi îmbrăcăminte, să ne îndestulăm cu ele, aducându-ne aminte de Sfântul Pavel, care zice că  rădăcina tuturor relelor este iubirea de argint. (Evagrie Ponticul)41

ˇ Domnul s-a lepădat cu totul de grija celor pământeşti şi a poruncit să căutăm numai Împărăţia Cerurilor, noi însă, silindu-ne să umblăm tocmai pe o cale potrivnică, am nesocotit poruncile Domnului, şi depărtându-ne de purtarea lui de grijă, ne-am pus nădejdile în mâini. El a spus: Priviţi la păsările cerului, că nu seamănă, nici nu seceră, nici nu adună în jitniţe şi Tatăl vostru cel din ceruri le hrăneşte pe ele, şi iarăşi: Priviţi la crinii câmpului, cum cresc şi nu se ostenesc, nici nu torc. Ba chiar a poruncit Apostolilor să nu-şi ia cu ei nici traistă, nici pungă, nici toiag, ci să ţină seama de făgăduinţa nemincinoasă, pe care le-a dat-o trimiţându-i la slujba de ajutorare a celorlalţi oameni când le-a spus: Vrednic este lucrătorul de hrana sa. El ştia că mai mult ne asigură Providenţa cele necesare, decât sârguinţa noastră. Noi, însă, nu ne oprim de a agonisi pământ cât se poate de mult. Cumpărăm turme de oi, boi de muncă, râvniţi la înfăţişare şi mărime, şi măgari bine hrăniţi. Oile vrem să ne dea din belşug lâna pentru trebuinţe; boii să ne slujească la lucrarea pământului, aducându-ne nouă hrană, iar lor şi celorlalte dobitoace nutreţ; în sfârşit vitele de povară să facă mai aleasă hrana necesară, întregind cele ce lipsesc în ţară, cu mărfuri din străinătate, pentru a spori plăcerile vieţii noastre. Dar nu ne mulţumim numai cu atât, ci alegem şi meşteşugurile cele mai aducătoare de câştig, care nu ne lasă deloc vreme să ne gândim la Dumnezeu, ci ne întorc toată grijă spre ele. Iar mai pe urmă învinuim mai de grabă slăbiciunea purtătorului de grijă decât pe noi înşine, pentru alegerea ce am făcut-o. Dar chiar dacă nu mărturisim prin cuvânt, suntem vădiţi prin lucruri, că ne bucurăm de-o vieţuire asemenea mirenilor, când ne îndeletnicim cu aceleaşi lucruri ca şi ei şi mai degrabă zăbovim în osteneli trupeşti. Astfel mulţi cred că evlavia ar fi un prilej de agonisire de lucruri, şi că nu alegem viaţa, odinioară liniştită şi fericită, pentru altceva, decât ca printr-o mincinoasă cinstire de Dumnezeu să fugim, pe de o parte de muncile cele ostenitoare, iar pe de alta, câştigând slobozenie spre plăceri, să putem da pornirilor noastre drumul spre cele ce vrem. Mândrindu-ne nu multă neruşinare faţă de cei simpli, iar uneori şi faţă de cei ce ne întrec, socotim viaţa virtuoasă ca o îndreptăţire la asuprire, dar nu ca o pricină de smerenie şi de îngăduinţă. De aceea suntem socotiţi chiar de cei ce trebuie să ne cinstească ca o turmă uşuratică. Ne călcăm în picioare unii pe alţii prin târguri, amestecaţi într-o adunătură de tot soiul, neavând nimic care să ne deosebească de ceilalţi oameni, cum ar trebui. Vrând să fim cunoscuţi nu din felul de vieţuire, ci din înfăţişare şi ocolind ostenelile pentru virtute, dorim cu furie slava pe ele, făcând teatru din adevărul de odinioară. De acea numele lui Dumnezeu este hulit, iar viaţa cea preadorită s-a făcut urâtă; şi dobânda celor ce vieţuiesc cu adevărat întru virtute a ajuns să fie socotită amăgire. Gem oraşele de cei ce rătăcesc prin ele degeaba şi sunt tulburaţi cei de prin case, cărora le e silă şi să-i mai privească, văzându-i că stăruie la uşi, cerşind tot mai neruşinat; iar mulţi, după ce sunt primiţi în case, făţărind pentru puţin timp evlavia şi acoperind cu masca făţărniciei gândul de vicleşug, îi jefuiesc pe aceia, iar pe urmă pleacă, încât fac să se întindă peste toată viaţa monahală un nume urât. Şi aşa sunt alungaţi din oraşe ca o ciumă cei ce erau odinioară îndreptătorii lor; şi sunt izgoniţi ca nişte spurcaţi, mai rău decât cei umpluţi de lepră. Mai bucuros se hotărăşte cineva să creadă tâlharilor şi spărgătorilor, decât celor ce se îndeletnicesc cu viaţa monahală, socotind că e mai uşor pot să se păzească de răutatea vădită, decât de prefăcuta vrednicie de crezământ, care unelteşte în ascuns. Aceştia nici n-au început măcar viaţa de evlavie şi nu cunosc folosul liniştirii, ci au fost împinşi la viaţa singuratică fără judecată poate de vreo strâmtoare oarecare. Au socotit lucrul acesta ca o treabă de negustorie, bun pentru câştigarea celor trebuincioase. Şi eu socotesc că ar face lucrul acesta mai cuviincios, dacă n-ar umbla pe la toate uşile, ci ar socoti că înfăţişarea îi împiedică de la primirea unor daruri mai bogate, ca nu cumva, vrând să plătească trupului birul datorat, să nu-i dea numai pe cel trebuincios, ci şi pe cel care l-au născocit desfătările celor ce duc un trai molatic, împlinindu-şi poftele lor nemăsurate. Dar a tămădui pe cei ce sufăr de aceste boli nevindecabile este foarte greu.(Nil Ascetul)41

ˇ Căci cu ce se alege viaţa noastră din toată osteneala deşartă în jurul acestora? Nu toată zdroaba omului merge în gura lui?  cum zice Eclesiastul. Dar hrana şi veşmintele sunt destul pentru susţinerea păcătosului acestuia de trup. De ce, aşa dar, lucrăm la nesfârşit şi alergăm după vânt, cum zice Solomon, împiedicând, din pricina sârguinţei pentru cele materiale, sufletul să se bucure de bunurile dumnezeieşti şi încălzind trupul mai mult decât se cade? Îl hrănim ca să ne facem un duşman vecin cu noi, ca să nu fie în lupta lui cu sufletul numai egal, ci, din, pricina marii lui puteri, să fie mai tare în războiul lui împotriva sufletului, neîngăduind ca aceasta să fie cinstit şi încununat. Căci în ce costă trebuinţa trupului, pe care luând-o ca motiv mincinos, întindem pofta până la greutăţi nebuneşti? Ea constă, desigur, în pâine şi apă, dar nu ne dau izvoarele apă din belşug? Iar pâinea nu e atât de uşor de câştigat de cei ce au mâini? Şi ne-o putem agonisi prin astfel de lucrări, prin care trebuinţa trupului se împacă fără ca să fim împrăştiaţi, decât foarte puţin, sau deloc. Dar ne dă oare mai multă grijă îmbrăcămintea? Nici aceasta, dacă nu avem în vedere moliciunea venită din obişnuinţă, ci numai trebuinţa. Ce haine din pânză de păianjen, ce vizon, sau porfiră, sau mătase a purtat primul om? Nu i-a întocmit Făcătorul o haină din piei şi nu i-a poruncit să se hrănească cu ierburi? Punând aceste hotare trebuinţei trupului, a oprit şi osândit de departe urâciunea vieţuirii de acum a omului. Nu mai spun că şi acum va hrăni pe cei ce bine vieţuiesc, Cel ce hrăneşte păsările cerului şi le îmbracă, Cel ce împodobeşte crinii câmpului cu atâta frumuseţe, fiindcă nu e cu putinţă să-i convingem pe cei ce s-au depărtat aşa de mult de la această credinţă. Căci cine nu va da cu bucurie cele de trebuinţă aceluia care vieţuieşte întru virtute? Unde este, aşadar, şi la ce foloseşte sârguinţa noastră, dacă Dumnezeu ţine cârma lucrurilor şi toate le poartă şi le duce precum vrea? Dar la neputinţe, se va zice, trupul are lipsă de mângâieri, şi cu cât e mai bine să murim, decât să facem ceva din cele ce nu se potrivesc cu făgăduinţa? Desigur că dacă Dumnezeu vrea ca noi să mai trăim, sau va pune în trupul nostru o putere care să ţină cumpănă slăbiciunii, încât să putem purta şi durerea venită din neputinţă şi să primim încă şi cununi pentru bărbăţie; sau va găsi mijloace pentru hrănirea celui ostenit. În orice caz nu-i va lipsi priceperea de-a ne mântui Celui ce este izvorul mântuirii şi al înţelepciunii. Bine este, aşadar, iubiţilor, să ne ridicăm iarăşi la vechea fericire şi să ne însuşim din nou vieţuirea celor vechi. Căci cred că este lucru uşor pentru cei ce vreau, şi chiar dacă ar fi vreo osteneală, nu e fără rod, având destulă mângâiere în slava înaintaşilor şi în îndreptarea celor ce le vor urma pilda. Pentru că nu mic va fi câştigul celor care au început această vieţuire, dacă vor lăsa celor ce după ei chipul unei vieţuiri desăvârşite, care va fi înălţarea lor. (Nil Ascetul)41

ˇ Ci, cum se predau pe ei înşişi, aşa să predea şi toate ale lor, bine ştiind că ceea ce rămâne afară, trăgând necontenit cugetul într-acolo, îl va desface adeseori de la cele mai bune, iar pe urmă îl va rupe din frăţietate. De aceea a poruncit Duhul Sfânt să se scrie Vieţile Sfinţilor, ca fiecare dintre cei ce se apucă de unul din felurile acestea de vieţuire, să fie dus printr-o pildă asemănătoare spre adevăr. Cum s-a lepădat Elisei de lume, ca să urmeze învăţătorului său? Ara, zice, cu boii, şi douăsprezece perechi de boi înaintea lui; şi a tăiat boii şi i-a fript în vasele boilor. Aceasta îi arată căldura râvnei. Căci n-a zis: voi vinde perechile de boi şi voi economisi preţul după cuviinţă, nici n-a socotit cum ar putea avea mai mult folos din vânzarea lor. Ci, cuprins cu totul de dorinţa care îl trăgea să fie lângă învăţător, a dispreţuit cele văzute şi s-a silit să se izbăvească mai repede de ele, ca de unele ce-l puteau împiedica adeseori se face pricină a răzgândirii. De ce apoi şi Domnul, îmbiind bogatului desăvârşirea vieţii după Dumnezeu, i-a poruncit să-şi vândă averile şi să le dea săracilor şi să nu-şi lase sieşi nimic? Fiindcă ştia că ceea ce rămâne se face, ca şi întregul, pricină de împrăştiere. Dar socotesc că şi Moise, rânduind celor ce vreau să se curăţească în rugăciunea cea mare, să-şi radă tot trupul, le-a poruncit prin aceasta să se lepede cu desăvârşire de averi, iar în al doilea rând să uite de familie şi de toţi cei apropiaţi în aşa măsură, încât să nu mai fie câtuşi de puţin tulburaţi de amintirile lor. (Nil Ascetul)41

ˇ Nu e de nici un folos a se lepăda de lucruri cei ce nu stăruiesc în această judecată, ci se lasă târâţi şi duşi iarăşi de gând şi de aceea se întorc necontenit spre cele părăsite, vădindu-şi dragostea faţă de ele, ca femeia lui Lot. Căci aceea, întorcându-se, stă până azi, prefăcută în stâlp de sare, ca pildă celor ce nu ascultă. Tot astfel îi întoarce obişnuinţa, al cărei simbol este aceea, spre sine, pe cei ce vor să se despartă fără să se schimbe. Dar ce vrea să spună şi legea, care porunceşte ca cel ce intră în templu, după ce a împlinit cele ale rugăciunii, să nu se întoarcă pe aceeaşi poartă pe care a intrat, ci să iasă pe cea dimpotrivă făcându-şi drumul, neîntors, drept înainte? Nimic altceva decât că nu trebuie să-şi slăbească cineva prin îndoieli încordarea păşirii înainte spre virtute. Căci neîncetatele aplecări spre lucrurile din care am ieşit ne trag prin obişnuinţă cu totul spre cele dindărăt şi, slăbănogind pornirea spre cele dinainte, o întorc spre ele şi o fac să tânjească după vechile păcate. (Nil Ascetul)41

ˇ Fiindcă obişnuinţa trage pe om la sine cu putere şi nu-l lasă să se ridice la cea dintâi deprindere a virtuţii. Pentru că din obişnuinţă se naşte deprinderea, iar din deprindere se face firea. Şi a strămuta firea şi a o schimba este lucru anevoios. Chiar dacă e clintită puţin cu sila, îndată se întoarce la sine. Iar dacă a fost scoasă din hotarele ei, nu se mai întoarce la integritatea ei, dacă nu se pune multă osteneală spre a o aduce la calea ei, căci vrea mereu să revină la deprinderea din obişnuinţă, pe care a părăsit-o. Priveşte la sufletul care se ţine lipit de obişnuinţe, cum şade lângă idoli, lipindu-se de materiile fără formă, şi nu vrea să se ridice şi să se apropie de raţiunea care caută să-l călăuzească spre cele mai înalte. El zice: Nu pot să mă ridic înaintea ta, fiindcă mă aflu în rânduiala obişnuită a femeilor. Căci sufletul care se odihneşte de mulţi ani în lucrurile vieţii, şade lângă idoli, care pe ei sunt fără formă, dar primesc forme de la meşteşugul omenesc. Sau oare nu sunt un lucru fără formă, bogăţia şi slava şi celelalte lucruri ale vieţii, care nu au în ele nici un chip statornic şi hotărât ci, simulând adevărul printr-o asemănare uşor de întocmit, primesc de fiecare dată alte şi alte schimbări? Formă le dăm noi, când prin gânduri omeneşti născocim închipuirea unui folos pe seama lucrurilor, care nu slujesc spre nimic folositor. (Nil Ascetul)27 41

ˇ Să râvnim virtuţile sfinţilor şi, desfăcându-ne de poruncile slujirii trupului să urmărim slobozirea. Pe asinul sălbatic, lăsat slobod de Ziditor în pustie, care nu aude răcnetele mânătorului şi-şi bate joc de zarva oraşelor, chiar dacă l-am făcut până acum să poarte poveri, înjugându-l la patimile păcatului, să-l dezlegăm de legături, oricât s-ar împotrivi cei ce îi sunt stăpâni nu prin fire, ci şi-au câştigat stăpânirea prin obişnuinţă. Desigur aceştia vor auzi şi se vor supune, dacă vom arăta nu numai cu limba şi cu glasul simplu, ci cu toată starea dinăuntru a sufletului, că Domnul are trebuinţă de el. Şi îndată îl vor trimite pe el, ca, după ce va fi împodobit cu veşmintele apostoleşti, să se facă purtător al Cuvântului; sau, fiind slobozit să se întoarcă în străvechile imaşuri ale Cuvântului, să caute, dincolo de orice verdeaţă (ceea ce înseamnă a rămânea la frunzişul sau la litera dumnezeieştii Scripturi), ca să fie călăuzit la viaţa cea necuprinsă, care rodeşte la un loc hrană şi desfătare multă. Dar se iveşte întrebarea cum caută dincolo de orice verdeaţă asinul sălbatec lăsat slobod de Dumnezeu în pustie, odată ce are ca loc de petrecere pustia, iar ca sălaş pământul sărat, ştiut fiind că pământul sărat şi pustia de cele mai adeseori nu sunt potrivite pentru creşterea verdeţei? Înţelesul este acesta, că numai cel pustiu de patimi este în stare să caute cuprinsul contemplaţiei în cuvintele dumnezeieşti, după ce s-a uscat din el mustul patimilor. (Nil Ascetul)41

ˇ Să părăsim lucrurile lumeşti şi să tindem spre bunurile sufletului. Până când vom rămânea la jocurile copilăreşti, neprimind cuget bărbătesc? Până când vom lucra mai fără judecată ca pruncii, neînvăţând nici măcar de la aceia cum se înaintează la lucrurile mai înalte? Căci aceia, schimbându-se cu vârsta, îşi schimbă şi aplecarea spre jocuri şi părăsesc cu uşurinţă plăcerea pentru cele materiale. Doar ştim că numai materia copilăriei e alcătuită din nuci, biciuri şi mingi. Copiii sunt împătimiţi de ele numai până ce au mintea nedesăvârşită şi le socotesc lucruri de preţ. Dar după ce a înaintat cineva cu vârsta şi a ajuns bărbat, le aruncă pe acelea şi se apucă de lucruri serioase cu multă sârguinţă. Noi însă am rămas la pruncie, minunându-se de cele ale copilăriei, care sunt vrednice de râs, şi nu vrem să ne apucăm de grija celor mai înalte şi să începem a ne gândi la cele cuvenite bărbaţilor. Ci părăsind cugetul bărbătesc, ne jucăm cu lucrurile pământeşti ca şi cu nişte nuci, dând prilej de râs celor ce judecă lucrurile urmând rânduiala firii. Căci pe cât este de ruşinos să vezi un bărbat întreg şezând în cenuşă şi desenând în ţărână figuri copilăreşti, tot pe atât de ruşinos să vezi pe cei ce umblă după agonisirea bunurilor veşnice, tăvălindu-se în cenuşa celor pământeşti şi ruşinând desăvârşirea făgăduinţei, prin îndeletnicirea stângace cu cele ce nu se potrivesc cu ei. Iar pricina acestei stări a noastre, pe cât se vede, stă în faptul că socotim că nu există nimic mai bun decât cele văzute şi nu cunoaştem, în comparaţie cu neînsemnătatea celor de acum, covârşirea bunătăţilor viitoare; înconjuraţi de strălucirea bunătăţilor de aici, socotite de preţ, ne legăm deplin cu pofta de ele. Căci totdeauna în lipsa celor mai bune se cinstesc cele mai rele, care moştenesc dreptul acelora. Fiindcă dacă am avea o înţelegere mai înaltă despre cele viitoare, n-am rămânea lipiţi de acestea. (Nil Ascetul)41

ˇ Să ne dezbrăcăm deci, rogu-vă, de toate, căci vrăjmaşul ne aşteaptă la luptă gol. Oare atleţii luptă îmbrăcaţi? Legea de luptă îi aduce în arenă dezbrăcaţi. Fie că e cald, fie că e frig, aşa intră ei acolo, lăsând afară veşmintele. Iar dacă vreunul dintre ei nu vrea să se dezbrace, nu primeşte nici lupta. Noi însă, care am făgăduit să luptăm şi încă cu vrăjmaşi cu mult mai ageri decât cei ce luptă la arătare, nu numai că nu ne dezbrăcăm, ci încercăm să luptăm luând pe umeri încă şi nenumărate alte poveri, dând vrăjmaşilor multe mânere de care să ne poată prinde. De aceea zice proverbul către cel ce găteşte pe luptător: Scoate-i haina, căci a trecut la rând. Până ce era afară de locul de luptă, i se potriveau bine hainele celor care nu luptă, acoperindu-i bărbăţia luptătoare cu învelişul veşmintelor. Dar odată ce a trecut la luptă scoate-i haina. Pentru că trebuie să se lupte gol, mai bine zis nu numai gol, ci şi uns. Căci prin dezbrăcare luptătorul nu mai are de ce să fie prind de către potrivnic; iar prin ungerea cu untdelemn, chiar dacă ar fi prins vreodată, i-ar aluneca din mâini. Untdelemnul îl scapă din prinsoare. De aceea potrivnicii caută să arunce cu ţărână unul în celălalt, ca, înăsprind prin praf alunecuşul undelemnului, să se poată face uşor de apucat la prinsoare. Ceea ce este praful acolo, aceea sunt lucrurile pământeşti în lupta noastră; şi ceea ce este acolo untdelemnul, aceea este aici lipsa de griji. Şi precum acolo cel uns se desface cu uşurinţă din prinsoare, dar dacă ar lua pe el praf, cu anevoie ar scăpa din mâna protivnicului, tot aşa aici, cel ce nu se îngrijeşte de nimic, anevoie poate fi prins de diavolul, dacă e plin de griji şi îşi înăspreşte lunecuşul lipsei de griji a minţii prin praful grijilor, cu anevoie va scăpa din mâna aceluia. (Nil Ascetul)41

ˇ Bine este dar să rămânem între hotarele lucrurilor de trebuinţă şi să ne silim cu toată puterea să nu trecem dincolo de acestea, căci dacă suntem duşi de poftă spre cele plăcute ale vieţii, nici un temei nu mai opreşte pornirea noastră spre cele dinainte. Fiindcă ceea ce este peste trebuinţă nu mai are nici un hotar, ci o năzuinţă fără sfârşit şi o deşertăciune fără capăt sporeşte necontenit osteneala în jurul lor, hrănind pofta, ca pe o flacără, prin adăugirea materiei. (Nil Ascetul)41

ˇ Căci cei ce au trecut odată hotarele trebuinţei fireşti şi încep să înainteze în viaţa materială, voiesc să adauge la pâine ceva dulce pe deasupra, iar la apă, vinul care se face de aici înainte trebuincios, iar din acesta pe cel mai de preţ. Ei nu mai vreau să se mulţumească cu veşmintele de trebuinţă, ci mai întâi îşi cumpără lână de cea mai frumoasă, alegând însăşi floarea lânii, apoi trec de la aceasta la stofele amestecate din in şi lână, pe urmă umblă după haine de mătase, la început după cele simple, apoi după cele împestriţate cu războaie, cu fiare şi cu istorii de tot felul, îşi adună apoi vase de argint şi de aur, care slujesc nu numai la mese, ci şi dobitoacelor, şi le aşează pe multe policioare. Ce să mai spunem despre ambiţia lor atât de deşartă, pe care o întind până la cele mai necinstite trebuinţe, neprimind să li se facă nici măcar de necinste din altă materie, ci vrând să le facă argintul şi această slujbă? Căci aşa este plăcerea. Se întinde pe sine până la cele mai de pe urmă şi cinsteşte lucrurile necinstite prin strălucirea materiei. Dar a căuta acest prisos e un lucru potrivnic firii. (Nil Ascetul)41

ˇ Căci vieţuirea potrivit cu firea ne-a fost rânduită aceeaşi nouă şi dobitoacelor, de către Făcător. Iată v-am dat vouă, zice Dumnezeu către oameni, toată iarba câmpului, ca să fie vouă şi dobitoacelor spre mâncare. Primind deci împreună cu necuvântătoarele o hrană de obşte, dar stricând-o prin născocirile noastre într-una mai desfătătoare, cum nu vom fi socotiţi, cu drept cuvânt, mai necuvântători decât acelea, dacă dobitoacele rămân între hotarele firii, neclintind nimic din cele rânduite de Dumnezeu, iar noi, oamenii cinstiţi, cu raţiune, am ieşit cu totul din vechea rânduială? Căci care sunt fripturile dobitoacelor, care sunt nenumăratele meşteşuguri ale plăcintarilor şi bucătarilor, care stârnesc plăcerile ticălosului de pântece? Oare nu iubesc acelea vechea simplitate, mâncând iarbă şi îndestulându-se cu ce se nimereşte şi folosindu-se de apa râurilor, dar şi de aceasta destul de rar? De aceea le sunt puţine şi plăcerile de sub pântece, pentru că nu-şi aprind dorinţele cu nici o mâncare grasă, încât nici nu ştiu totdeauna de deosebirea între bărbătuş şi femeiuşcă. Căci un singur timp al anului le stârneşte această simţire, când legea firii le-a rânduit împreunarea pentru însămânţarea aceleiaşi specii, spre păstrarea neamului; în cealaltă vreme aşa de mult se înstrăinează, încât uită cu totul de o astfel de dorinţă. Dar oamenilor, pofta nesăturată după plăcerile desfrânate, odrăslită din belşugul şi felurimea mâncărilor, le-a semănat dorinţe furioase, neîngăduindu-le patima să se liniştească în nici o vreme. (Nil Ascetul)41

ˇ Dacă L-a chemat şi pe Domnul însuşi, zicându-i: Toate ţi le voi da ţie, de vei cădea şi Te vei închina mie, şi dacă a încercat să amăgească prin lucruri ce par strălucitoare şi pe Cel ce n-are trebuinţă de ele, cum nu-şi va închipui că poate să amăgească pe oamenii uşor de prins, care sunt aşa de aplecaţi spre lucrurile sensibile? (Nil Ascetul)41

ˇ Nimic n-a folosit cel ce s-a lepădat de toate şi se îndulceşte cu patima. Căci ceea ce făcea prin avuţie, face şi acum neavând nimic. De asemenea cel ce se înfrânează, dacă agoniseşte avere, e frate la cuget cu cel de mai înainte; căci lor este aceeaşi pentru plăcerea din cuget, iar tatăl este altul pentru deosebirea patimii. (Marcu Ascetul)41

ˇ Legea porunceşte figurat să lucrăm şase zile, iar a şaptea să ne odihnim. Lucrarea sufletului stă în facerea de bine prin bani şi lucruri. Iar odihna lui, în a vinde toate şi a le da săracilor, după cuvântul Domnului. Şi cel ce ajuns astfel la odihnă prin lepădarea de averi, petrece în nădejdea mintală. La această odihnă ne îndeamnă şi Pavel să intrăm cu sârguinţă, zicând: Să ne silim să intrăm la această odihnă. Acestea le-am spus, nu nesocotind cele viitoare, nici hotărând că aici este răsplata obştească, ci fiindcă trebuie să avem întâi harul Duhului Sfânt lucrând în inimă şi apoi să intrăm, pe măsura vredniciei noastre, în Împărăţia Cerurilor. Acesta descoperind-o şi Domnul a zis: Împărăţia Cerurilor este înăuntrul vostru! Dar a spus-o şi Apostolul: Credinţa e adeverirea celor nădăjduite; şi iarăşi: Alergaţi aşa să o luaţi; şi iarăşi: Cercetaţi-vă pe voi înşivă de sunteţi în credinţă. Sau nu cunoaşteţi că Iisus Hristos locuieşte în voi? Afară numai dacă nu sunteţi creştini netrebnici. (Marcu Ascetul)41

ˇ Definiţia neiubirii de argint: a vrea să nu ia bani, aşa cum vrea cineva să aibă. (Diadoh al Foticeii)41

ˇ E foarte potrivit şi cât se poate de folositor ca odată ce am cunoscut calea evlaviei să vindem îndată toate avuţiile noastre, iar banii de pe ele să-i împărţim după porunca Domnului, ca nu cumva, pe motiv că vrem să împlinim poruncile totdeauna, să nesocotim porunca mântuitoare. Căci făcând aşa vom dobândi întâi negrija cea bună şi apoi sărăcia nepândită care ne ţine cugetul mai presus de orice nedreptate şi de orice judecată, dat fiindcă nu mai avem materia care aprinde focul din cei lacomi. Dar mai mult decât celelalte virtuţi ne va încălzi şi ne va odihni la sânul ei, pe noi cei rămaşi goi, smerita cugetare. Ea ne va fi ca o mamă care îşi încălzeşte copilul, luându-l în braţele sale, când din simplitate copilărească acela şi-a aruncat departe de el haina de care s-a dezbrăcat, găsind plăcere, din pricina nerăutăţii, mai degrabă în goliciune, decât în culoarea pestriţă a hainei. Căci zice Scriptura: Domnul păzeşte pe prunci; de aceea m-am smerit, iar El m-a mântuit. (Diadoh al Foticeii)41

Sfaturi generale, pilde

ˇ Cei ce cunosc pe Dumnezeu sunt plini de toată bunăvoinţa şi, dorind cele cereşti, dispreţuiesc cele pământeşti. Unii ca aceştia nu plac la mulţi, dar nici lor nu le plac multe de aceea sunt nu numai urâţi, ci şi luaţi în râs de mulţi smintiţi. Ei însă rabdă toate în sărăcie, ştiind că cele ce par multora rele pentru ei sunt bune. Căci cel ce înţelege cele cereşti crede lui Dumnezeu, ştiind că toate sunt făpturile voi Lui. Cel ce însă nu le înţelege nu crede niciodată că lumea este zidirea lui Dumnezeu şi că a fost făcută pentru mântuirea omului. (Antonie cel Mare)43

ˇ Numai omul este în stare să primească pe Dumnezeu, căci numai acestui animal îi vorbeşte Dumnezeu noaptea prin visuri, iar ziua prin minte. Şi prin toate prevesteşte oamenilor vrednici de el bunătăţile viitoare. (Antonie cel Mare)43

ˇ Fă bine celui ce te nedreptăţeşte şi-ţi vei face prieten pe Dumnezeu. Nu grăi de rău pe vrăjmaşul tău către nimeni. Deprinde-te cu dragostea, cu neprihănirea, cu răbdarea, cu înfrânarea şi cu cele asemenea. Căci aceasta este cunoştinţa de Dumnezeu: să-i urmezi Lui cu smerită cugetare şi printr-unele ca acestea. Iar lucrarea aceasta nu este a celor de rând, ci a sufletului care are minte. (Antonie cel Mare)43

ˇ Când te întorci cu mulţumire spre aşternutul tău, aducându-ţi aminte de binefacerile şi de marea purtare de grijă a lui Dumnezeu şi umplându-te de înţelegerea cea bună, te vei veseli şi mai mult, iar somnul trupului tău se va face trezvie a sufletului şi închiderea ochilor tăi, vedere adevărată a lui Dumnezeu. Atunci tăcerea ta, umplându-se de bunurile primite, va da din tot sufletul şi puterea o adânc simţită slavă Dumnezeului a toate. Căci de va lipsi păcatul din om, o singură mulţumire cumpăneşte mai mult decât toată jertfa cea de mare preţ înaintea lui Dumnezeu. (Antonie cel Mare)43

ˇ Este de trebuinţă să arătăm şi căile monahilor care au călătorit mai înainte de noi şi pe acelea să umblăm şi noi. Căci multe sunt cele făcute şi zise de ei bine. Între ele şi aceasta o zice careva dintre dânşii: Mâncarea mai uscată şi vieţuirea aspră, împreunată cu dragostea, duce pe monah mai repede la limanul nepătimirii. (Evagrie Ponticul)43

ˇ Ce este binele, dacă nu Dumnezeu? Aşadar, să-l lăsăm Lui toate cele ce ne privesc şi ne va fi bine. Căci Cel ce e bun desigur că e şi dătătorul darurilor bune. (Evagrie Ponticul)43

ˇ Nimic nu duce pe cineva aşa de neîndoielnic la munci, ca a face pe mulţi să râvnească la propriile lui rele. Pierzania celor ce-l imită e adaos la pedeapsa celui ce l-a învăţat. Dar nu mică este osânda şi a celor ce nu au lepădat imitarea ca ruşinoasă, fiindcă s-au făcut învăţători ale celor rele, de a căror lecţie blestemată fug, cu bună judecată, cei ce se folosesc de cuget înţelept. (Nil Ascetul)43

ˇ Orice plănuire a ta să o începi cu Cel ce este începutul a tot binele, ca să fie după voia lui Dumnezeu ceea ce ai de gând să faci. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce, asemenea orbului, şi-a lepădat haina şi s-a apropiat de Domnul se face ucenicul Lui şi propovăduitorul învăţăturilor celor mai înalte. (Marcu Ascetul)43

ˇ Pe cel ce a încetat de-a mai păcătui şi s-a pocăit nu-l mai mustra; iar de zici că pentru Dumnezeu îl mustri, mai întâi descoperă-ţi păcatele tale. (Marcu Ascetul)43

ˇ Primeşte necazurile, că întru nimic nu te păgubeşte în cele ce le ai de mai înainte; dar leapădă lăcomia, căci ai să dai socoteală. (Marcu Ascetul)43

ˇ Nu cugeta şi nu face nimic, fără un scop plăcut lui Dumnezeu. Căci cel ce călătoreşte fără scop, va osteni în zadar. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce nu poartă grijă după puterea lui de toate virtuţile săvârşeşte un păcat anevoie de iertat; dar rugăciunea şi milostenia întorc pe cei ce nu poartă de grijă. (Marcu Ascetul)43

ˇ Când un om foloseşte pe altul prin cuvinte sau fapte, să ştie amândoi că e de faţă harul lui Dumnezeu. Iar cel ce nu înţelege aceasta va fi stăpânit de cel ce înţelege. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce laudă pe aproapele în chip făţarnic îl va osândi după o vreme şi va fi el însuşi ruşinat. (Marcu Ascetul)43

ˇ Faţă de încercările care vin, mulţi s-au împotrivit în multe chipuri. Dar fără rugăciune şi pocăinţă, nimeni n-a scăpat de asuprire. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cele rele îşi primesc puterea una de la alta; de asemenea şi cele bune cresc una prin alta şi pe cel părtaş de ele îl mână şi mai mult înainte. (Marcu Ascetul)43

ˇ De vrei să te mântuieşti, iubeşte cuvântul adevărat şi nu lepăda niciodată, fără judecată, mustrarea. Un cuvânt adevărat a schimbat puii de năpârci şi le-a arătat să fugă de mânia ce va să vie. (Marcu Ascetul)43

ˇ Slăbănogul pogorât prin acoperiş este păcătosul mustrat de credincioşi pentru Dumnezeu, şi care primeşte iertarea pentru credinţa acelora. (Marcu Ascetul)43

ˇ De vrei să te mântuieşti, iubeşte cuvântul adevărat şi nu lepăda niciodată, fără judecată, mustrarea. Un cuvânt adevărat a schimbat puii de năpârci şi le-a arătat să fugă de mânia ce va să vie. (Marcu Ascetul)43

ˇ Slăbănogul pogorât prin acoperiş este păcătosul mustrat de credincioşi pentru Dumnezeu, şi care primeşte iertarea pentru credinţa acelora. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce le cearcă toate şi reţine binele va fugi pe urmă de tot răul. (Marcu Ascetul)43

ˇ Bărbatul îndelung răbdător are multă cuminţenie; asemenea şi cel ce-şi apropie urechea de cuvintele înţelepciunii. (Marcu Ascetul)43

ˇ Celui învârtoşat la inimă nu-i foloseşte cuvântul unei cunoştinţe mai subţiri, pentru că dacă nu e înfricat, nu primeşte durerile pocăinţei. (Marcu Ascetul)7

ˇ Pe omul puternic să nu-l mustri pentru slavă deşartă, ci arată-i viitoarea necinste. Căci în acest chip cel cuminte poate fi mustrat fără greutate. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce urăşte mustrarea, se supune patimii cu voia; iar cel ce o iubeşte va lupta şi cu obişnuinţa. (Marcu Ascetul)43

ˇ Când, pentru vreo binefacere trupească, lauzi pe vreun om ca bun, uitând de Dumnezeu, acelaşi om pe urmă ţi se va arăta că e rău. (Marcu Ascetul)43

ˇ Întâmplările sensibile sunt puii celor inteligibile, împlinind cele cuvenite după voia lui Dumnezeu. (Marcu Ascetul)43

ˇ Dumnezeu judecă faptele după intenţiile lor. Căci zice: Să-ţi dea ţie Domnul după inima ta. (Marcu Ascetul)43

ˇ Conştiinţa e o carte naturală. Cel ce o citeşte cu fapta face experienţa ajutorului dumnezeiesc. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce a cunoscut voia lui Dumnezeu şi o împlineşte după putere prin osteneli mici scapă de cele mari. (Marcu Ascetul)43

ˇ Domnul e ascuns în poruncile Sale. Şi cei ce-L caută pe El, îl găsesc pe măsura împlinirii lor. (Marcu Ascetul)43

ˇ Fă totdeauna binele după putere, iar în vremea lucrului mai mare, nu te întoarce spre cel mai mic căci cel se întoarce înapoi nu este vrednic de Împărăţia Cerurilor. (Marcu Ascetul)43

ˇ Hristos a murit, după Scripturi, pentru păcatele noastre şi celor ce îi slujesc bine le dăruieşte slobozirea. Căci zice: Bine, slugă bună şi credincioasă, peste puţine ai fost credincioasă, peste multe te voi pune; intră întru bucuria Domnului tău. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce vrea să facă ceva şi nu poate e socotit de către cunoscătorul de inimi, Dumnezeu, ca şi când ar fi făcut. Iar aceasta trebuie să o înţelegem atât cu privire la cele bune, cât şi la cele rele. (Marcu Ascetul)43

ˇ Când auzi Scriptura zicând că Dumnezeu va răsplăti fiecăruia după faptele sale, să nu înţelegi că e vorba de o vrednicie egală cu Gheena sau cu Împărăţia, ci că Hristos va răsplăti faptele necredinţei în El sau ale credinţei, nu ca un schimbător care cântăreşte preţul lucrurilor de schimb, ci ca Dumnezeu, Ziditorul şi Răscumpărătorul nostru. (Marcu Ascetul)43

ˇ Este o poruncă restrânsă şi este alta cuprinzătoare. Prin cea dintâi, se porunceşte să dăm o parte din ceea ce avem celui ce n-are; printr-a doua, se porunceşte lepădarea de toate avuţiile. (Marcu Ascetul)43

ˇ Nici una din virtuţi nu deschide singură, prin sine, uşa firii noastre, dacă nu sunt împletite toate întreolaltă. (Marcu Ascetul)43

ˇ Dacă suntem datori să facem în fiecare zi toate câte le are firea noastră bune, ce vom da lui Dumnezeu în schimb, pentru relele pe care le-am făcut mai înainte? Orice prisos de virtute am adăuga astăzi, el e o dovadă a negrijii trecute, nu e un drept de răsplată. (Marcu Ascetul)43

ˇ Dacă fapta rău plănuită îi este stricăcioasă oricui, cu mult mai mult celor ce nu au grijă de amănuntele ei. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce priveghează, rabdă şi se roagă nestrâmtorat, se împărtăşeşte în chip vădit de Duhul Sfânt. Iar cel ce e strâmtorat în acestea, dar rabdă totuşi cu voia, primeşte şi el îndată ajutor. (Marcu Ascetul)43

ˇ Atâta adevăr se cuprinde în cunoştinţa fiecăruia, câtă siguranţă îi dau blândeţea, smerenia şi dragostea. (Marcu Ascetul)43

ˇ Dacă vrei să-l foloseşti fără vorbă multă pe iubitorul de învăţătură, îndeamnă-l la rugăciune, la credinţă dreaptă şi la răbdarea necazurilor. Căci prin acestea se dobândesc toate celelalte virtuţi. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel blând pentru Dumnezeu e mai înţelept decât cei înţelepţi şi cel smerit cu inima e mai puternic decât cei puternici. Căci ei poartă jugul lui Hristos întru cunoştinţă. (Marcu Ascetul)43

ˇ Cel ce s-a bucurat de plăcerile trupeşti mai mult decât trebuie, va plăti prisosul cu osteneli însutite. (Marcu Ascetul)43

ˇ De suntem pătimaşi, trebuie să ne rugăm şi să ne supunem. Căci de abia cu ajutor ne putem război cu obişnuinţele păcatului. Cel ce-şi loveşte voia cu supunerea şi cu rugăciunea este luptător cu bun meşteşug, vădind lupta mintală pe care o poartă, prin reţinerea de la cele supuse simţurilor. (Marcu Ascetul)43

ˇ Adeseori cel ce spune adevărul e urât de cei fără de minte, după Apostol. Iar cel făţarnic este iubit. Dar nici una dintre aceste răsplăţi nu ţine multă vreme. Căci Domnul va răsplăti fiecăruia, la vremea sa, ceea ce trebuie. (Marcu Ascetul)43

ˇ Când vrei să descurci un lucru încurcat, caută în privinţa lui ce place lui Dumnezeu, şi vei afla dezlegarea folositoare. (Marcu Ascetul)43

ˇ Fără zdrobirea inimii, e cu neputinţă să ne izbăvim cu totul de păcat. Iar inima se zdrobeşte prin înfrânarea de la trei lucruri: de la somn, de la hrană şi de la lenevirea trupească. Căci prisosinţa acestora sădeşte iubirea de plăcere; iar iubirea de plăcere primeşte gândurile rele. Pe de altă parte, ea se împotriveşte atât rugăciunii, cât şi slujirii cuvenite. (Marcu Ascetul)43

ˇ Când facultatea impulsivă (mânia) a sufletului se porneşte împotriva patimilor, trebuie să ştii că este vreme de tăcere, căci este ceas de luptă. Iar când vede cineva că starea aceasta de nelinişte a ajuns la linişte, fie prin rugăciune, fie prin milostenie, să se lase mişcat de dragostea cuvintelor, asigurând însă prin legăturile smeritei cugetări aripile minţii. Căci până nu se smereşte cineva foarte prin dispreţuirea de sine, nu poate grăi despre măreţia lui Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)43

ˇ Rănile primite de trup, dacă s-au înăsprit şi s-au umplut de murdărie, nu simt lucrarea leacului: dar după ce sunt curăţite, simt lucrarea leacului, ajungând prin el la tămăduire desăvârşită. Aşa şi sufletul: câtă vreme e neîngrijit şi acoperit în întregime de lepra voluptăţii, nu poate simţi frica lui Dumnezeu, chiar dacă i-ar vesti cineva neîncetat judecata înfricoşată şi aspră a lui Dumnezeu. Dar când începe să se curăţească cu multă luare aminte, simte frica lui Dumnezeu ca pe un leac adevărat al vieţii, care mustrându-l, îl arde ca într-un foc fără durere. Pe urmă, curăţindu-se treptat, ajunge la curăţirea desăvârşită, sporind în dragoste pe măsură ce se micşorează frica din el. În felul acesta ajunge la dragostea desăvârşită, în care, cum am zis, nu mai este frică, ci nepătimirea deplină, produsă de slava lui Dumnezeu. (Diadoh al Foticeii)43

ˇ Ţine de sufletul curat cuvântul fără pizmă, râvna fără răutate îi dragostea neîncetată faţă de Domnul slavei. Atunci şi mintea îşi potriveşte cumpenele sale cu exactitate, fiind de faţă în cugetarea sa ca în cel mai curat loc de judecată. (Diadoh al Foticeii)43

ˇ Nimeni nu poate iubi sau crede cu adevărat, dacă nu se are pe sine însuşi pârâş al său. Căci când cunoştinţa noastră se tulbură prin mustrările ce şi le face, nu mai e lăsată mintea să simtă mireasma bunurilor supra-lumeşti, ci îndată e cuprinsă de îndoială: pe de o parte doreşte acea mireasmă cu ardoare pentru experienţa lor anticipată prin credinţă, pe de alta nu o mai poate prinde cu simţirea inimii prin dragoste, din pricina deselor împunsături ale conştiinţei mustrătoare. Dar curăţindu-ne pe noi înşine printr-o atenţie mai fierbinte, vom câştiga ceea ce dorim în Dumnezeu, dobândind o şi mai deplină experienţă. (Diadoh al Foticeii)43

ˇ Domnul zice în Evanghelii că nu poate fi scos cel tare din casa Sa, dacă nu-l va scoate unul şi mai tare, după ce l-a legat şi jefuit. Cum poate deci cel scos cu atâta ruşine să intre iarăşi şi să petreacă împreună cu Stăpânul adevărat, care se odihneşte în casa Sa cum vrea? Căci nici împăratul nu se va gândi să lase împreună cu el în curţile împărăteşti pe tiranul, care i-a stat cândva împotrivă şi pe care l-a biruit. Mai de grabă îl va omorî îndată, sau îl va lega pentru o lungă pedeapsă şi-l va preda oştilor sale spre o moarte de ocară. (Diadoh al Foticeii)43

ˇ Două bunuri ne aduce nouă harul cel sfânt prin Botezul renaşterii, dintre care unul covârşeşte nemărginit pe celălalt. Cel dintâi ni se dăruieşte îndată, căci ne înnoieşte în apa însăşi şi luminează toate trăsăturile sufletului, adică chipul nostru, spălând orice zbârcitură a păcatului nostru. Iar celălalt aşteaptă să înfăptuiască împreună cu noi ceea ce este asemănarea. Deci când începe mintea să guste întru multă simţire din dulceaţa Preasfântului Duh, suntem datori să ştim că începe harul să zugrăvească, aşa zicând, peste chip, asemănarea. Căci precum zugravii desemnează întâi cu o singură culoare figura omului, apoi, înflorind puţin câte puţin culoarea prin culoare, scot la arătare chipul viu al celui zugrăvit până la firele părului, aşa şi sfântul har al lui Dumnezeu readuce întâi prin Botez chipul omului la forma în care era când a fost făcut, iar când ne vede dorind cu toată hotărârea frumuseţea asemănării şi stând goi şi fără frică în atelierul lui, înfloreşte o virtute prin alta şi înalţă chipul sufletului din strălucire în strălucire, dăruindu-i pecetea asemănării. Aşa încât simţirea ne arată cum ia formă în noi asemănarea, dar desăvârşirea asemănării o vom cunoaşte abia din iluminare. Căci toate virtuţile le primeşte mintea prin simţire, înaintând după o măsură şi rânduială negrăită. Dar dragostea duhovnicească nu o poate câştiga cineva până ce nu va fi iluminat întru toată încredinţarea de Duhul Sfânt. Căci până ce nu primeşte mintea în chip desăvârşit asemănarea prin lumina dumnezeiască, poate avea aproape toate celelalte virtuţi, dar este încă lipsită de dragostea desăvârşită. Iar când se va asemăna cu virtutea lui Dumnezeu ( vorbesc de asemănare, cât e cu putinţă omului), atunci va purta şi asemănarea dragostei dumnezeieşti. Căci precum în cazul portretelor pictate, dacă se adaugă chipului culoarea cea mai vie, se scoate la iveală până şi asemănarea zâmbetului celui pictat, aşa şi la cei zugrăviţi după asemănarea dumnezeiască de către harul dumnezeiesc, dacă se adaugă lumina dragostei, chipul, e ridicat cu totul la frumuseţea asemănării. Nici nepătimirea nu poate dărui sufletului altă virtute; fără numai dragostea. Căci dragostea este plinirea legii, încât omul nostru cel dinăuntru se înnoieşte zi de zi în gustarea dragostei, dar se împlineşte abia întru desăvârşirea ei. (Diadoh al Foticeii)43

Slava deşartă

ˇ Dintre gânduri singur cel al slavei deşarte lucrează cu multe mijloace. El cuprinde aproape toată lumea şi deschide uşile tuturor dracilor, făcându-se ca un fel de trădător viclean al cetăţii. De aceea el umileşte foarte tare mintea pustnicului, umplând-o cu multe vorbe şi lucruri şi întinându-i rugăciunile, prin care acesta se străduieşte să-şi tămăduiască toate rănile sufletului său. Gândul acesta îl fac să crească toţi draci după ce au fost biruiţi, ca printr-însul să primească intrare din nou în suflet, şi să facă astfel cele mai din urmă mai rele ca cele dintâi. Din gândul acesta se naşte şi cel al mândriei, care a făcut să cadă ca un sunet din ceruri pe pământ pecetea asemănării şi cununa frumuseţii. Saltă-te din el şi nu zăbovi, ca să nu vindem altora viaţa noastră, nici petrecerea noastră, celor fără de milă. Pe acest drac îl alungă rugăciunea stăruitoare de a nu face sau zice cu voia nimic din cele ce ajută blestematei slave deşarte. (Evagrie Ponticul)44

ˇ Când mintea pustnicilor a ajuns la puţină nepătimire, şi-a agonisit şi calul slavei deşarte, căruia îndată îi dă pinteni prin cetăţi, purtându-şi fără stăpânire lauda izvorâtă din slavă. şi întâmpinând-o duhul curviei, printr-o rânduială nevăzută, o închide într-o cocină de porci, învăţând-o să nu se mai ridice altădată din pat înainte de a se face sănătoasă deplin, nici să nu facă ceea ce fac bolnavii neascultători care, purtând încă urmele bolii într-înşii, se dau la drumuri şi merg la băi înainte de vreme, căzând din nou în boală. De aceea şezând locului, să luăm şi mai bine aminte la noi înşine, ca înainte de virtute, să ne facem greu de mişcat spre păcat, iar înnoindu-ne întru cunoştinţă să dobândim mulţime de vederi felurite. Şi aşa înălţându-ne şi mai tare, vom vedea şi mai bine lumina Mântuitorului nostru. (Evagrie Ponticul)44

ˇ Începutul rătăcirii minţii este slava deşartă. Căci mintea fiind mişcată de aceasta, încearcă să mărginească dumnezeirea în chipuri şi înfăţişări. (Evagrie Ponticul)44

ˇ Când vezi vreun gând că-ţi făgăduieşte slava omenească, să ştii sigur ca-ţi pregăteşte ruşine. (Marcu Ascetul)44

ˇ Când vezi pe cineva îndurerat de multe ocări, cunoaşte că, după ce s-a umplut de gânduri de-ale slavei deşarte, seceră acum cu scârbă spicele seminţelor din inimă. (Marcu Ascetul)44

ˇ Cel ce cugetă semeţ şi cel ce iubeşte slava deşartă se însoţesc cu plăcere unul cu altul. Căci cel dintâi laudă pe iubitorul de slavă deşartă, care-i cade înainte slugarnic; iar celălalt măreşte pe cel cu cuget semeţ, care-l laudă într-una. (Marcu Ascetul)44

ˇ Când dracul slavei deşarte se aprinde puternic împotriva noastră, luând ca motiv venirea vreunor fraţi, sau a oricărui alt străin la noi, bine este să lăsăm cu acest prilej ceva din asprimea dietei noastre obişnuite. Prin aceasta vom face pe drac să plece fără ispravă, ba mai degrabă plângându-şi încercarea neizbutită. Totodată vom împlini cu dreapta judecată legea dragostei, păzind în aceeaşi vreme taina înfrânării nedezvăluită, prin pogorământul ce l-am primit. (Diadoh al Foticeii)44

Smerenia, defăimarea de sine  mândria

ˇ Îngrijeşte-te să agoniseşti multă cugetare smerită şi bărbăţie, şi răutatea lor nu se va atinge de sufletul tău şi biciul nu se va apropia de cortul tău, că îngerilor Săi va porunci ca să te păzească pe tine, iar aceştia vor izgoni de la tine toată lucrarea potrivnică. (Evagrie Ponticul) 45

ˇ Dacă te rogi împotriva patimii, sau a dracului care te supără, adu-ţi aminte de Cel ce zice: Voi alunga pe vrăjmaşii mei şi-i voi prinde şi nu mă voi întoarce până ce nu-i voi nimeri. Asupri-i-voi pe ei şi nu vor putea să stea; cădea-vor sub picioarele mele, şi cele următoare. Iar acestea le vei spune cu uşurinţă, dacă te vei înarma cu smerită cugetare împotriva vrăjmaşilor. (Evagrie Ponticul) 45

ˇ Cel ce este stăpânit de păcate şi de mânii şi îndrăzneşte cu neruşinare să se întindă la cunoştinţa lucrurilor mai dumnezeieşti, sau să se ridice chiar la rugăciunea nematerială, să primească certarea Apostolului, care-i arată că nu este fără primejdie pentru el să se roage cu capul gol, neacoperit; căci un asemenea suflet, zice, trebuie să aibă pe cap stăpânire, pentru îngerii care stau de faţă, învelindu-se în cuvenita ruşine şi smerită cugetare. (Evagrie Ponticul)45

ˇ Cel ce e smerit în cugetul său şi împlineşte o lucrare dumnezeiască, când ceteşte dumnezeieştile Scripturi pe toate le aduce în legătură cu sine şi nu cu altul. (Marcu Ascetul)45

ˇ Cel ce are vreun dar duhovnicesc şi suferă împreună cu cel ce nu-l are îşi păstrează darul prin împreuna pătimire; iar cel mândru şi-l va pierde, scufundându-se în gândurile trufiei. (Marcu Ascetul)45

ˇ Gura celui smerit în cugetare grăieşte adevărul; iar cel ce i se împotriveşte se aseamănă cu sluga aceea care a pălmuit peste obraz pe Domnul. (Marcu Ascetul)45

ˇ Să nu te înalţi întru inima ta pentru că înţelegi cele zise în Scripturi, ca să nu cazi cu mintea în duhul hulirii. (Marcu Ascetul)45

ˇ Să nu te înalţi când verşi lacrimi în vremea rugăciunii, căci Hristos este Cel ce s-a atins de ochii tăi de ai putut vedea cu mintea. (Marcu Ascetul)45

ˇ Am văzut oameni simpli smerindu-se cu fapta şi care s-au făcut prin aceasta mai înţelepţi decât cei ce păreau plini de toată cunoaşterea. Alt om simplu, auzindu-i pe aceia că sunt lăudaţi, nu le-a urmat smerenia, ci, umplându-se de slava deşartă pentru simplitatea sa, a căzut în mândrie. (Marcu Ascetul)45

ˇ Precum nu se îngăduie apa şi focul laolaltă, aşa nu se îngăduie întreolaltă apărarea şi smerenia. (Marcu Ascetul)45

ˇ Cel care cere iertare de păcate iubeşte smerenia cugetului. Iar cel ce osândeşte pe altul îşi pecetluieşte relele sale. (Marcu Ascetul)45

ˇ De ai fost înălţat prin laude, aşteaptă ocara. Căci zice: Cel ce se înalţă pe sine, umili-se-va. (Marcu Ascetul)45

ˇ Precum celui ce se pocăieşte îi e străină cugetarea semeaţă, aşa celui ce păcătuieşte de bunăvoie îi e cu neputinţă cugetarea smerită. (Marcu Ascetul)45

ˇ Dacă vrei ca Domnul să-ţi acopere păcatele, să nu-ţi arăţi oamenilor virtuţile. Căci ceea ce facem noi cu acestea aceea face Dumnezeu cu acelea. Ascunzându-ţi virtutea, nu te mândri, ca şi când ai împlini dreptatea. Căci dreptatea nu stă numai în a ascunse cele frumoase, ci şi în a nu gândi nimic din cele oprite. (Marcu Ascetul)45

ˇ Împrejmuieşte-ţi cuvântul cu întărituri dinspre partea laudei de sine şi cugetul dinspre partea înaltei păreri despre tine, ca nu cumva cedând să faci cele dimpotrivă. Căci binele nu se săvârşeşte numai de către om, ci şi de către Dumnezeu, atotvăzătorul. (Marcu Ascetul)45

ˇ Să vorbim acum puţin şi despre patima neraţională a mâniei, care pustieşte, zăpăceşte şi întunecă tot sufletul, şi-l arată pe om asemenea fiarelor în vremea mişcării şi lucrării ei, mai ales pe cel ce alunecă lesne şi repede spre ea. Patima aceasta se sprijină mai ales pe mândrie; prin ea se întăreşte şi se face nebiruită. Căci până ce e udat copacul diavolesc al amărăciunii, al supărării şi al mâniei, cu apa puturoasă a mândriei, înfloreşte şi înfrunzeşte îmbelşugat şi aduce mult rod al fărădelegii. Iar clădirea celui rău în suflet nu poate fi doborâtă, până ce are ca sprijin şi întărire temelia mândriei. Dacă vrei, aşadar, să se usuce în tine arborele fărădelegii (adică patima amărăciunii, a mâniei şi a supărării) şi să se facă neroditor, ca venind securea Duhului să-l taie şi să-l arunce în foc cum zice Evanghelia, şi să-l scoată afară împreună cu toată răutatea; şi dacă vrei să se dărâme şi să se surpe casa fărădelegii, pe care cel rău o zideşte cu vicleşug în suflet (şi o face aceasta adunând de fiecare dată în gând ca pietre felurite pricini întemeiate sau neîntemeiate, provocate de lucruri şi de cuvinte referitoare la cele materiale şi ridicând în suflet o clădire a răutăţii, căreia îi pune ca sprijin şi întărire gânduri de mândrie), să ai smerenia Domnului neîncetat în inimă. Să te gândeşti cine a fost El şi ce s-a făcut pentru noi, şi din ce înălţimi de lumină a dumnezeirii, - descoperită după putinţă fiinţelor de sus şi slăvită în ceruri de toată firea raţională a îngerilor, Arhanghelilor, Scaunelor, Domniilor, începătorilor, Stăpâniilor, Heruvimilor şi Serafimilor şi a nenumitelor Puteri spirituale, ale căror nume n-au ajuns până la noi, după cuvântul tainic al Apostolului, - în ce adânc de smerenie omenească s-a coborât, prin negrăita Sa bunătate, asemănându-se întru toate nouă, celor ce şedeam în întunericul şi în umbra morţii şi ajunserăm robi prin călcarea lui Adam fiind stăpâniţi de vrăjmaş prin lucrarea patimilor. Căci aflându-ne noi într-o astfel de robie înfricoşată şi stăpâniţi fiind de moartea nevăzută şi vicleană, nu s-a ruşinat de noi Stăpânul întregii firi văzute şi nevăzute, ci umilindu-Se pe Sine şi luând asupra Sa pe omul căzut sub patimile de ocară şi sub osânda dumnezeiască, s-a făcut întru toate asemenea nouă, afară de păcat, adică afară de patimile de ocară. El a luat toate pedepsele trimise asupra omului pentru păcatul neascultării de către hotărârea dumnezeiască: moartea, osteneala, foamea, setea şi cele asemenea acestora, făcându-Se ceea ce suntem noi, ca noi să ne facem ceea ce este El; Cuvântul trup s-a făcut, ca trupul să se facă Cuvânt; fiind bogat, s-a făcut sărac pentru noi, ca noi să ne îmbogăţim cu sărăcia Lui; s-a făcut asemenea nouă din multa iubire de oameni, ca noi să ne facem asemenea Lui prin toată virtutea. Căci de unde a venit Hristos, de acolo se înnoieşte, prin harul şi puterea Duhului; omul zidit cu adevărat după chipul şi asemănarea lui Dumnezeu. Iar prin această înnoire ajunge la măsura dragostei desăvârşite, care aruncă afară frica, nemaiputând să cadă niciodată. Căci dragostea niciodată nu cade, fiindcă dragostea, zice Ioan, este Dumnezeu şi cine rămâne în dragoste, în Dumnezeu rămâne. De această măsură s-au învrednicit Apostolii şi cei ce s-au nevoit asemenea lor întru virtute şi s-au înfăţişat pe ei desăvârşiţi Domnului, urmând lui Hristos cu dragoste desăvârşită, în toată viaţa lor. Gândeşte-te, aşadar, totdeauna fără uitare la umilirea aceasta atât de mare, pe care a luat-o Domnul asupra Sa, din negrăita Sa iubire de oameni; adică la sălăşluirea în Maica lui Dumnezeu  Cuvântul, la luarea omului asupra Sa, la naşterea din femeie, la creşterea treptată cu trupul, la ocări, la înjurături, la batjocuri, la luarea în râs, la bârfiri, la biciuiri, la scuipări, la luarea în bătaie de joc, la hlamida roşie, la cununa de spini, la osândirea lui de către căpetenii, la strigătul iudeilor celor fărădelege şi de acelaşi neam cu El, împotriva lui: Ia-L, ia-L, răstigneşte-l! la cruce, la piroane, la suliţă, la adăparea cu oţet şi fiere, la triumful păgânilor, la râsul celor care treceau şi ziceau: De eşti Fiul lui Dumnezeu, pogoară-te de pe cruce şi vom crede ţie, şi la celelalte patimi, pe care le-a răbdat pentru noi: la răstignire, la moarte, la aşezarea de trei zile în mormânt, la coborârea la iad; la învierea din morţi, la scoaterea din iad şi din moarte a sufletelor, care s-au împreunat cu Domnul, la înălţarea la ceruri, la şederea de-a-dreapta Tatălui, la cinstea şi la slava mai presus de toată începătoria, Stăpânirea şi de tot numele ce se numeşte, la închinarea ce o aduc toţi îngerii Celui întâi născut din morţi, din pricina patimilor, după cuvântul Apostolului, care zice: Aceasta să se cugete în voi, ceea ce şi în Hristos Iisus, care în chipul lui Dumnezeu fiind, nu răpire a socotit a fi întocmai cu Dumnezeu, ci s-a umilit pe Sine, chip de rob luând, întru asemănarea omului făcându-se şi la înfăţişare aflându-se ca omul; şi s-a smerit pe Sine ascultător făcându-Se până la moarte, iar moartea a crucii, de aceea şi Dumnezeu L-a preaînălţat pe El şi i-a dăruit Lui nume mai presus de toate numele, ca în numele lui Iisus Hristos tot genunchiul să se plece, al celor cereşti, al celor pământeşti şi al celor de dedesubt,  şi următoarele. Iată la ce slavă şi înălţime L-au ridicat, după dreptatea lui Dumnezeu, pe Domnul făcut om, pricinile mai înainte spuse. (Marcu Ascetul)45

ˇ Definiţia smeritei cugetări: uitarea atentă a isprăvilor tale. (Diadoh al Foticeii)45

ˇ Ştiu pe cineva care iubeşte aşa de mult pe Dumnezeu, plângând totuşi că nu-l poate iubi cât vrea, încât sufletul lui este necontenit într-o astfel de dorinţă fierbinte, că Dumnezeu se slăveşte în el, iar el este ca şi când n-ar fi. Despre sine nu ştie ce valoare are, iar laudele cuvintelor nu-l îndulcesc. Căci din multa dorire a smereniei nu-şi cunoaşte vrednicia sa, ci slujeşte lui Dumnezeu după rânduiala preoţilor. Iar din multa iubire de Dumnezeu îşi ascunde amintirea vredniciei, îngropând cu smerenie undeva în adâncul dragostei de Dumnezeu lauda ce i se cuvine din pricina acestei vrednicii, ca să-şi pară în cugetarea sa totdeauna o slugă netrebnică, fiind cu totul străin de vrednicia sa, prin dorul după smerenie. Acest lucru suntem datori să-l facem şi noi, fugind de orice cinste şi slavă, pentru covârşitoarea bogăţie a dragostei Domnului, care ne-a iubit aşa de mult pe noi. (Diadoh al Foticeii)45

ˇ Smerita cugetare este un lucru greu de câştigat. Cu cât este mai mare, cu atât se cer mai multe strădanii pentru dobândirea ei. Ea se iveşte în cei părtaşi de sfânta cunoştinţă în două cazuri şi chipuri: când luptătorul pentru evlavie se află în mijlocul drumului experienţelor duhovniceşti, el are un cuget mai smerit din pricina neputinţei trupului, sau a celor ce duşmănesc fără temei pe cei ce se îngrijesc de dreptate, sau a gândurilor rele; apoi când mintea e luminată de harul dumnezeiesc întru simţire şi siguranţă multă, sufletul are smerita cugetare ca pe o însuşire firească, întrucât, fiind plin de bunătate dumnezeiască, nu mai poate să se umple de slavă deşartă, chiar dacă ar împlini neîncetat poruncile Domnului, ci se socoteşte pe sine mai smerit decât toţi, în urma împărtăşirii de bunăvoinţa dumnezeiască. Cea dintâi smerită cugetare cuprinde de multe ori întristare şi descurajare. Iar cea din urmă cuprinde bucurie împreunată cu o sfială plină de înţelepci}ne. Fiindcă cea dintâi se iveşte, cum am zis, în cei ce se află la mijlocul nevoinţelor, iar cea de-a doua se trimite celor ce s-au apropiat cu desăvârşire. Cea dintâi se întristează adeseori când e lipsită de fericirile pământeşti. Cea de-a doua, chiar dacă i-ar oferi cineva toate împărăţiile pământului, nu se impresionează şi nu simte săgeţile cumplite ale păcatului. Căci fiind cu totul duhovnicească, nu mai cunoaşte de loc slava trupească. Dar tot cel ce se nevoieşte a trebuit să treacă prin cea dintâi ca să ajungă la cea de-a doua. Căci dacă nu ne-ar înmuia harul, aducând asupra noastră pătimirile povăţuitoare, ca să lămurească voia noastră cea slobodă, nu ne-ar dărui strălucirea smereniei de pe urmă. (Diadoh al Foticeii)45

Spovedania, descoperirea gândurilor, sfătuirea

ˇ De fapt Iacob, spunându-le lor că a cucerit Sichemul cu sabie şi arc, arată că i-a trebuit luptă şi osteneală ca să pună stăpânire pe patimi şi să le ascundă în pământul Sichemului. S-ar părea însă că este o oarecare contrazicere între a ascunde zeii în Sichem şi a ţine un idol în ascunziş. Căci a ascunde zeii în Sichem e lucru de laudă; iar a ţine un idol în ascunziş e lucru de ocară. De aceea a pecetluit lucrul din urmă cu blestem, zicând: Blestemat cel ce ţine idol în ascunziş! Şi de fapt nu este acelaşi lucru a ascunde ceva în pământ pentru totdeauna şi a-l ţine în ascunziş. Căci ceea ce a fost ascuns în pământ şi nu se mai arată vederii se şterge cu vremea şi din amintire. Dar ceea ce e ţinut în ascunziş nu e cunoscut de cei din afară, însă e văzut necontenit de cel ce l-a pus acolo. Acesta îl arm mereu în amintire ca pe un chip cioplit pe care îl poartă în ascuns. Căci tot gândul urât, care ia formă în cugetare, este o sculptură ascunsă. De aceea este ruşine a scoate la arătare asemenea gânduri, dar e primejdios şi de a ţine în ascuns un chip cioplit, precum şi mai primejdios este de a căuta formele dispărute, cugetarea înclinând cu uşurinţă spre patima izgonită şi împlântând în pământ bronzul idolului. Căci deprinderea virtuţii este de aşa fel că se cumpăneşte cu uşurinţă şi într-o parte şi într-alta, aplecându-se, dacă nu se poartă de grijă, spre cele potrivnice. (Nil Ascetul) 46

ˇ A iscodi plin de curiozitate planurile învăţătorului şi a vrea să pui la încercare cele poruncite de el, însemnează a pune piedică înaintării tale proprii. Cu siguranţă nu ceea ce se pare celui neîncercat întemeiat şi potrivit este într-adevăr întemeiat. Astfel judecă meşterul şi altfel cel fără meşteşug lucrurile meşteşugului. Cel dintâi are ca regulă ştiinţa; celălalt că aşa s-ar cuveni. Dar socotinţa aceasta foarte rar se acoperă cu adevărul; de cele mai multe ori se abate de la linia dreaptă, fiind înrudită cu rătăcirea. Aşadar cei ce au predat altora grija mântuirii lor, lăsându-şi toate socotinţele, să-şi supună gândurile meşteşugului celui priceput, judecând ştiinţa lui mai vrednică de crezare. Mai întâi, lepădându-se de toate, să nu-şi lase nimic afară, nici cel mai mic lucru, temându-se de pilda lui Anania, care crezând că înşeală pe oameni, a primit de la Dumnezeu osânda pentru furt. (Nil Ascetul)46

ˇ Ci, cum se predau pe ei înşişi, aşa să predea şi toate ale lor, bine ştiind că ceea ce rămâne afară, trăgând necontenit cugetul într-acolo, îl va desface adeseori de la cele mai bune, iar pe urmă îl va rupe din frăţietate. De aceea a poruncit Duhul Sfânt să se scrie Vieţile Sfinţilor, ca fiecare dintre cei ce se apucă de unul din felurile acestea de vieţuire, să fie dus printr-o pildă asemănătoare spre adevăr. Cum s-a lepădat Elisei de lume, ca să urmeze învăţătorului său? Ara, zice, cu boii, şi douăsprezece perechi de boi înaintea lui; şi a tăiat boii şi i-a fript în vasele boilor. Aceasta îi arată căldura râvnei. Căci n-a zis: voi vinde perechile de boi şi voi economisi preţul după cuviinţă, nici n-a socotit cum ar putea avea mai mult folos din vânzarea lor. Ci, cuprins cu totul de dorinţa care îl trăgea să fie lângă învăţător, a dispreţuit cele văzute şi s-a silit să se izbăvească mai repede de ele, ca de unele ce-l puteau împiedica adeseori se face pricină a răzgândirii. De ce apoi şi Domnul, îmbiind bogatului desăvârşirea vieţii după Dumnezeu, i-a poruncit să-şi vândă averile şi să le dea săracilor şi să nu-şi lase sieşi nimic? Fiindcă ştia că ceea ce rămâne se face, ca şi întregul, pricină de împrăştiere. Dar socotesc că şi Moise, rânduind celor ce vreau să se curăţească în rugăciunea cea mare, să-şi radă tot trupul, le-a poruncit prin aceasta să se lepede cu desăvârşire de averi, iar în al doilea rând să uite de familie şi de toţi cei apropiaţi în aşa măsură, încât să nu mai fie câtuşi de puţin tulburaţi de amintirile lor. (Nil Ascetul) 46

ˇ Multe sunt sfaturile aproapelui spre ceea ce este de folos; dar nimănui nu i se potriveşte aşa de mult ca judecata conştiinţei sale. (Marcu Ascetul)46

ˇ Cel ce se osteneşte fără sfat e sărac în toate. Iar cel ce aleargă cu nădejde e de două ori bogat. (Marcu Ascetul)46

ˇ Omul sfătuieşte pe aproapele precum ştie; iar Dumnezeu lucrează în cel ce aude, precum acela a crezut. (Marcu Ascetul)46

ˇ E primejdios lucru a fi cineva singur, fără martori, a se călăuzi după voia sa şi a convieţui cu cei neîncercaţi în războiul duhovnicesc. Unii ca aceştia sunt meşteşugirile păcatului şi se ţin bine ascunse; şi felurite curse şi-a întins vrăjmaşul pretutindeni. De aceea, dacă e cu putinţă, e bine să te sileşti şi să te străduieşti a fi sau a te întâlni neîncetat cu bărbaţi cunoscători. În felul acesta, deşi nu ai tu însuţi făclia adevăratei cunoştinţe, fiind încă nedesăvârşit cu vârsta duhovnicească şi prunc, dar însoţindu-te cu cel ce o are, nu vei umbla în întuneric, nu te vei primejdui de lanţuri şi de curse şi nu vei cădea între fiarele lumii spirituale, care pândesc în întuneric şi răpesc şi ucid pe cei ce umblă în el fără făclia spirituală a cuvântului dumnezeiesc. (Marcu Ascetul)46

Tăcerea  vorba deşartă, clevetirea

ˇ Nestatornicii şi nepricepuţii să nu ispitească pe cei înţelepţi. Iar cel înţelept este bărbatul ce place lui Dumnezeu, care vorbeşte puţine şi pe cele de trebuinţă şi plăcute lui Dumnezeu. (Antonie cel Mare)47

ˇ Când afli pe unul gâlcevindu-se şi luptându-se împotriva adevărului şi a lucrului vădit, pune capăt gâlcevii, părăsind pe unul ca acela, fiindcă şi-a împietrit cu totul mintea. Căci precum apa cea rea strică vinul, cu vrajbă strică pe cei virtuoşi cu viaţa şi cu socotinţa. (Antonie cel Mare)47

ˇ Nu spune mulţimii cuvinte despre evlavie şi bună vieţuire. Nu pentru pizmă zic, dar socotesc că vei fi luat în râs de cei smintiţi. Căci cel asemenea se bucură de cele asemenea. Iar astfel de cuvinte puţini auzitori găsesc. Mai bine este dar a nu grăi, decât ceea ce voieşte Dumnezeu pentru mântuirea oamenilor. (Antonie cel Mare)47

ˇ Cuvântul este sluga minţii. Căci ce voieşte mintea, aceea tâlcuieşte cuvântul. (Antonie cel Mare)47

ˇ Prin trup omul este muritor. Dar prin minte şi cuvânt nemuritor. Tăcând înţelegi şi după ce ai înţeles grăieşti. Căci în tăcere naşte mintea cuvântul. Şi rostind cuvânt de mulţumită lui Dumnezeu, îţi lucrezi mântuirea. (Antonie cel Mare)47

ˇ Cel ce vorbeşte fără socoteală nu are minte, căci grăieşte fără să înţeleagă nimic. Cercetează dar ce-ţi este de folos să faci pentru mântuirea sufletului. (Antonie cel Mare)47

ˇ Nu vorbi cu două limbi, într-un fel arătându-te cu cuvântul şi într-alt fel aflându-te cu conştiinţa. Căci pe unul ca acesta Scriptura îl pune sub osândă. (Marcu Ascetul)47

ˇ Precum uşile băilor, deschizându-se necontenit, împing căldura dinăuntru afară, aşa şi sufletul când vrea să vorbească multe, chiar dacă le-ar spune toate bune, împrăştie şi slăbeşte puterea ţinerii de minte prin poarta grăitoare. Prin aceasta mintea uită să spună lucrurile care se cuvin la vreme potrivită şi împărtăşeşte de-a-valma oricui se nimereşte o amestecătură de gânduri, nemaiavând nici pe Duhul Sfânt, care să-i păzească cugetarea ferită de năluciri. Căci lucrul bun scapă totdeauna vorbăriei, fiind străin de orice vălmăşag şi imaginaţie. Bună este deci tăcerea la vreme, ea nefiind decât mama gândurilor prea înţelese. (Diadoh al Foticeii)47