5-III-2008

600 de

ISTORIOARE RELIGIOASE

de Preot Iosif Trifa

Șase sute de istorioare religioase

1 Urechi mîntuite

În țãrile rãsãritului umblã o istorioarã veche, plinã de înțeles și pentru noi creștinii.

Cicã un sfînt profet ajungînd în rai, a vãzut pe acolo, între altele și o grãmadã de urechi strînse la un loc.

- Ce înseamnã aceastã grãmadã de urechi? - a întrebat profetul pe pãzitorul raiului.

- Acestea sînt urechile oamenilor care au ascultat cu bucurie Cuvîntul lui Dumnezeu, dar nu L-au fãcut. Urechile care au ascultat cu bucurie Cuvîntul lui Dumnezeu, iatã s-au mîntuit și au ajuns în rai, dar stãpînii urechilor se chinuie acolo jos în focul iadului - a rãspuns pãzitorul raiului.

Numai auzirea Cuvîntului lui Dumnezeu încã nu mîntuie. Cele auzite trebuie sã strãpungã inima noastrã (Fap. Ap. 2, 37) și sã le primim și sã le pãstrãm în inima noastrã (Luca 1, 66), cãci altcum le furã satana și nu aduc roade. Cel ce laudã cuvintele Domnului și le împlinește, acesta este omul cel cuminte care și-a zidit casa pe stîncã (Matei 7, 29). Mama mea și frații mei - zicea Isus - sînt cei ce aud Cuvîntul lui Dumnezeu și Îl împlinesc (Luca 8, 21). Nu auzitorii legii, ci împlinitorii ei se vor mîntui (Rom. 2, 13).

Cititorule! Ești tu un creștin numai cu urechile sau și cu faptele tale? Fã-ți singur socoata aceasta!

2 Albinele și fumul

Cînd stuparul vrea sã ia mierea albinelor, sau vrea sã le slãbeascã rezistența, le amețește cu fum.

Așa face și diavolul. Cu fumul ispitelor și pãcatelor îi amețește pe oameni; le slãbește rezistența sufleteascã și pe urmã le furã mierea, le furã Împãrãția lui Dumnezeu și mîntuirea sufletului.

3 Mama tîmpitului

Am cunoscut o mamã ce avea un copil tîmpit. Ajunsese copilul la 40 de ani și nu cunoștea pe mamã-sa. Sãrmana mamã, îl îngrijea așa cum își îngrijește o mamã odorul.

Într-o zi am afla-o plîngînd cu amar.

- Pãrinte dragã - îmi zicea femeia - mi se rupe inima de durere cînd mã gîndesc cã 40 de ani am îngrijit cu dragoste pruncul acesta și el nici mãcar o datã nu mi-a zis: mamã!

Așa sînt și cei pãcãtoși, care nu țin seamã de dragostea Tatãlui ceresc. Tatãl ceresc îi îngrijește cu dragostea și iubirea unui pãrinte, dar pãcãtoșii, tîmpiți fiind de patimi și pãcate - nu cunosc iubirea Lui și nici nu vor s-o cunoascã.

O viațã întreagã sînt împresurați de dragostea Tatãlui ceresc și ei nu strigã nici mãcar o datã: Tatã!

4 Ce veste se mai aude în lume?

Un ostaș din Oastea Domnului se întorcea de la oraș. Cîțiva oameni îl întîmpinarã cu întrebarea:

- Ce noutãți se mai aud?... Ce vești se mai aud prin lume?...

- Am auzit o noutate mare - rãspunse ostașul - am auzit cã Isus Hristos a venit în lume sã ne mîntuiascã pe noi cei pãcãtoși. O veste mare se aude în lume... se aude vestea scumpã și dulce cã atît de mult a iubit Dumnezeu lumea, încît și pe Fiul Sãu Cel Unul Nãscut, L-a dat ca oricine crede în El sã nu piarã, ci sã aibã viața veșnicã (Ioan 3, 16).

Cuminte rãspuns!

5 Clopotele din New York

Cei ce au fost în America, spun cã New York-ul este un oraș cu un zgomot atît de asurzitor, încît nu se aud clopotele bisericilor. Vuie clopotele, dar jos în stradã nu le aude nimeni.

Așa e și zgomotul și vuietul acestei lumi deșarte. El asurzește pe om sã n-audã chemãrile Domnului. Cei ce se lasã tîrîți de vuietul și huruitul lumii, nu mai aud chemãrile cerului...

uitã de cele sufletești.

6 Cele trei priviri

Un om evlavios fu întrebat odatã, cum se face cã el totdeauna își pãstreazã sîngele rece cu toate necazurile ce le întîmpinã în viațã?

- Ei bine - rãspunse el - sã știi cã totdeauna sînt cu cea mai mare bãgare de seamã la ochii mei, cã tot rãul din lume, ca și tot binele, pãtrunde prin simțurile omului la inimã. Pentru aceea în toate diminețile, înainte de a pleca la afaceri, fac urmãtoarele trei lucruri:

Întîi privesc spre cer și îmi aduc aminte cã acolo sus, eu am cea mai principalã afacere și înspre aceasta trebuie sã mi se îndrepte ținta mea și toate silințele mele.

Al doilea, plec ochii la pãmînt și mã gîndesc de ce puțin loc am nevoie pentru a-mi gãsi eu acolo mormîntul.

Al treilea, privesc de jur împrejur și mã gîndesc la marea mulțime de oameni, care au de pãtimit și mai rãu decît mine.

În chipul acesta mã mîngîi de toate suferințele ce le îndur și trãiesc mulțumit în pãrtãșie cu Dumnezeu.

7 Bunã dimineața soare!

Un cercetãtor spune cã a aflat prin centrul Africii niște triburi sãlbatice cu credințe și obiceiuri foarte ciudate.

Între altele - spune cercetãtorul - am vãzut cum dimineața, la rãsãritul soarelui, șeful unui trib se ridica pe o înãlțime și salutînd rãsãritul soarelui, zicea: Bunã dimineața soare! Pe ziua de azi, iatã calea ce trebuie s-o faci: te vei ridica în sus, vei apuca la stînga, apoi la dreapta și desearã te vei coborî acolo... (arãtînd cu degetul).

În nepriceperea lor, șeful și tribul își închipuiau cã soarele merge dupã sfatul și arãtarea lor.

Înapoiați oameni! Însã eu mã gîndesc: oare nu tot cam așa sînt și unii învãțați și filozofi de pe la noi, care își închipuie cã lumea merge dupã legile și teoriile lor?

8 Domnul meu, aduți aminte cã vei muri!...

Filip, tatãl lui Alexandru Macedon, învãțase pe servitorul sãu sã-i spunã în fiecare dimineațã cuvintele: Domnul meu, aduți aminte cã ve muri! De asemenea, aceste vorbe trebuia ca servitorul sã i le spunã în fiecare searã.

Iatã un lucru care ne-ar putea fi de învãțãturã și nouã creștinilor, cãci cei mai mulți oameni așa trãiesc, ca și cînd n-ar mai muri niciodatã.

Noi ne aducem aminte de moarte numai cînd ne doboarã boala la pat și abia mai rãsuflãm sub greutatea ei.

Aduți aminte de moarte și în veac nu vei pãcãtui - zice înțeleptul Sirah.

9 Tatã, eu nu te cred!

Un copil rãsfãțat spunea tatãlui sãu vorbele de mai sus:

- Tatã, eu nu te cred!

Ce copil rãu crescut! șoptea lumea de primprejur.

- Așa grãiești mișelule? îi strigã indignat și tatãl sãu.

Însã indignarea tatãlui n-avea temei. De ce? Pentru cã și el era un necredincios... pentru cã era și el exact în aceeași situație fațã de Tatãl ceresc. Copilul spunea cã nu crede în tatãl sãu, iar tatãl de altã parte nu credea în Tatãl sãu Cel ceresc.

Oare cine era mai vinovat, copilul ori tatãl?

Necredinciosul este exact în situația unui copil ce spune cã nu crede în tatãl sãu.

10 Dumnezeu sã-ți ajute!...

Un elev isprãvise liceul și se pregãtea ași continua studiile într-un oraș mai mare.

La despãrțire, bunicã-sa îi spuse:

- Dumnezeu sã-ți ajute - dragul meu nepot - sã poți închide ușile!

- Ce uși, bunicã dragã, doar n-o sã mã fac portar, dupã ce am isprãvit cu liceul? - Pe unde vei merge, bagã de seamã sã-ți închizi mai întîi ușile urechilor tale. Sã le închizi fațã de toate șoaptele și ispitele satanei.

Sã-ți închizi apoi ușile ochilor tãi. Sã nu citești cãrți rele, pline de otravã și sã nu te duci nicãieri unde inima ta se poate otrãvi cu priveliștea ochilor.

Sã-ți închizi apoi și ușa gurii tale, ascultînd de sfatul psalmistului: Pune Doamne pazã gu r i i mele și ușã d e î n grã d i r e b uz e l o r m el e , gî n d i n du - t e n e î ncet a t ș i l a c u v i n t e l e Mîntuitorului, cã pentru orice cuvînt nefolositor omul va da seamã în Ziua Judecãții (Matei 12, 36).

Și mai presus de toate, dragul meu, sã-ți închizi ușa inimii tale fațã de toate ispitele cele rele. Sã o lași deschisã numai pentru Domnul.

Așa fãcînd, bine și fericire vei avea în viațã!

11 Rugãciunea unui judecãtor

Un judecãtor credincios se ruga astfel:

Prea Bunule Doamne și Dreptule Judecãtor!

Și eu sînt un biet judecãtor în aceastã lume. Dacã însã și Tu Preabunule Doamne m-ai judeca așa cum judec eu, dupã paragraful legii, apoi aș fi pierdut, pentru cã plata pãcatului este moartea (Rom. 6, 23).

Tu însã Prea Bunule Doamne, ai douã scaune de judecatã: scaunul dreptãții și scaunul iertãrii, pe care ni l-a cîștigat Scumpul nostru Mîntuitor. De la scaunul dreptãții - în fața cãrui mã vor tîrî pãcatele mele - eu apelez la scaunul iertãrii și bunãtãții, pe care ni l-a cîștigat Scumpul meu Mîntuitor cu Jertfa Lui cea sfîntã și scumpã.

12 Coroana lui Diogene

Într-o zi, filozoful grec Diogene, vrînd sã se apere de cãldura soarelui, își puse pe cap o coroanã de frunze. Un trecãtor vãzîndu-l, începu a striga dupã el în batjocurã:

- Jos coroana, filozofule mîndru!... Coroana se cuvine sã o poarte numai eroii care s-au întors biruitori de pe cîmpurile de luptã...

Diogene ridicã capul și privind țintã în ochii înfruntãtorului, rãspunse:

- Taci prostule! Aflã cã eu am biruit dușmani cu mult mai cumpliți decît cei din cîmpul de luptã; eu am biruit trufia, sãrãcia și pe acea fiarã cumplitã ce se cheamã plãcerea lumeascã...

Iatã un minunat rãspuns care ne poate fi de învãțãturã și nouã creștinilor de azi! mîntuirea sufletului tãu...

Doar nu cumva, și cu cititorule, ești un astfel de hoț?...

13 Hoțule!

- Hoțule! Stai sã-ți spun ceva! - strigã odatã un credincios pe un om ce trãia în nepãsare de cele sufletești.

- Ce-mi zici, - hoțule? - rãspunse cel chemat - eu n-am furat nimic și-mi zici hoț!

- Ba ai furat, frate dragã și furi... timpul cel scump ce ți l-a dat Dumnezeu pentru

14 O minciunã cu tîlc

În limba germanã este o carte vestitã de minciuni: Isprãvile vînãtorului Mumchshausen.

Între altele este și una cu tîlc sufletesc.

Odatã - spune baronul vînãtor - dãdusem într-o mlaștinã. Toate încercãrile mele sã scap erau zadarnice. Mã cufundasem pînã la piept. Atunci îmi veni în gînd o idee. Cum aveam pãr lung, strînsei pãrul chicã, mã prinsei cu tãrie de el și mã trãsei afarã din mlaștinã...

Ce minciunã patentã! Dar, vai, într-o astfel de minciunã trãiesc atîția și atîția creștini.

Pãcatul este o mlaștinã grozavã. Toți cei ce apucã în mlaștina asta, se cufundã vãzînd cu ochii. Toate sforțãrile lor de a scãpa cu puterile proprii sînt zadarnice... sînt isprava baronului, care s-a tras de cap ca sã iasã din mlaștinã.

Toți cei ce umblã sã iasã din mlaștina pãcatelor și patimilor rele cu vorbe ca acestea:

Vreau sã mã las de aia și de aia... vreau sã fiu stãpîn pe mine... - sînt curat în chipul baronului care spunea cã a scãpat din mlaștinã trãgîndu-se de cap.

Din mlaștina pãcatelor putem scãpa numai cu ajutorul Scumpului nostru Mîntuitor.

Într-o conferințã pentru popor, am auzit pe un cãrturar apelînd la voința oamenilor sã se lase de patima beției. Foarte bine. Numai cît, pe limba Evangheliei, asta înseamnã a învãța pe oameni sã se apuce de cap ca sã iasã din mlaștina beției.

Toate sfaturile și conferințele morale n-ajung nimic, pînã cînd sosește Samariteanul Cel Bun și Milostiv: Isus Mîntuitorul.

Oastea Domnului scoate sufletele din mlaștina pãcatelor cu ajutorul Acestui Samaritean Bun și Milostiv.

15 Era numai aur!...

În țãrile rãsãritului umblã o istorioarã ce spune cã doi cãlãtori rãtãcind în pustiul deșertului ajunseserã în primejdia de a muri de foame și de sete.

Deodatã, în zare se ivește un palmier, iar lîngã el urmele unor foști popositori pe aci. O traistã plinã cu ceva rãmãsese aci. O desfãșuraserã repede în nãdejdea cã aflã în ea ceva hranã. Dar, vai, în ea era numai aur, iar aurul nu le putea ajuta. Murirã lîngã el.

Așa se întîmplã și în pustiul acestei lumi. Lumea aceasta nu are nici o hranã pentru suflet.

E un deșert mare fãrã apã și fãrã pîine sufleteascã.

Vai, cete suflete mor de foame și de sete lîngã bogãțiile și averile trecãtoare.

16 Și-a vîndut locul din rai

În decursul unui chef la cîrciumã, chefuitorii începurã sã-și batã joc de cele sfinte.

- Cine-mi dã cinci lei - strigã unul - îi dau locul meu din rai.

- Hai sã-l cumpãr eu - rãspunse în batjocurã altul. Dã mîna aici! Noroc de tîrg!

Cîrciumare, adã aldãmaș!

Se rîse mult pe socoteala acestui tîrg, dar a doua zi dimineața, cel ceși vînduse locul din rai, întîrzie sã se scoale. Fu aflat mort în pat.

Necredincioșilor! Nu vã înșelați, Dumnezeu nu Se lasã batjocorit! (Gal. 6, 20).

17 Tu trebuie sã te întîlnești cîndva cu Dumnezeu

Adam a încercat sã se ascundã din fața lui Dumnezeu? Oh! Ce nebunie! Dar aceastã nebunie o fac mulți, mulți oameni de azi. O fac toți cei ce stãruiesc în pãcate și fãrãdelegi.

Ei nu vreau sã dea fațã cu Dumnezeu; ei încearcã sã se ascundã în fața Lui. Dar odatã și odatã ei vor trebui sã dea fațã cu El. Vor da fațã în Ziua cea mare a Judecãții.

Ah! Ce teribilã întîlnire va fi aceasta! Dumnezeu și omul trebuie sã se întîlneascã. Sã stãm

în fața Domnului cu inima zdrobitã pentru pãcatele noastre. Sã ne întîlnim cu Dumnezeu în Crucea și Jertfa Fiului Sãu. Din aceastã întîlnire vine mîntuirea. Ferice de cei ce o fac!

18 Tu ești mai bun decît mine!

Un necredincios aflase vaca vecinului sãu în iarba din grãdina lui și o duse la primãrie, strigînd în gura mare cã îl învațã el sã-și îngrijeascã vitele.

Dupã cîteva zile vecinul, - care era un om credincios - aflã oile necredinciosului în grãdina lui și ducîndu-le acasã zise:

- Vecine dragã, ți-am aflat oile în grãdina mea și ți le-am adus acasã. Sã nu te superi pentru asta, cã lucruri de acestea se mai pot întîmpla fãrã voința noastrã. Dar dacã se va mai întîmpla, sã fii liniștit cã nu le voi lãsa sã se piardã ci ți le voi aduce acasã.

- Tu ești mai bun decît mine - rãspunse vecinul necredincios rușinat!

Dragostea credinciosului biruise.

19 Care ochi vãd mai bine?

Odatã un om a întrebat pe un înțelept, care sînt ochii aceia care vãd mai bine: cei negri ori cei albaștri? Ai bãrbaților sau ai femeilor? Ai oamenilor sau ai dobitoacelor?

- Ochii cei ce vãd mai bine - a rãspuns înțeleptul - sînt aceia ai clevetitorilor, pentru cã aceștia vãd prin toate depãrtãrile, vãd lucrurile cele mai mãrunte, ba încã vãd atît de bine, încît de cele mai multe ori, vãd și ceea ce nu este...

20 Vaca în grãdinã

O vacã intrase în grãdina unui învãțat și fãcea pagubã mare. Învãțatul își pusese ochelarii pe nas și cerceta poarta cu de-amãnuntul sã afle cum și pe unde a intrat vaca. Între timp sosi femeia; luã un bãț și scoase vaca din grãdinã.

Cam așa și cu cele religioase.

Se predicã mereu despre cum a intrat în lume pãcatul strãmoșesc, în loc sã se punã apãsul pe scoaterea pãcatelor și fãrãdelegilor din grãdina noastrã cea sufleteascã.

Sistemele teologice de regulã cerceteazã cu de-amãnuntul porțile, în loc sã punã apãsul pe spiritualizarea vieții, adicã pe scoaterea vacii din grãdinã.

21 Pirul și pãcatul

Cinci fire de pir (iarbã cîineascã), smulse de grãdinar și aruncate peste gard, se duseserã de aci încolo, pînã ajunseserã la o arãturã. Se duseserã la stãpînul acesteia și ziserã:

- Sîntem niște sãrmane alungate fãrã vinã, îndurã-te și lasã-ne sã trãim și noi la marginea ogorului dumitale, unde și așa nu crește nici un fir de grîu.

Omului i se fãcu milã de goliciunea lor și le dete un locșor la piatra de hotar lîngã rãzor și se bucurã cã a putut face un lucru bun.

Firul însã se întinsese încetișor, tot mai departe și mai departe pe sub pãmînt, pînã strãbãtuse tot ogorul dintr-un cap la celãlalt. Dupã cîteva luni, cînd trimise omul secerãtorii, n-au gãsit decît niște spice pipernicite. Firul strãin umpluse întreg ogorul și supse toatã hrana necesarã pentru buna dezvoltare a grîului.

Vãzînd aceasta, stãpînul ogorului îi pãru rãu cã s-a arãtat milos fațã de pir.

Ca pirul pe locul de arãturã, așa crește pãcatul în inimã, îndatã ce-i faci loc în ea!

22 Cînd cad frunzele

Un vestitor al Evangheliei a asemãnat cãderea omului în pãcat cu cãderea frunzelor. Cînd vine frigul - cînd vine ispita - omul își pierde frunzele și florile sufletești ce-l împodobesc.

Dar prin asta încã nuși pierde putința de a le recîștiga. Cînd vine primãvara cea sufleteascã cu vîntul cel cald al Duhului Sfînt, omul își recapãtã ce a pierdut. Aceasta este întoarcerea la Dumnezeu, renașterea cea sufleteascã pe care a avut-o altãdatã.

Sînt apoi și alții în chipul brazilor, care nu pierd iarna frunzele, dar totuși primãvara fac și aci o înmugurire nouã. Aceștia sînt cei care și-au pãstrat credința și prin încercarea ispitelor, Duhul Sfînt îi ajutã și vine sã le dea o putere nouã.

23 Vine regele...

- Domnilor subofițeri, sã vã pãziți, sã nu folosiți înjurãturile la exercițiul de azi, cãci vine regele - grãi odatã un cãpitan cãtre subofițerii companiei.

- Bine ar fi domnule cãpitan - rãspunse un subofițer credincios - sã nu le folosim niciodatã, pentru cã Regele regilor e totdeauna de fațã cu noi!...

24 Cînd Roma ardea

Cînd odinioarã s-a aprins Roma, împãratul Nero cel nebun se delecta cîntînd din vioarã.

Roma ardea iar el cînta.

Altãdatã cînd poporul murea de foame, a trimis corãbiile în Egipt, dar nu sã aducã grîu ci sã aducã... nisip pentru arenele circurilor. Poporul murea de foame, iar Nero aducea... nisip.

Mare nebun și mari nebunii! Dar, vai, tot astfel de nebunii sufletești fac și cei ce trãiesc în nepãsare de cele sufletești. Sodoma și Gomora lor s-a aprins... dar ei își vãd de petreceri și de pãcate. Sufletul lor moare de foame și de sete, dar ei umblã dupã plãceri și desfãtãri lumești. Ah! Ce nebunie este a trãi o astfel de viațã!

25 Vasul ce nu se umplea

Un bandit fioros, se duse la un pustnic și spunîndu-i cã vrea sã se lase de rele, îi ceru un leac de mîntuire și de iertare a trecutului sãu.

- Du-te - îi zise pustnicul - ia un vas mare și îl umple cu apã. Cînd vasul se va umplea, sã știi cã ești iertat.

Pãcãtosul se duse, luã un butoi și începu a-l umple cu apã. Dar vasul nu se mai umplea!

Oricît turna în el, nu se umplea.

Atunci pãcãtosul aplecîndu-se peste vas, începu a plînge cu amar zicînd:

- Oh, Dumnezeule, numai eu pãcãtosul nu sînt vrednic de iertare.

Și, o, minune, îndatã ce cãzurã lacrimile în apã, vasul se umplu!...

Erau lacrimile cãinței.

Scumpul meu frate! Poți face și tu multe, multe, pentru iertarea pãcatelor, dar sã știi cã vasul nu se umple, iertarea nu vine, pînã nu picã lacrimile cãinței!

26 Las toate averile mele...

Țarul cel mare al Rusiei, a murit în clipa cînd a început sã-și scrie testamentul. Încãrcat cu putere lumeascã și cu o uriașã avere, nu-i venea sã creadã cã va putea muri așa curînd.

Pe urmã abia a putut scrie cuvintele: “Las toate averile mele...” și a murit. N-a mai putut sã spunã cui le lasã!

Domnul!

Dragã cititorule! Ia seama. Poate și tu ești în slujba stãpînului celui rãu. Schimbã-ți stãpînul! Schimbã-ți îndatã stãpînul tãu cel rãu. Ieși din slujba diavolului și intrã în slujba cea dulce și mîntuitoare a Domnului!

27 Schimbã-ți stãpînul!

Într-o searã pe ulițã, am auzit doi servitori înțelegîndu-se astfel:

- Cum o mai duci?

- Foarte bine! De o sãptãmînã mi-am schimbat stãpînul. Am avut un stãpîn foarte rãu: un tiran mare. Acum am un stãpîn nou... mi-am schimbat stãpînul... am dat peste un stãpîn foarte bun; sã tot trãiești în slujba lui... schimbã-ți și tu stãpînul cã și al tãu e un om rãu!...

Auzindu-i astfel înțelegîndu-se, m-am gîndit cã așa e și în lumea noastrã cea sufleteascã.

Cei mai mulți creștini slujesc la un stãpîn rãu și tiran: la diavolul.

Ferice de acei ce pãrãsesc pe acest tiran și aflã pe Stãpînul Cel Bun și Îndurat, - pe

28 Bogatul și cãlãtorul

Un biet cãlãtor sãrac ceru sãlaș în casa unui bogat zgîrcit.

- Mergi de aici - se rãsti bogatul - cãci doar casa mea nu-i un han la drumul mare pentru cãlãtori.

- Îngãduie-mi te rog, rãspunse sãracul, sã-ți pun trei întrebãri, și-apoi voi pleca în drumul meu.

- Cine a locuit aici înainte de d-ta?

- Tata.

- Dar înainte de dînsul?

- Bunicul.

- Și dupã d-ta, cine va locui aci?

- Fiul meu.

- Precum se vede - zise sãracul - aci în casa asta nu e nimeni statornic. Se duc unii și vin alții. Niște cãlãtori sînteți și dv. , iar casa asta e un han, în care ar trebui sã primiți și pe cei sãraci.

Cuvintele sãracului strãpunserã inima bogatului zgîrcit. Din acea clipã n-a mai respins pe sãraci și s-a fãcut un izvor de milã și milostenie pentru ei.

29 Undițã fãrã rîmã

Într-un sat trãia odatã un om ce înjura grozav. Înjura la toatã vorba. Nicidecum nu voia sã se lase de acest grozav nãrav urît și de suflet pierzãtor.

Într-o zi suduitorul ieși la pescuit. Într-un vas își luase rîme pentru undițã.

Un credincios care știa nãravul lui cel rãu, din întîmplare tocmai dase pe acolo.

- Bunã ziua, omule al lui Dumnezeu, dar ce lucri aici?

- Da, iacã, prind niște pește.

- Și ce ai în vasul ãsta de lîngã tine?

- Rîme pentru undițã.

Și de ce mai folosești treaba asta?

- Pentru cã peștele nu vine la undița goalã, trebuie sã-l înșeli cu ceva mîncare, cu o rîmã.

- Apoi vezi, dragul meu - zise credinciosul - peștele este mai cuminte decît tine. El nu sare la undița goalã, dar tu, dragul meu, faci acest lucru!

- Cum așa?

- Pãi de cîte ori înjuri, tu te arunci în undița diavolului fãrã sã-ți dea diavolul nimic, fãrã sã dobîndești nimic. Cu sudalma nu cîștigi nimic... diavolul te prinde fãrã nici o rîmã. În Numele Domnului, te rog dragul meu, nu mai înjura... nuți mai înjunghia sufletul de bunãvoie.

Suduitorul s-a pus pe gînduri și de atunci s-a lãsat de sudalmã.

30 O întrebare

Cum se face - se întrebã odatã un om cuminte - cã temnițele sînt totdeauna zãvorîte și încuiate și totuși sînt pline de clienți, în vreme ce bisericile sînt totdeauna deschise și descuiate și totuși sînt goale?

31 Zero - 000.000

În legãturã cu aceste zerouri (nimicuri), numere ce înseamnã de 6 ori tot nimica. Iatã ce a pãțit un om.

Un om se întîlni odatã cu un filozof și începu a-i înșira laude despre femeia lui.

- Nevasta mea e frumoasã - zise omul. La asta înțeleptul scrisese pe hîrtie un 0 (zero).

- Nevasta mea e bogatã - zise omul. Filozoful mai scrisese un 0, acum erau douã 00-uri.

- Femeia mea e de neam mare - zise omul. Filozoful mai scrisese un zero.

- Femeia mea e cuminte - mai zise omul. Filozoful mai scrisese un 0.

- Femeia mea e harnicã - zise omul. Filozoful mai scrise un 0.

- Femeia mea e blîndã - zise omul. Filozoful mai scrise un 0.

Acum erau 6 zerouri laolaltã, adicã de 6 ori tot nimic.

Atunci omul mai adãugã:

- Femeia mea mai e o femeie cu frica lui Dumnezeu și cu purtãri curate.

La asta filozoful scrisese numãrul 1 înaintea celor 6 zerouri și acuma era 1.000.000. Prin asta, cele 6 zerouri dintr-o datã cãpãtarã preț și se fãcurã un milion.

Poate sã aibã o femeie sau un om, oricît de multe și bune însușiri; ele n-ajung nimic dacã nu stã în fruntea lor credința, urmatã de faptele cele bune.

32 Cei trei pași

Taina mîntuirii sufletești nu cere cine știe ce științã și filozofie mare. Eu am o adevãratã groazã de sistemele teologice și filozofice. Taina mîntuirii are numai trei pași, trei pãșiri sufletești:

1 Pasul prim: sã ieșim noi înșine din lume (din duhul lumii).

2 Pasul al 2-lea: sã intrãm în Domnul Isus Hristos (sã primim Jertfa Crucii Sale și sã trãim o viațã cu El și Evanghelia Lui).

3 Pasul al 3-lea: sã intrãm în rai.

33 Spițele roții

Cînd omul se întoarce la Dumnezeu și se hotãrãște pentru o viațã nouã - fu întrebat odatã un credincios - care daruri încep mai întîi a lucra în viața lui: credința sau cãința, sau frica de iad, sau nãdejdea, sau harul lui Dumnezeu?...

- O, dragul meu - rãspunse credinciosul - eu îți voi rãspunde la aceastã întrebare dacã îmi vei spune și tu care din spițele roții se mișcã mai întîi cînd pleacã la drum carul?

- Toate odatã - rãspunse omul.

- Precum spițele roții pleacã toate deodatã cînd carul se pornește la drum - așa e dragul meu și cu întoarcerea la Dumnezeu!

Cînd Vîntul Duhului Sfînt suflã peste viața unui om, încep a se mișca deodatã toate spițele roții. Toate darurile cerești și sufletești se pun în lucrare cînd un om se întoarce la Dumnezeu și aleargã în brațele Tatãlui Ceresc.

34 Fã-ți o hainã nouã!

Zilele trecute am fost la croitor cu o hainã mai veche. Doream ca sã o refac... sã-i punã ceva material nou ca sã iasã o hainã nouã.

Dar croitorul cercetînd mai de aproape haina, mi-a zis:

- Nu se face pãrinte sã mai repari haina asta... ar fi o pagubã sã bãgãm material nou în ea... mai bine fã-ți o hainã nouã.

Îndemnul croitorului mi-a adus aminte de cuvintele Mîntuitorului: nimenea nu pune petic nou la o hainã veche (Marcu 2, 21).

Lucrul mîntuirii sufletești nu stã în a pune cîte un petic nou la o hainã veche, a face cîte o micã îmbunãtãțire la o viațã pãcãtoasã, ci stã în a te îmbrãca în haina cea nouã, în omul cel nou (Col. 3, 9-12).

Țin sã spun cu acest prilej cã și Oastea Domnului nu pune petic - nu predicã numai

lãsarea de unele nãravuri rele - ci predicã o hainã nouã, o viațã nouã.

35 Stã în voia ta...

Grecii cei vechi aveau un fel de vrãjitor cu numele Apolon, care stãtea la Delfia într-o ascunzãtoare de unde rãspundea la diferite întrebãri.

Odatã a mers la acest Apolon un oarecare viclean și amãgitor. În mîinile lui avea o pasãre pe care o acoperise cu haina lui și ajungînd în fața locului unde vorbea Apolon, l-a întrebat sã-i rãspundã de este pasãrea aceea vie sau moartã.

Omul acesta era viclean și avea de gînd, de-i va rãspunde cã este vie, sã o sugrume și sã o arate moartã și în acest chip sã amãgeascã pe Apolon. Dar Apolon cunoscînd vicleșugul lui, i-a rãspuns așa:

- Stã în voia ta omule, sã arãți pasãrea cum vei vrea: moartã sau vie.

O pãsãricã purtãm și noi, iubite cititorule, ascunsã sub hainele și lutul nostru. E sufletul nostru; și stã în voia ta și a mea sã avem aceastã pãsãricã vie sau moartã, sã avem un suflet viu sau unul mort.

Dumnezeu ne-a dat ajutor și dar sã putem ține vie aceastã pãsãricã, dar de altã parte omul are voie slobodã sã o și omoare. Însã cel ce și-a omorît sufletul cu patimi și fãrãdelegi, acela va trebui sã dea seama despre el în Ziua cea mare și înfricoșatã a Judecãții!

36 Apostolul Petru și cocoșul

Despre apostolul Petru se spune cã de cîte ori auzea noaptea cocoșul cîntînd, se scula din somn și se ruga cu lacrimi amare aducînduși aminte de cãderea sa.

Noi de regulã zicem: și Petru apostolul a greșit... și psalmistul a greșit... pot eu sã fiu mai tare decît ei?

Foarte bine. Întrebarea este însã, îl urmãm noi pe apostolul Petru și în cãințã, ori numai în pãcãtuire? El a pãcãtuit o singurã datã și s-a cãit o viațã întreagã. Așa facem și noi?

37 Albul între negrii

Africa e continentul popoarelor cu pieile negre. În special centrul Africii e curat negru.

Cînd europenii au pãtruns prima datã pe acolo, negrii au rãmas uimiți vãzîndu-i. Nu mai vãzuserã niciodatã oameni albi. Pentru ei era ceva extraordinar, era o minune acest lucru.

Pentru ei, oamenii cei adevãrați, erau cei negri. Un om alb era pentru ei o batjocurã, un lucru de rîs. Pe cei dintîi europeni, negrii i-au luat cu batjocuri, cu hule și cu pietre. Mai sînt și azi încã prin Africa destule triburi de sãlbatici care rîd și iau în batjocurã pe europenii ce se duc printre ei.

Cam așa stau lucrurile și între oamenii cei lumești și oamenii cei duhovnicești (1 Cor. 2-11). Oamenii cei lumești nu pot suferi pe omul cel duhovnicesc. Rîd de el, îl batjocoresc, îl prigonesc. De ce? Pentru cã omul cel duhovnicesc n-are culoarea lor cea sufleteascã. N-are viața lor și pãcatele lor. Celor pãcãtoși li se pare cã negrul lor e creștinãtatea cea adevãratã întocmai cum negrilor din Africa li se pare cã culoarea lor e culoarea cea adevãratã a oamenilor. De aci hulele, prigoanele și batjocurile ce le au cei ce trãiesc o viațã cu Domnul.

Fratele meu! Te plîngi de prigoane și batjocuri dupã ce te-ai întors la Dumnezeu și ai intrat în Oastea Domnului? Nu te plînge, ci te bucurã. Ar fi rãu dacã nu le-ai avea. Prigoanele sînt dovada despre albul sufletului tãu. Din ce va spori acest alb, sã știi fratele meu cã tot mai multe vei avea de suferit.

Toți cei ce vor sã trãiascã cu evlavie în Isus Hristos, vor fi prigoniți (2 Tim. 3, 12).

Așa a fost pe timpul Mîntuitorului, așa va fi pînã la sfîrșitul veacurilor.

38 Pãrinte Avraame!

Un credincios visã odatã cã trecuse în viața cealaltã. Ajunsese tocmai între hotarul dintre rai și iad, dintre luminã și întuneric. Sus în lumina cea strãlucitoare a raiului vãzu pe pãrintele Avraam. Un îndemn lãuntric îl fãcu sã întrebe:

- Pãrinte Avraame, cine sînt acolo, români, nemți, englezi, francezi, ruși, unguri, etc?

- Nici unii - rãspunse glasul.

- Atunci poate cã cei de acolo sînt ortodocși, sau catolici, sau protestanți, sau baptiști, sau adventiști, etc?

- Nici unii - rãspunde iar glasul de sus.

- Atunci poate cei cu calendarul vechi sau cei cu stilul cel nou?

- Nici unii - rãspunse glasul.

- Atunci dar cine sînt acolo?

- Aici - rãspunse pãrintele Avraam - sînt numai copiii lui Dumnezeu. Sînt numai cei care au trãit în lume o viațã de copii ai lui Dumnezeu.

39 Eu slujesc Domnului!

Trei oameni se întîlnirã la marginea unui rîu mare, peste care aveau sã treacã cu o luntre.

Dar cum luntrea era micã, nu se puteau sui în ea decît doi oameni și luntrașul.

Luntrașul îi pofti pe doi din ei sã se suie în luntre.

- Eu slujesc la un ministru - zise unul din cei trei și se sui în luntre.

- Eu slujesc la un general - zise al doilea și se sui și el.

- Eu slujesc Domnului meu Isus Hristos - zise al treilea - mi se cuvine și mie loc.

- Ha! Ha! Rãspunserã ceilalți, rîzînd și batjocorind... rãmîi tu aci cu Domnul tãu.

Luntrea plecã cu cei trei, dar pe la mijlocul apei se scorni un vînt și rãsturnîndu-se în valuri se înecarã cu toții.

Cel ce slujea Domnului a scãpat.

Domnul știe sã apere și sã pãzeascã pe ai Sãi, iar noi trebuie sã-I fim recunoscãtori și sã ne încredem în El și El va lucra în viața noastrã în chip minunat.

40 Aceasta am fãcut pentru tine...

Istoria pãstreazã urmãtoarea întîmplare.

În anul 1819, un tînãr boier din Germania, fãcea o excursie de plãcere prin munți. La o rãscruce de drum vãzu o cruce cu Chipul lui Isus Cel Rãstignit. Crucea avea de jur împrejur urmãtoarea scrisoare:

Aceasta am fãcut pentru tine - dar tu ce faci pentru Mine?

Icoana și întrebarea ei îi strãpunse inima, îi schimbase viața și tînãrul cel iubitor de plãceri deveni un vestitor al Domnului.

Mai tîrziu acest întors la Domnul, scrise și el întrebarea de mai sus pe o cruce din apropierea unei cîrciumi. Peste un an, cîrciumarul era și el un întors la Domnul. Întrebarea îi strãpunse inima, încuiase cîrciuma și din vestitor al diavolului se fãcuse un vestitor al Domnului.

Fratele meu! Lasã întrebarea de mai sus sã sape și în inima ta. Ce rãspuns ai tu fațã de aceastã întrebare? Ce faci tu pentru Cel ce a suferit și a murit pentru tine? - Atunci slobozim frîna de apã.

- Și dacã nici aceea nu poate ajuta?

- Apoi, atunci, domnul meu, sã știi cã intrãm îndatã în rai sau în iad, așa dupã cum au fost purtãrile și traiul nostru!

41 Un rãspuns potrivit - 1

La coborîrea dintr-un tren, un domn întrebã pe un slujbaș, care din întîmplare era credincios.

- Ascultã domnule, ce s-ar întîmpla dacã s-ar rupe frîna și s-ar slobozi trenul la vale?

- Mai avem o frînã de rezervã și atunci o punem pe aceea în aplicare.

- Și dacã se rupe și aceea?

42 Dumneata vorbești cu pereții!

Unui învãțat necredincios îi plãcea sã ia peste picior pe cei credincioși.

- Ce-o mai fi și aia rugãciunea - îi zicea el unui credincios - a te ruga înseamnã a vorbi cu vãzduhul și cu vînturile.

Credinciosul tãcea.

Într-o zi aflã pe necredincios vorbind la telefon.

- Dar d-ta ce faci aici? Te-ai apucat sã vorbești cu peretele?... D-ta vorbești cu pereții!...

- Ha!... Ha!... pe semne d-ta nici idee n-ai despre ce-i ãla telefon și despre cum se poate vorbi la telefon!

- Ba am, dragul meu, dar am vorbit ca sã-ți arat cã întocmai așa și d-ta, nici idee n-ai despre telefonul meu cel sufletesc prin care eu vorbesc cu Dumnezeu. Cînd eu ți-am zis cã vorbești cu pereții, erai gata sã-mi spui cã sînt un prost.

Dar în aceeași situație erai și d-ta cînd îmi spuneai cã eu vorbesc cu vãzduhul și cu vînturile, cînd mã rog.

D-ta n-ai nici o idee despre legãtura ce mi-o fac eu cu cerul, cu Dumnezeu prin rugãciune.

Dumnezeu sã-ți ajute sã poți vorbi și d-ta cîndva cu acest minunat telefon sufletesc!

43 Jocul a tãiat capul sf. Ioan Botezãtorul

Eu de cîte ori aud sau citesc despre petreceri împreunate cu joc (firește pînã la ziuã), mã ia o groazã gîndindu-mã cã odinioarã, jocul a tãiat capul sf. Ioan Botezãtorul.

Duhul jocului este moartea (cea sufleteascã), și de multe ori și cea trupeascã. Dupã jocul de la balul lui Irod, a rãmas un mort. Vai, ce de morți rãmîn și azi dupã jocuri! Dupã fiecare petrecere împreunatã cu dans pînã în zori, rãmîn morți și rãniți.

Jocul a tãiat capul lui Ioan. Jocul omoarã și azi.

44 Un mãcelar ducea un porc la abator

Am vãzut ieri un mãcelar ducînd un porc la abator. Avea în buzunar cîteva boabe de porumb pe care le arunca din cînd în cînd porcului și porcul mergea dupã el ca un mielușel blînd.

Vãzîndu-l, m-am gîndit în mine: iatã așa duce și diavolul pe oameni la pieire sufleteascã.

Nu cu puterea ci cu înșelãciunea. Are și satana totdeauna o traistã plinã cu grãunțe de pofte și plãceri lumești pe care le scuturã și le aruncã asupra celor pe care vrea sã-i prindã în cursele lui. Vai de cei ce pleacã dupã aceste grãunțe! Calea lor ajunge la mãcelãria diavolului, la pieire trupeascã și sufleteascã.

45 Ce dorești?

- Ce dorești? - întrebã rãstit un slujitor pe o biatã femeie ce intrase în cancelarie cu ceva problemã.

- Nimic - rãspunse femeia.

- Cum așa, nimic? - întrebã slujitorul.

- Pãi eu, sînt o femeie necãjitã și am venit sã gãsesc un om în care locuiește Isus Hristos...

și sã-l rog pe omul ãsta pentru asta și asta... Vãd însã cã am greșit numãrul casei... aici locuiește un om stãpînit de un duh rãu...

Astfel grãind, femeia plecã sã iasã afarã.

- Stai, stai - îi zise slujbașul domolit și ascultînd plîngerea femeii îi dete ajutorul cerut.

46 Am închis calea cu spini...

De cînd eram și eu gospodar la țarã, îmi aduc aminte cã aveam un loc peste care oamenii fãceau cale scurtatã (cale fãrã de lege). Am încercat în multe feluri sã opresc aceastã cale. Am scris pe o tãblițã: Trecerea opritã!, dar oamenii au aruncat tabla cît colo. Am sãpat un șanț, dar oamenii trecurã și peste el. Pe urmã, am plantat în calea oamenilor spini și umblarea a încetat.

Eu vãd azi un adînc înțeles în aceastã cale opritã cu spini. Cînd omul apucã pe calea cea fãrã de lege, pe calea rãutãților, Domnul încearcã în multe feluri sã-l opreascã din acest drum al pierzãrii. Cuvîntul lui Dumnezeu, Cuvîntul Evangheliei îi strigã omului: Oprește-te din calea asta, oprește-te din calea fãrãdelegilor, - dar omul nici habar n-are de aceastã oprire.

Domnul s-apucã și sapã atunci în calea omului o groapã, un necaz, dar omul sare peste groapa asta; scapã de necaz și își vede de calea cea rea. Domnul sapã un șanț mai adînc, adîncește necazul și încercarea, dar omul sare și peste acest șanț.

Pe urmã Domnul sãdește în calea vieții omului spinii cei ascuțiți și statornici ai suferințelor și durerilor. Cu asta îl oprește pe om din calea pierzãrii.

MulțumescuȚi Ție Doamne cã ai umplut și calea mea cea rea cu spinii suferințelor.

Lasã-i sã creascã și sã sporeascã sã nu mai apuc pe calea cea rea a pierzãrii.

47 O oalã cu miere

Rãsturnîndu-se o oalã cu miere, nãvãlirã muștele asupra mierii, dar se împlîntarã în ea și se zbãteau neputincioase.

Luptîndu-se cu moartea, își ziserã:

- Vai, ce nebunie fãcurãm! Pentru o gustare de dulceațã ne-am dat viața.

Exact așa pãțesc și cei ce aleargã la mierea diavolului. La plãcerile lumești. Își pierd viața veșnicã pentru o clipã de plãceri lumești trecãtoare.

48 Nu dedați cîinele!

Sf. Ioan Gurã de Aur zice:

Diavolul este în chipul unui cîine flãmînd ce așteaptã pe tot locul sã i se arunce vreo coajã de pîine, vreun os sau alte rãmãșițe de mîncare. De-i arunci ceva, el începe a se ține de tine; el vine și mîine sã-i arunci ceva.

Dar de nu-i dai nimic, de-l alungi cu ocãri, el nu mai vine. El își cautã norocul în altã parte.

Așa e și diavolul. El așteaptã sã-i arunci ceva. Îndatã ce-i dai ceva, îndatã ce te lași biruit de ispitã și pãcat, diavolul se ține mereu de tine pînã ce pe urmã te mușcã de moarte. Dar dacã nu-i dai nimic, dacã-l respingi strigîndu-i: carã-te de aici satano!... - el nu mai vine; el se duce sã-și caute norocul în altã parte.

Împotriviți-vã diavolului și el va fugi de la voi (Iacov 4, 7).

49 Diavolul cel mai rãu

Un sfînt pãrinte spune:

Diavolul nu este așa de rãu și primejdios ca vorba: nu este diavol!

Diavolul înșalã și omoarã multe suflete tocmai cu aceastã șoaptã de ispitã: nu este diavol... nu este iad...

50 M-a întors la Domnul... o muscã

Istoria trezirii și mîntuirii sufletelor e plinã cu fel de fel de întîmplãri minunate.

Un întors la Domnul din Anglia spunea în gura mare cã pe el l-a întors la Domnul... o muscã. Cum așa? Iatã cum rãspundea el întrebãrilor:

Eu eram un mare iubitor de muzicã, dar în schimb uram Cuvîntul lui Dumnezeu și

lucrurile sufletești.

Odatã am mers la bisericã, dar nu sã ascult slujba și predica ci sã ascult corul și orga, auzisem cã se cîntã minunat acolo. Le-am ascultat cu plãcere, de mai multe ori, însã la predicã mã așezam în bancã și îmi înfundat urechile cu degetele sã n-aud Cuvîntul lui Dumnezeu.

Dar într-o duminicã, cum stam așa cu urechile astupate, veni o muscã, se puse pe nasul meu și fusei silit sã destup urechile ca sã alung musca.

Tocmai în clipa aceea, preotul rostea cuvintele: Cine are urechi de auzit sã audã...

Aceste cuvinte mi-au strãpuns inima... am vãzut cã întîmplarea asta este un semn al cerului de sus...

Am început sã citesc Scriptura și sã mã ocup cu cele sufletești și azi mulțumesc lui Dumnezeu cã am scãpat din orbia și surzenia cea sufleteascã... Și iatã așa, pe mine m-a întors la Domnul o muscã!

51 Cele cinci degete ale pãcãtosului

Arabii au o istorioarã despre cum folosesc pãcãtoșii cele 5 degete de la mînã, respectiv despre cum se slujește diavolul de cele 5 degete ale pãcãtoșilor.

Cu douã degete - spune istoria - diavolul îi acopere omului ochii sã nu vadã lumina Evangheliei și a mîntuirii.

Cu celelalte douã îi astupã urechile sã n-audã Cuvîntul lui Dumnezeu și chemãrile mîntuirii.

Iar cu al cincilea deget satana îi pune lacãt pe gurã și îi zice: vino dupã mine fãrã nici un cuvînt de împotrivire!

52 Un pui de vultur trãia cu gãinile

Un lucru interesant am vãzut într-un sat de sub poalele Munților Carpați. Un vînãtor prinsese un pui de vultur și îl domesticea. Domesticirea puiului de vultur ajunsese pînã acolo cã trãia împreunã cu gãinile. Rîcîia cu ele prin gunoaie și se culca împreunã cu ele în cotețul de gãini. El își pierduse cu totul firea sa de pasãre zburãtoare prin înãlțimi pline de soare și luminã...

Omul e fãcut sã trãiascã o viațã duhovniceascã, o viațã de înãlțimi sufletești. Iar dacã ați înviat împreunã cu Isus Hristos - scrie ap. Pavel - umblați dupã lucrurile cele de sus, nu dupã cele de jos... (Col. 3, 1-2). Mîntuitorul ne-a dat putere și ne-a dat aripi sã ne ridicãm spre înãlțimile vieții duhovnicești ca sã trãim o viațã nouã în duh, o viațã duhovniceascã.

Însã cei mai mulți creștini și-au pierdut aceste aripi; au pierdut dorul și plãcerea de a se înãlța cu sufletul spre înãlțimi pline de soare și luminã sufleteascã. Cei mai mulți creștini își trãiesc viața afundîndu-se mereu în coaja pãmîntului și rîcîind gunoiul pãcatelor și patimilor lumești.

Oare nu cumva trãiești și tu cititorule o astfel de viațã cufundatã cu totul în coaja pãmîntului și în gunoaiele patimilor și plãcerilor lumești?

53 Unde sã scape?

- Oare unde sã mai scap de ostașii ãștia cu predicile și cîntãrile lor?... - întreba și se tînguia într-un sat un mare necredincios.

- În iad - îi rãspunse un trecãtor!

- Unde?

- Aici unde zice: Isus Hristos a venit în lume sã mîntuiascã pe cei pãcãtoși, dintre care cel dintîi sînt eu (2 Tim. 1, 15).

54 E numele meu...

- Da tu ce te-ai apucat sã citești în Biblie - zise un om cãtre un ostaș din Oastea Domnului - nu-i pentru tine cartea asta...

- Ba-i tocmai pentru mine - rãspunse ostașul - cãci uite stã scris numele meu în ea.

55 Dacã Biblia ar avea grai

Dacã Biblia ar avea grai, ea ar striga: oameni buni, eu sînt cartea lui Dumnezeu: citiți-mã!

Eu sînt descoperirea lui Dumnezeu: cercetați-mã! Eu sînt cartea vieții: iubiți-mã! Dumnezeu este Autorul meu: cercetați-mã și veți afla în mine pe Dumnezeu: veți afla toate încercãrile și lucrãrile ce le-a fãcut dragostea lui Dumnezeu în decursul veacurilor pentru mîntuirea voastrã a pãcãtoșilor... veți afla în mine apa cea vie și mana cea cereascã...

56 Vorbește mai mult cu Dumnezeu...

Mai sãptãmînile trecute o femeie mi se plîngea cã nu poate aduce la Domnul și pe soțul sãu. Îi vorbește mereu despre cele sufletești, dar el nu înțelege... nu se prinde nimic de el.

La necazul acesta - i-am rãspuns eu - îți dau un sfat: vorbește cu soțul tãu mai puțin despre Dumnezeu și vorbește cu Dumnezeu mai mult despre soțul tãu... roagã-te pentru el!

Femeia a ascultat și soțul sãu a început a se trezi pentru Domnul.

Mare lucru este rugãciunea pentru alții. Sã o folosim neîncetat.

57 O fetițã a fãcut de rușine pe învãțați

O ceatã de învãțați s-au strîns odatã la o discuție despre Dumnezeire. Unii spuneau una, alții alta și nu se puteau înțelege asupra întrebãrii, dacã este Dumnezeu și cum ar fi Dumnezeu.

Unul din ei zicea: Nu este Dumnezeu; copilul cînd se naște n-are credințã, numai pãrinții i-o apasã cu de-a sila în ceara inimii sale.

Atunci un altul zise: sã aducem aci un copil sã vedem cum i s-a întipãrit credința în ceara inimii. Aduserã o fetițã și o întrebarã, ce știe ea despre Dumnezeu și cum își închipuie ea pe Dumnezeu.

Atunci fetița desfãcînduși pieptul astfel grãi: eu cred cã Bunul Dumnezeu este atît de mare încît nu-L poate cuprinde cerul și pãmîntul, dar de altã parte este atît de mic încît încape și aici, în inima mea...

Învãțãtorii rãmaserã rușinați de acest minunat rãspuns, și pricepurã și ei cã Dumnezeu nu Se poate afla prin ocoșeli omenești, ci numai prin credințã.

58 Cele trei clase

În trei clase s-ar putea împãrți creștinii de azi.

Întîi, clasa celor puțini, puțini, care L-au aflat pe Mîntuitorul și sînt fericiți și liniștiți.

A doua, clasa celor care-L cautã pe Mîntuitorul și sînt încã neliniștiți.

A treia, clasa celor mulți, mulți, care nici nu-L cautã, nici nu L-au aflat.

Cititorule: Tu, în care din aceste trei clase ești?

59 Sînt pierdut...

Un pãcãtos trezit la cunoașterea stãrii sale pãcãtoase, se tînguia pe toate drumurile strigînd:

- Sînt pierdut!... vai mie, pãcãtosului... sînt pierdut...

- Bucurã-te cã ești pierdut - îi zise un ostaș din Oastea Domnului.

- Cum așa, sã mã bucur?

- Pãi uite, dragul meu, ce scrie aici în Evanghelie: Fiul Omului a venit sã mîntuiascã pe cel ce era pierdut... (Matei 18, 11). Tu ești, dragul meu, tocmai acel pierdut, pe care-l cautã Scumpul nostru Mîntuitor. Vino la El, primește-L în inima ta și vei fi mîntuit.

60 Cine este Dumnezeu?

Un rãsfãțat de necredincios stãruia sã i se spunã cine este Dumnezeu, c-apoi va crede și el.

- Eu am sã-ți spun acest lucru - îi rãspunse un credincios - dar mai întîi te rog sã numeri pînã la trei.

Necredinciosul începu a numãra: 1, 2, 3...

- Stai, stai, - îl întrerupse credinciosul - n-ai început bine... începe cu numãrul dinaintea lui 1.

- Asta-i o nebunie - grãi necredinciosul - pentru cã înaintea lui 1 nu mai este un alt numãr.

- Vezi, dragã suflete - îi zise atunci cel credincios - așa o nebunie faci tu cînd ceri sã ți se spunã cine este Dumnezeu! El a fost mai înainte de a fi lumea. El este Fãcãtorul tuturor lumilor vãzute și nevãzute, știute și neștiute de noi. Lucrãrile Lui sînt mari și nemãrginite.

Și mintea noastrã mãrginitã nu poate cuprinde Ființa Lui.

Cît de mari sînt lucrãrile Tale Doamne și cît de adînci sînt gîndurile Tale (Psalm 92, 5).

Cerurile spun slava lui Dumnezeu și întinderea lor vestește lucrarea Mîinilor Lui (Psalm 19, 1).

61 Dracul modei

O fatã zi de zi își tot bãtea la cap pe mamã-sa sã-i facã o hainã nouã dupã moda cea nouã (cu picioarele goale).

Într-o zi, cînd fata iar începu, mama își ridicã ochii și mîinile spre cer, în semn de rugãciune și strigã cu glas tare:

Miluiește-mã Doamne Isuse, Fiul lui David, cãci fiica mea rãu se îndrãcește (Matei 15, 22).

La strigãtul acesta dracul modei pãrãsi pe fatã; se rușinã de cererea ei și din acel ceas nu mai ceru haine scurte și pãr tãiat.

62 Urma va alege

Doi oameni se duseserã în pãdure sã taie lemne de clãdit. Unul era un om credincios, cu rîvnã pentru cele sufletești; celãlalt era din mulțimea cea mare a necredincioșilor.

Doborînd un arbore, cel necredincios zise:

- Vezi frate dragã, așa e și cu viața noastrã! Cînd vine moartea ne doboarã jos și s-a gãtat cu noi, nimica s-alege de noi...

- O, fratele meu - rãspunse credinciosul - nu-i adevãrat cã viața noastrã se gatã cu nimic cînd vom muri. Vezi tu arborele acesta? L-am doborît jos, dar abia acum, dupã ce l-am tãiat, se va vedea de ce treabã este bun.

Abia acum vom vedea de este sãnãtos și bun de clãdit, ori este buturos și bun numai de foc. Așa e și cu noi. Cînd va veni securea morții și ne va doborî, atunci se va vedea ce fel de pomi sîntem! Sãnãtoși ori putrezi. Atunci se va vedea de sîntem de folos, ori de aruncat în foc, în iad.

Iatã securea stã la rãdãcina pomilor (Matei 3, 10).

Cum se va afla pomul vieții tale, iubite cititorule în clipa morții?

63 O cheie ruginitã

Prin casele celor mai mulți creștini, se aflã cîte o cheie foarte ruginitã, din cauzã cã nu este folositã.

O cheie minunatã este aceasta, dar o mãnîncã rugina pentru cã oamenii n-o folosesc!

Aceastã cheie este rugãciunea. Ce cheie minunatã este aceasta. Cu ajutorul ei putem descuia cãmara tuturor bunãtãților cerești. Cîți însã o folosesc?

64 Un rãspuns potrivit și un sfîrșit fioros

Într-un orãșel din Germania a avut loc mai anii trecuți, fioroasa întîmplare de mai jos.

O ceatã de cîțiva slujbași necredincioși își aflau plãcerea sã ia în deșert pe Dumnezeu. În deosebi unul din ei întrecea orice margini în astfel de hule. Între ei era și un credincios care trebuia sã sufere hulele lor.

Într-o zi se întîlnirã la prînz. Hulitorul îl întîmpinã pe cel credincios cu urmãtoarea întrebare de batjocurã:

- Ce mai face Fiul dulgherului din Nazaret? (adicã Isus Hristos).

Hulitorii începurã a rîde, dar credinciosul rãspunse liniștit:

- Aflã dragã prietene, cã Fiul dulgherului din Nazaret, tocmai acum lucrã la sicriul tãu.

Hulitorii rîserã mai departe, dar pe cel cu întrebarea acest rãspuns neașteptat, îl strãpunse ca un fulger la inimã. În cealaltã zi zãcea în pat, iar a treia zi prietenii îl petreceau la groapã în sicriu. Necredincioșii se speriarã grozav de aceastã întîmplare și de aci înainte nu mai luarã în rîs Numele Domnului.

65 Pentru rugãciune e prea mic...

Niște pãrinți se delectau în sudalmele ce le rostea pruncul lor cel mai mic. În sudalma lui vedeau un semn de voinicie.

- Frumos mai știe sudui pruncul dv. - zice un trecãtor - dar de rugat se știe ruga?

- Pentru rugãciune e prea mic - rãspunserã pãrinții.

Oare noi judecãm tot așa?...

66 Carul înghețat

Am vãzut astã iarnã niște oameni umblînd în fața unei case sã porneascã un car înghețat.

Unul izbea roțile cu un topor umblînd sã le miște. Dar roțile mai mult se stricau decît se dezghețau. Atunci ieși unul din casã cu o vadrã cu apã caldã. O turnã peste roți și roțile îndatã se dezghețarã și carul porni la drum.

Așa și pe un om pãcãtos, îl poți porni pe drumul mîntuirii mai degrabã cu iubirea cea dulce a Evangheliei decît cu mustrãri și vorbe aspre.

67 Fierul și focul

Izbiți cu ciocanul un fier rece și-l prelucrați; e o trudã zadarnicã. Fierul nu se supune. Dar îndatã ce-l aruncați în foc, el se înmoaie și ciocanul poate sãpa în el.

Așa e și cu inima omului pãcãtos. E un fier rece și tare. Predica, Cuvîntul lui Dumnezeu, nu prind în ea pînã nu vine în ajutor focul Duhului Sfînt.

68 Alexandru Macedon și piratul

Alexandru Macedon, cuceritorul lumii, a prins odatã un pirat.

- Cu ce drept bîntuiești tu mãrile? - l-a întrebat Alexandru.

- Cu același drept cu care bîntuiești tu lumea - a rãspuns cu îndrãznealã piratul. Eu sînt un pirat și jefuiesc din cînd în cînd cîte o micã corabie, tu însã jefuiești și prãdezi țãri întregi; și cu toate astea mie îmi zice lumea hoț iar ție împãrat.

În acest chip sînt și acei oameni de azi (pãrinți, învãțãtori, slujbași, etc.), care țin sã de altora mustrãri și sfaturi pe care ei înșiși nu le țin.

69 Cei doi frați

Trufia și cãderea sînt doi frați, întocmai cum e somnul și moartea. De la somn pînã la moarte este numai un pas mic. Întocmai așa e și de la trufie pînã la cãdere.

Cel cãzut în trufie, zace într-un somn sufletesc ce-i frate bun cu moartea cea sufleteascã.

Și vai, ce de oameni dorm în acest somn! Pe cele mai multe suflete satana le pescuiește și azi cu ispita trufiei.

70 Robul eliberat

Pe timpul cînd prin Africa se fãcea negoț de negri, un european ce cunoștea pe Domnul, plãti prețul unui negru și declarîndu-l liber îi zise: de acum ești liber; poți face ce vrei și merge unde vrei.

- O, nu - rãspunse negrul eliberat - eu vreau sã rãmîn în slujba celui ce m-a rãscumpãrat.

Voi rãmîne un servitor liber în slujba celui ce m-a rãscumpãrat cu dragostea lui.

Ce minunatã icoanã este aceasta pentru Jertfa Crucii. Domnul Isus ne-a rãscumpãrat și pe noi din robia morții și pieirii sufletești, dar nu ca sã ne facem de cap, ci sã avem o libertate pusã în slujba Lui... Sã trãim o viațã îngenuncheatã la picioarele Crucii Celui ce ne-a rãscumpãrat cu dragostea și Jertfa Lui cea scumpã.

71 Cele douã locuințe

Dumnezeu Își are douã locuințe: cerul și inimile smerite și curate.

Diavolul își are și el tot douã locuințe: iadul și inimile trufașe și necurate.

72 Mîinile cele mai lungi

Într-o revistã științificã, un învãțat a pus odatã întrebarea, care dintre oameni și dintre popoare ar avea mîinile cele mai lungi? S-au strîns multe rãspunsuri.

Unii spuneau cã negrii ar avea mîinile mai lungi, alții cã popoarele din rãsãrit, alții cã hoții de buzunare.

Între rãspunsuri a fost și unul care zicea așa:

- Eu cred cã mîinile cele mai lungi le au oamenii care se roagã din toatã inima lui Dumnezeu, pentru cã mîinile acestor oameni ajung pînã la cer și iau de acolo prin rugãciune tot ce le trebuie. Astfel de mîini a avut spre pildã și Ilie prorocul, care și-a întins mîinile în semn de rugãciune și a încuiat cerul și iarãși l-a descuiat, prin rugãciune.

Minunat rãspuns! Sã ne fie și nouã de învãțãturã!

73 Lumînarea se topește luminînd...

Un prieten mã cam mustra zilele trecute, spunînd cã prea îmi las viața sã se topeascã în munca ce o fac.

- O, dragul meu - i-am rãspuns - eu îți dau toatã dreptatea, dar mai întîi te rog sã aprinzi lumînarea aceasta.

- Foarte bine, iatã am aprins-o; și ce vrei sã spui cu acest lucru?

- Vreau sã te rog sã nu lași lumînarea sã se topeascã; uite lumînarea se topește și asta-i o pagubã mare.

- Pãi asta-i o regulã; unde s-a mai vãzut lumînare arzînd fãrã sã se topeascã?

- Apoi dragul meu, așa e și cu noi cei ce am fost puși sã lucrãm în ogorul Domnului.

Lumînarea trebuie pusã în sfeșnic și aprinsã ca sã lumineze tuturor (Matei 5, 14). Dar fãcînd acest lucru ea se topește, cãci unde s-a mai vãzut vreo lumînare aprinsã, care ar strînge seu sau grãsime? Sau unde s-a mai vãzut o sare ce nu se topește dupã ce s-a bãgat în bucate?

(Matei 5, 13).

O luminã poate fi cît de mare și mîndrã, dacã nu arde și nu lumineazã, care este folosul ei? Ea poate folosi numai luminînd.

Deci, lumînarea se topește luminînd!

Așa, iubite cititorule, sînt și creștinii cei vii și adevãrați. Creștinul cel adevãrat trebuie sã înainteze totdeauna împotriva valurilor lumii acesteia. Numai creștinul cel mort se lasã dus și tîrît de apele și pãcatele lumii acesteia.

Tu cititorule, ce fel de creștin ești? Ești tu un creștin viu și adevãrat, sau ești un creștin mort?

74 Peștii cei vii și cei morți.

Prin apele rîurilor ați vãzut cum peștii cei vii înoatã totdeauna împotriva apei și împotriva valurilor. Numai peștii cei morți se duc cu apa în jos, adicã îi duce cu ea în jos.

75 Aici este raiul meu!

Un scriitor și vestitor al Evangheliei, Betex, istorisește urmãtoarele:

Înainte de asta cu zece ani, am cercetat un vechi prieten al meu. L-am aflat într-o splendidã situație materialã. Locuia într-un palat înconjurat de o grãdinã mare, ca un adevãrat paradis.

Am încercat sã-i vorbesc despre cele sufletești, dar prietenul meu întrerupse vorbele mele și le puse punct grãind sfidãtor:

- Dragul meu prieten, mie în zadar îmi vorbești despre astfel de lucruri. Raiul meu iatã-l, acesta este... aici e raiul meu (arãtînd spre gospodãrie).

Peste cinci l-am cercetat din nou, dar vai, ce schimbãri grozave am aflat. Grãdina era dãrãpãnatã, casele ruinate. Prietenul meu zãcea bolnav de ani de zile. Un copil al lui se înecase. O fatã încheiase o cãsãtorie nefericitã.

Mai avea o singurã fiicã pe care am auzit-o astfel înțelegîndu-se cu tatãl sãu bolnav:

- Tatã dragã, mã duc la oraș. Ce ai dori sã-ți mai aduc?

- Un ștreang! - grãi tatãl chinuit de boalã.

În decurs de 5 ani, raiul prietenului meu devenise un adevãrat iad!

76 De ce?

De ce sînt prin temnițe mai mulți bãrbați decît femei? Aceastã întrebare se ridicã odatã într-o adunare.

- Pentru cã la bisericã sînt totdeauna mai multe femei decît bãrbați - rãspunse un om cu minte!

77 Testamentul lui Alexandru Macedon

Cînd era pe patul morții, Alexandru Macedon, a lãsat cu limbã de moarte sã fie așezat în sicriu cu mîinile afarã.

- Vreau - a spus împãratul cel ce nu se sãturase niciodatã de prãzi și comori - sã vadã toatã lumea cã mã duc cu mîinile goale din aceastã lume.

78 Clopotele din Alpi

Pe vîrfurile cele mai înalte ale Munților Alpi, sînt așezate clopote, care la vreme de furtunã, încep ele singure a rãsuna, mișcate încoace și încolo de puterea furtunii. Aceste clopote sînt așezate pentru turiști. Prin dangãtul lor, ele dau de știre turiștilor rãtãcitori cã acolo se aflã o casã de adãpost și scãpare. În puterea nopții și furtunii, ele parcã strigã: veniți aici, scãpați aici!

Ce minunatã icoanã pentru viața noastrã cea sufleteascã! Pe timp de furtunã - pe timp de încercãri și necazuri - se poate auzi și în viața noastrã glasul unui clopot mîntuitor: glasul Scumpului nostru Mîntuitor.

Omul cel credincios tocmai în timpul cînd furtuna încercãrilor e mai mare și întunericul mai grozav - aude glasul Lui cel dulce; Veniți la Mine toți cei osteniți și Eu vã voi da odihnã pentru sufletele voastre...

79 De cînd am intrat în Oaste...

- Am auzit frate Gheorghe, cã de cînd ai intrat în Oastea Domnului, ai pãrãsit toate plãcerile vieții.

- Tocmai din contrã, fratele meu, de cînd am intrat în Oaste, am aflat plãcerile și desfãtãrile cele mai adevãrate. De cînd sînt n-am avut atîtea plãceri și desfãtãri ca acum.

Eu am pierdut numai nebuniile și prostiile cele de suflet pierzãtoare.

80 Pentru o smochinã

Despre sf. Macarie din Egipt, spun viețile sfinților, cã o viațã întreagã a plîns și s-a tînguit pentru o smochinã ce o furase cînd era copil. De cîte ori își aducea aminte de aceastã smochinã, plîngea cu amar.

Dar noi?...

81 Pãțania fierului și a pîrîului

E cunoscutã pãțania unui fier de plug, care n-a vrut sã mai taie pãmîntul, ci s-a pus la odihnã în cãmarã. Dar în cãmarã l-a ros rugina și s-a ales nimica de el. Tot așa e și pãțania pîrîului, care și-a zis: Ce sã mai alerg eu peste atîtea pietre și vãgãuni? Hai sã stau pe loc. Și a stat pe loc, dar stînd pe loc, apele i s-au stricat și s-a fãcut din pîrîul cu apa limpede, o baltã urît mirositoare și plinã de broaște.

Așa face și lenea cu omul. Munca curãțește și învioreazã trupul și sufletul omului. În schimb lenea roade ca o ruginã trupul și sufletul și face din viața omului o baltã stricatã ce se umple cu broaștele și șerpii scîrboaselor patimi și pofte rele. Din pãțania fierului și a pîrîului învãțați-vã sã fugiți de lene și de trîndãvie.

82 Un rãspuns potrivit - 2

- Unde locuiește Dumnezeu? - întrebã odatã un necredincios, așa cam în batjocurã pe un credincios.

- Pretutindeni - rãspunse credinciosul - afarã de inima ta, cãci dacã ar fi acolo, atunci nu te-ai ocupa cu astfel de întrebãri nebune!...

83 Pãțania unor necredincioși

Un plugar intrã odatã și el într-un restaurant și ceru de mîncare. Înainte de a mînca, plugarul, ca un creștin adevãrat, se ridicã și se rugã.

La asta niște domnișori ce erau cu mîncarea la masa vecinã, începurã a se înfunda de rîs și unul îi zise așa în batjocurã:

- Iacã noi, bãdicule, mîncãm și fãrã sã ne rugãm și încã nici unul nu ne-am înecat.

- Hei, hei, domnișorilor - rãspunse plugarul și eu am acasã 7 purcei și cum îi slobod din coteț dau nãvalã la troacã, fãrã sã se roage și încã nici unul din ei nu s-a înecat cu lãturile!...

84 Eu nu cred decît ceea ce vãd și înțeleg...

Un om credincios de la țarã mergea pe drum alãturi de un domn necredincios. Tocmai discutau despre lucrurile credinței. Credinciosul se trudea sã-l scoatã pe necredincios din mlaștina necredinței, dar el se apãra cu îndîrjire, proptindu-se în vorbele:

- Dragul meu, eu sînt om cuminte, eu nu cred decît ceea ce vãd și înțeleg.

Atunci credinciosul - luminat de Duhul Sfînt - se opri în loc și arãtînd spre o livadã unde pãștea o vacã, o oaie și o gîscã, zise:

- Vezi d-ta vaca, oaia și gîsca, cum pasc la iarbã?

- Vãd.

- Așa-i cã toate trei pasc aceeași iarbã?

- Da, așa-i.

- Ei, acum sã-mi spui d-ta de ce iarba ce o paște vaca se preface în lapte; iarba ce o paște oaia se preface în lînã, iar iarba ce o paște gîsca se preface în pene?... eu demult vãd acest

lucru și nu-l înțeleg, iar d-ta tot mereu îmi spui cã nu crezi decît ceea ce vezi și înțelegi...

spune-mi te rog cum stãm cu lucrul acesta pe care-l vezi?

Necredinciosul rãmase rușinat!

85 Aveți acasã porci?

Un vestitor al Evangheliei vorbind despre curãțenia vieții sufletești, își întrebã ascultãtorii:

- Aveți acasã porci?

- Avem.

- Dar o casã, așa curatã, unde sã primiți prietenii și oaspeții, aveți?

- Avem!

- D-apoi umblã porcii în casa asta?

- Ba...

- Ei bine, sã știți cã lucrul acesta se petrece în casa voastrã cea sufleteascã.

Voi sînteți casa Duhului Sfînt - zice Scriptura (1 Cor. 3, 16). Dar în casa asta bãgați de seamã cã umblã porcii patimilor urîte, ca beția, desfrînarea, zavistia și altele. Toți cei ce trãiesc în patimi rele, aveți o casã a sufletului în care umblã porcii.

86 Pilda rea

- Mamã dragã - zise un copil de 6 ani cãtre mamã-sa - așa-i cã dupã ce voi fi mare, nu trebuie sã mã mai rog, spunîndu-mi rugãciunile?

- Ba trebuie dragul mamei, cãci toți oamenii cei buni se roagã. Numai oamenii cei rãi nu se roagã.

- D-apoi atunci tãticu de ce-i bun și nu se roagã?...

Sã nu dãm și noi o astfel de pildã copiilor noștri!

87 Un rãspuns potrivit - 3

- Vreau sã mã despart de femeie - grãi un om în fața tribunalului. Omul apucase cu nãravul beției și judecãtorul știa acest lucru.

- Foarte bine - rãspunse judecãtorul - dar înainte de a trece la proces, te rog du-te acasã și te desparte mai întîi de rachiu... și apoi vino aici.

Bețivul s-a rușinat și de aci înainte nu s-a mai îmbãtat.

88 Cum este fãcutã Crucea?

Un adînc înțeles este chiar și în felul cum este fãcutã crucea.

O cruce de lemn e fãcutã din douã brațe. Un braț e mai lung, mai lungãreț. Acest braț e parcã o cale netedã, un drum deschis ce alunecã înainte. Celãlalt braț - cel mai scurt - vine și se pune de-a curmezișul peste brațul cel mai lung. Se pune ca și cînd ai închide calea cuiva, ca și cînd l-ai opri pe cineva din drumul sãu.

Aici este taina cea mare a crucii. Ea înseamnã o oprire a noastrã, a vieții noastre din calea cea largã a pãcatului. Ea trage o dungã peste toate planurile noastre lumești și peste gîndurile noastre lumești. Crucea se pune de-a curmezișul în calea vieții noastre celei pãcãtoase... ea înseamnã un hotar sufletesc... un hotar de oprire a unei vieți vechi și de începere a unei vieți noi... ea înseamnã o schimbare din temelie a vieții.

Însã vai, puțini au aflat crucea în acest înțeles. Crucea celor mai mulți creștini are numai un braț: are numai brațul cel lung: calea deschisã a lumii, a rãutãților. Celãlalt braț, cel cu hotarul cel sufletesc și cu schimbarea din temelie a vieții lipsește.

Nu cumva o astfel de cruce este și crucea ta, iubite cititorule?

89 Caut un servitor!

- Caut un servitor! - dete de știre un ostaș din Oastea Domnului.

- Și ce fel de servitor ți-ar trebui dumitale? - întrebã un tînãr ce voia sã intre în slujbã.

- Mie, dragul meu - rãspunse ostașul - îmi trebuie un servitor care sã se teamã mai mult de Dumnezeu decît de mine!...

90 Acul doctorului

Cînd doctorul aflã pe cineva greu bolnav și amețit de boalã, ia un ac și cu el împunge pe cel bolnav. Dacã simte bolnavul împunsãtura și se mișcã, atunci mai este nãdejde de scãpare și tãmãduire, dar de nu simte bolnavul nimic, atunci e pierdutã orice nãdejde.

Așa sînt dragã cititorule și suferințele și necazurile ce ni le trimite Doctorul nostru Cel sufletesc, Tatãl ceresc. De simți acul mustrãrilor și suferințelor, atunci tu poți fi tãmãduit și mîntuit, dar dacã nu le simți, ești pierdut.

91 Vine preotul!...

- Uite cã vine preotul la noi... alergați repede și aduceți Biblia din cãmarã... cãutați ceaslovul de pe grindã... scoateți psaltirea din ladã... ștergeți-le de praf și le puneți pe masã, sã vadã pãrintele cã noi sîntem buni credincioși!

Oare nu cam așa se întîmplã prin multe case creștine?

92 Am aprins! Am aprins!...

De cînd eram preot la țarã, îmi aduc aminte de o femeie care a venit, într-un post al Paștilor, sã se mãrturiseascã. Numai ce a îngenuncheat, a început sã plîngã strigînd:

- Am aprins, sfinte pãrinte, am aprins!... Mã cunosc greșitã cu un pãcat mare: am aprins!

- Și cine te-a îndemnat sã pui foc în averea aproapelui tãu?

- N-am umblat cu foc, pãrinte! Nu cu foc de acesta am aprins! Dar, cum spunei d-ta la predicã, am aprins cu clevetiri și minciuni pacea și înțelegerea dintre oameni...

Da, da, bine grãi femeia! Cãci cel ce bagã zînzanie, clevetiri și minciuni între oameni, dupã canoanele din Pravilã, face tot același pãcat ca și cel ce ia un tãciune de foc și aprinde casa vecinului sãu.

Fericiți sînt cei fãcãtori de pace, cã aceia fiii lui Dumnezeu se vor chema (Matei 5, 9).

93 Vulpea și grãdina cu poame

Vulpea vãzu odatã o grãdinã încãrcatã de toate bunãtãțile. Dar grãdina era apãratã cu ziduri înalte, pe care vulpea nu le putea sãri.

Ce aș putea face sã strãbat în grãdinã? - se întreba vulpea. Umblînd de jur împrejurul zidului, dãdu peste o gaurã în zid, dar gaura era prea îngustã sã se poatã strecura prin ea. Tot gîndindu-se și judecîndu-se ce-i de fãcut, vulpea își zise:

Știu ce voi face! Voi rãbda foame cîteva zile, voi slãbi și voi încãpea prin gaurã.

Zis și fãcut. Dupã trei zile de foame, vulpea se strecurã prin gaurã și, ajungînd la poame, se ospãtã din belșug. Dar, dupã cîteva zile, își aduse aminte cã trebuie sã iasã iar de aici, mai ales cã sosise vremea culesului. Însã aici, un alt necaz: se îngrãșase de-a binelea și nu mai încãpea pe gaurã. Ce-i de fãcut?

Nu-i alt mod sã scap de aici - își zise vulpea necãjitã - decît sã mã pun iarãși pe foame și rãbdare, ca sã slãbesc...

Rãbdã iar trei zile și, slãbind se strecurã afarã. Cînd se vãzu scãpatã, uitîndu-se spre grãdina cu poame, zise:

Frumoasã mai ești tu grãdinã, și dulci sînt poamele tale, dar ce folos am avut eu de ele?

Cît am mîncat, atît am rãbdat... Cum am intrat, așa am ieșit...

Ce istorioarã plinã de înțeles! Așa e și cu noi. Cum am intrat în lumea aceasta, așa vom

și ieși din ea. Nimic nu vom putea duce cu noi.

Lume, lume, dulci sînt poamele tale, dar ce folos ne rãmîne nouã din ele?

94 Care aveți o țigarã?

Este atît de cunoscutã aceastã întrebare încît chiar și copii de 14-15 ani, cînd aud aceste vorbe își bagã mîna în buzunare sã scoatã tabac.

Dar dacã acuma v-aș întreba: Care aveți o Biblie? Sau: Ce ați citit azi în Biblie? Cei mai mulți la aceastã întrebare ați rîde. Nu-i așa? Și e rãu cã-i așa, pentru cã Biblia ar trebui sã fie pentru oameni ceea ce este astãzi tutunul și bãutura. Plãcerea ce o au oamenii de azi pentru tutun și bãuturã, ar trebui sã o aibã și pentru Biblie, pentru frumusețile, pentru comorile, plãcerile și foloasele sufletești ce le dã Biblia acelui care citește în ea regulat, ci credințã și stãruințã.

Un creștin fãrã Biblie este ca un soldat fãrã pușcã, ca un plugar fãrã plug și ca un cãlãtor fãrã cale.

Ai tu cititorule Biblia în casa ta, și dacã o ai, citești tu regulat în ea?

95 Spãrgãtorii de piatrã

Un om spãrgea piatrã într-o stîncã și pentru cã nu putea sta altfel, lucra aplecat în genunchi.

Un vestitor al Evangheliei, trecînd pe acolo, zise:

- Ce bine ar fi sã pot sparge și eu tot așa inima cea de piatrã a ascultãtorilor mei!

- Lucrați și dv. în genunchi - rãspunse muncitorul și atunci desigur veți avea reușitã!...

96 Lumina din Bremen

În orașul Bremen din Germania, s-a pãstrat pînã în ziua de azi un vechi obicei, rãmas din vremile bãtrîne.

Cînd orașul scoate la licitație, casa cutãrui datornic, se aprinde o luminã și lîngã ea se pune un ceas. Din clipa în care se strigã licitația, datornicul mai are timp 45 de secunde sã cearã iertare și sã-și rãscumpere casa, altcum dacã nu folosește aceste secunde, sfetnicul orașului strigã: gata! Lumina se stinge și casa se vinde.

Întocmai așa e și viața noastrã, dragã cititorule. E o micã luminã în decursul cãreia trebuie sã ne rãscumpãrãm Împãrãția lui Dumnezeu și mîntuirea sufletului, pe care l-am pierdut prin pãcat.

97 Ce cauți în ceas?

Între niște meseriași de la oraș, veni odatã vorba despre Dumnezeu. Între ei se afla și un tãgãduitor de Dumnezeu.

- Dacã ar fi Dumnezeu - zicea acesta - atunci de ce nu L-a vãzut sau nu-L vede cineva?

Încã nimeni nu poate spune cã a vãzut pe Dumnezeu...

Între cei prezenți era și o calfã de ceasornicar, careși scoase ceasul și începu sã se uite cu încordare la el, ca și cînd ar cãuta ceva...

- Dar tu ce cauți în ceas? Întrebã unul din cei de fațã.

- Caut, - rãspunse ceasornicarul - pe cel ce a fãcut ceasul acesta și nu-l gãsesc... așa cum cautã acest necredincios sã vadã pe Dumnezeu, Fãcãtorul lumii...

Necredinciosul înțelese lecția și se depãrtã rușinat.

98 Douã grãunțe

Pe urma unui semãnãtor, douã grãunțe se înțelegeau astfel:

Vezi tu suratã - zise un grãunte rãmas neacoperit de pãmînt - pe tine te-a îngropat grapa semãnãtorului. Eu însã am scãpat neîngropat. Eu mã desfãtez acum în lumina soarelui, iar tu zaci în groapã în întuneric...

Dar în clipa cînd rosti aceste cuvinte, sosi o cioarã și-l înghiți.

Grãuntele cel îngropat, în schimb nu peste mult timp ieși afarã într-un spic frumos de grîu.

Doamne, mai bine ne ține îngropați în încercãri decît sã ne fure pãsãrile cerului (Luca 8, 5).

99 Domnul meu mã vede

Un ostaș din Oastea Domnului se nimerise la lucru cu un alt om, la un domn inginer.

- Acum putem dormi puțin cãci domnul e dus acasã și nu ne vede - grãi omul.

- O, nu - rãspunse ostașul - eu nu pot face acest lucru, pentru cã Domnul meu e acasã și mã vede.

Orice lucrați, sã lucrați din toatã inima ca pentru Domnul, nu ca pentru oameni (Col. 2, 23).

100 Cele patru icoane

Într-o veche bisericã din Italia se aflã zugrãvite pe un perete 4 icoane.

În prima se vede un chip de episcop învãțînd, iar dedesubt cuvintele: eu vã învãț pe toți.

În a doua se vede un chip de general, sub care scrie: eu vã apãr pe toți.

În a treia se vede un chip de țãran, iar dedesubt e scris: eu vã hrãnesc pe toți.

În a patra se vede chipul diavolului, avînd dedesubtul lui scrise cuvintele: eu vã iau pe toți care nu vã faceți datoria!

101 Dacã hoții îți furã banii...

Dacã hoții îți furã banii, încã tot mai e nãdejde sã-i poți afla.

Dar cînd diavolul îți furã zilele vieții, îndemnîndu-te sã le petreci în pãcate, pe acestea nu le mai poți afla. Sînt zile pierdute pentru sufletul tãu, pierdute pentru Împãrãția lui Dumnezeu.

Eu lãcrimez de cîte ori mã uit în lume și vãd pe diavolul cum furã zilele și anii vieții oamenilor!

102 Icoana din Nurnberg

În orașul Nurnberg din Germania, un credincios a sãpat din lemn Chipul Mîntuitorului și a celor 12 apostoli. Chipurile stau în picioare. Sînt însã în așa fel fãcute cã îndatã ce atingi și rãstorni chipul Mîntuitorului, se rãstoarnã toți apostolii. Dar, în schimb, poți rãsturna pe toți apostolii - Domnul rãmîne nemișcat.

Domnul Isus este centrul vieții și mîntuirii noastre sufletești. Luați acest centru, și ați rãsturnat totul. Lipsește acest centru, lipsește totul. Luați pe Domnul și Jertfa Lui din Biblie - și veți rãmînea cu tunetele și fulgerele mîniei lui Dumnezeu pentru pãcatele noastre.

Luați pe Domnul din viața unui creștin adevãrat, și i-ați luat toatã puterea. Luați-i totul, dar lãsați-i pe Domnul, și n-a pierdut nimic.

103 Tatã, oare a murit Dumnezeu?

- Tatã, oare a murit Dumnezeu? - întrebã odatã pe tatãl sãu o fetițã ce mersese prima datã la școalã.

- Dumnezeu nu moare niciodatã - rãspunse tatãl - cine ți-a spus ție lucruri de acestea?

- Apoi, dragã tatã, învãțãtorul ne-a spus astãzi la școalã cã toți oamenii se roagã, și cînd se roagã vorbesc cu Dumnezeu. Pe tine nu te-am vãzut niciodatã vorbind cu Dumnezeu și de aceea credeam cã a murit Dumnezeu...

Tatãl rãmase rușinat și din ziua aceea începu a se ruga.

104 Odiseu și sirenele

Odiseu a fost un erou al vechilor greci. A luat și el parte la rãzboiul de la Troia, unde grecii i-au bãtut pe troieni, dupã un rãzboi de zece ani. Dupã gloriosul rãzboi, Odiseu a plecat spre casã cu oamenii lui. În drumul lor, pe mare și uscat, au pribegit ani de zile, trecînd prin fel de fel de primejdii.

Între altele, au trecut și pe lîngã primejdia cu insula sirenelor. Aceste sirene erau un fel de vîlve ale mãrilor, niște zîne încîntãtoare, care prin cîntecele lor vrãjite, ademeneau pe trecãtori, le furau voința, îi îmbãtau cu un fel de beție dulce care îi fãceau sã sarã în valurile mãrii, unde își aflau moartea și mormîntul.

Ca sã scape de primejdia aceasta, Odiseu a înfundat cu cearã urechile oamenilor sãi, iar pe sine s-a legat strîns de catargul corabiei. Luptãtorii lui n-auzeau ademenirile sirenelor. El le auzea, dar era legat de barcã. În felul acesta au trecut teferi pe lîngã insula cea vrãjitã a morții.

Un adînc înțeles creștinesc vãd eu în aceastã legendã. Un fel de insulã vrãjitã a morții este și lumea aceasta cu sirenele ei: cu desfãtãrile și amãgirile ei. Omul vîslește spre Patria Cereascã, dar lumea îl amãgește cu cîntãrile și desfãtãrile ei. Lumea îi furã omului voința, îi furã mintea, îm îmbatã cu plãcerile ei și îl face sã se arunce în valurile ei, în valurile pieirii sufletești și trupești.

În fața ispitei, Odiseu s-a legat strîns de catargul corabiei.

În fața ispitei, leagã-te și tu cu puterea Evangheliei! Leagã-te cu putere de catargul Evangheliei!

În fața ispitei, oamenii lui Odiseu s-au fãcut surzi, înfundînduși urechile cu cearã.

Mut și surd fã-te și tu fațã de lume și ispitele ei!

Cîtã vreme însã, în loc sã faci așa, tu cauți parcã anume sirenele, pe la cîrciumi, petreceri, cinematografe și alte desfãtãri lumești - cum crezi, dragul meu, cã ai putea birui ispita?

Cîtã vreme toate urechile tale, și cele de carne și cele din duh, sînt desfundate pentru lume, te miri cã te biruie ispita și lumea?

toate sirenele cele de suflet pierzãtoare din lumea aceasta.

105 Argonauții și sirenele

Despre alți eroi - argonauții - tot din istoria vechilor greci, spune legenda cã și ei au avut de lucru cu primejdia sirenelor, ca Odiseu. Ei s-au apãrat însã într-un alt chip.

Trecînd pe lîngã insula cu cîntãrile vrãjite ale sirenelor, Iason, conducãtorul argonauților, l-a pus pe vestitul cîntãreț Orfeus, sã cînte din harfa sa. Iar Orfeus cu cîntãrile lui, le-a întrecut pe sirene. Cîntãrile lui vrãjite au acoperit glasul și cîntãrile sirenelor.

De ciudã, sirenele, vãzîndu-se bãtute cu propria lor armã - cu cîntarea - au sãrit în mare și s-au prefãcut în stînci.

Odiseu le-a biruit pe sirene, legîndu-se pe el și astupînd urechile tovarãșilor sãi.

Iason le-a bãtut cu propria lor armã: cu cîntarea.

Care din aceste douã biruințe vã place mai mult?

Mie îmi place mai mult biruința lui Iason.

Sã biruim lumea cu armele pe care le folosește ea. Cîntãrile lumii sã fie copleșite de cîntãrile Domnului. Petrecerile lumii sã fie copleșite și întrecute de petrecerile cele duhovnicești. Desfãtãrile lumii sã fie întrecute de desfãtãrile și bucuriile cele duhovnicești.

Oriunde cîntã lumea sã cîntãm și noi! Oriunde își petrece lumea sã petrecem și noi, dar așa ca petrecerile noastre în Domnul, sã acopere și sã întreacã petrecerile cele lumești.

Cineva mã învinuia de ce i-am învãțat pe ostașii Domnului sã cînte pe drumuri și prin case?

Pentru ca sã facã ceea ce a fãcut Iason: sã biruie vuietul cel pierzãtor al lumii cu puterea și vraja cîntãrilor și petrecerilor duhovnicești.

Fraților ostași! Prin cîntãrile și petrecerile noastre, în stînci mute sã le prefacem și noi pe

106 Fericirea lui Rotschild

- D-ta d-le Rothschild, trebuie cã ești fericit, cã ai de toate ceți dorește inima? - îl întrebã odatã pe marele miliardar, un prieten de al lui.

- Eu fericit? - rãspunse Rothschild - pãi uite tocmai acum am în mînã o scrisoare, prin care cineva mã amenințã cu moartea, de nu-i voi trimite la un loc anumit o mare sumã de bani.

- Eu fericit, cînd locuința mea e pãzitã ziua și noaptea de 20 de polițiști secreți.

- Eu fericit? Cînd nu mã pot duce unde vreau și nu mã pot mișca cum vreau... trãiesc ca un rob, pãzit ziua și noaptea de polițiști.

- Eu fericit? Cînd 10 secretari așteaptã mereu ordinele și instrucțiunile mele, cu privire la mersul întreprinderilor și nimeni nu mã poate înlocui.

Încã odatã se adeverește cã fericirea nu stã în bogãție, ci în cunoașterea lui Dumnezeu.

107 Departe-i iadul?

O întîmplare dintr-un orãșel din Germania.

Un necredincios îngîmfat plecase la o plimbare cu calul. Întîlnind pe preot în întrebã așa în batjocurã:

- Domnule pastor, am înțeles cã d-ta te ocupi mult la bisericã cu iadul... Te rog spune-mi, cît e de departe acest iad, cãci vreau sã zbor cu roibul meu pînã acolo?

- Domnul sã te apere de un astfel de drum - zise pastorul - trecînd pe lîngã hula necredinciosului.

Pe la amiazã, roibul sosi fãrã stãpîn. La o cotiturã de drum, calul se împiedicase și izbinduși stãpînul cu capul de niște bolovani, îl lãsã mort în drum. Ajunsese la ținta doritã:

în iad!...

108 Leac contra moliilor

O femeie bogatã se plîngea cã moliile îi fac rãu în hainele ei cele scumpe.

- Draga mea - îi rãspunse o femeie - eu știu un leac minunat contra moliilor. Îl am acasã scris într-o carte bãtrînã. Dupã amiazã am sã ți-l scriu pe o hîrtie și ți-l trimit.

Femeia cu moliile primi dupã amiazã o scrisoare pe care era scrisã urmãtoarea rețetã contra moliilor:

Nu vã strîngeți comori pe pãmînt, unde le mãnîncã moliile și rugina, și unde le sapã și le furã hoții; ci strîngeți-vã comori în cer, unde nu le mãnîncã moliile și rugina, și unde hoții nu le sapã, nici nu le furã. (Matei 6, 19-20).

109 Pãstorul și oaia cea neascultãtoare

- Îmi tot vorbești despre un Dumnezeu Bun și iertãtor - zicea un om cãtre un ostaș din Oastea Domnului - dar uitã-te în lume cã nu ne mai slãbesc loviturile și bãtãile Lui.

Ostașul rãspunse foarte cuminte astfel:

- Cînd o oaie iese din turmã și își face de cap, ce face pãstorul? Fluierã dupã ea și o strigã pe nume: dar oaia n-ascultã. O amenințã cu bãțul, dar n-are grijã. Zvîrle cu ceva dupã ea, dar oaia și mai mult se departã. Pe urmã trimite cîinele dupã ea, care o înhațã, o supãrã și o mușcã. Abia dupã aceastã supãrare, oaia se întoarce înapoi.

- Așa e frate dragã și cu noi. Domnul, Pãstorul Cel Mare și Bun, a încercat multe chemãri dulci, sã ne întoarcem înapoi din rãutãți, în turma Lui cea binecuvîntatã. Dar noi n-am vrut sã ne întoarcem. De aceea a trimis asupra noastrã necazuri și urgii care ne împresoarã și ne mușcã din greu, încercînd sã ne întoarcã în turma Lui cea sfîntã.

Vai de cei ce nici acum nu înțeleg și nu ascultã glasul și chemãrile Scumpului nostru

Pãstor!

110 În piața de poame

În piața de poame am vãzut zilele trecute niște copii sãraci cerșind mere de la vînzãtori.

Unii îi respingeau cu vorbe de ocarã, alții le aruncau cîte un mãr mic, sau stricat pe jumãtate, spunîndu-le sã nu mai dea pe acolo.

Un om a luat un mãr, l-a tãiat cu un cuțit în 6 pãrți și l-a împãrțit copiilor, spunîndu-le sã nu mai vinã altãdatã pe capul lui.

Eu m-am gîndit în mine, cã Tatãl ceresc nu face așa cu copiii Lui. El nu Se supãrã, ci dimpotrivã Se bucurã cînd copiii Lui cer de la El cîte ceva. Cînd ne rugãm Lui și întindem spre El mîinile credinței - niciodatã nu ieșim de la El rușinați!

111 Alexandru Macedon și calul sãu Ducipal

Despre Alexandru Macedon istoriile povestesc multe fapte de vitejie. Între altele e și cea cu îmblînzirea lui Ducipal. Nimeni nu cuteza nici mãcar sã se apropie de acest mînz foarte rãu și furios. Alex andru, un tînãr de 15 ani, îl scoase din grajd, puse șeaua pe el și încãlecîndu-l, zburã peste un pîrîu adînc și larg de 16 coți.

Viteaz mare a fost Alexandru Macedon și vitejii multe a fãcut, dar, vai, în lupta cu pornirile cele rele a fost un slab și un slãbãnog. Era stãpînit și biruit de multe patimi rele.

Între acestea erau mai ales trei: lãcomia dupã bogãții, bãuturile și femeile.

A murit în floarea vîrstei de 32 de ani, tocmai doborît de atîtea patimi rele pe care nu le-a putut înfrîna. Pe Ducipal cel furios l-a putut înfrîna, dar pornirile sale cele rele, ba. A biruit împãrați și împãrãții, dar nu s-a putut birui pe sine însuși.

Dar tu cititorule, cît ești de viteaz în lupta cu patimile tale?

112 De cînd mãtur și pe sub pat...

De cînd ai intrat în Oastea Domnului? - fu întrebatã o servitoare ce se hotãrîse și ea la o viațã nouã pentru Domnul.

- De cînd mãtur și pe sub paturi - rãspunse servitoarea - cãci mai înainte lucram numai de mîntuialã, acum însã lucrez ca pentru Domnul (Efes. 6, 5).

113 Și-a mîntuit copilul

Un copil cãzuse într-un rîu înfuriat și era amenințat sã se înece. Oamenii strigau, dar nimeni nu sãrea în apã ca sã-l scape.

- De ce nu sare nimeni sã-l scape - strigã un om ce trecea pe alãturi și sãri el în apã.

Cînd se apropie de copil, ce sã vadã? Cel ce se îneca era copilul lui.

Repede îl prinsese și îl scoase afarã.

Cel ce sare sã mîntuie pe alții din valurile pierzãrii sufletești, își mîntuie și sufletul sãu.

114 Diavolul în chip de arhanghel

Unui credincios i s-a arãtat diavolul într-o noapte în chip de înger luminat și i-a zis:

- Eu sînt arhanghelul Gavril și sînt trimis la tine sã-ți aduc laudã pentru viața ta cea curatã și feritã de pãcat.

Dar credinciosul simțind ispita, rãspunse:

- Sfinte arhanghele, ia seama cã ai greșit adresa, vei fi trimis poate la un altul cãci eu sînt un biet pãcãtos, sînt cel mai pãcãtos și ticãlos om din lume...

Diavolul scrîșni din dinți și o rupse la fugã.

115 Pericle și hulitorul

Pericle era un mare bãrbat de stat și filozof din vechea Grecie.

El fusese întîmpinat odatã în tîrg de un om rãu care îl petrecu pînã acasã în fel de fel de hule și batjocuri.

Pericle tãcea.

Cînd ajunse acasã, era spre searã, Pericle strigã pe un servitor și îi zise:

- Uite s-a întunecat, ia o fãclie și petreci pe omul acesta pînã acasã, ca nu cumva sã cadã pe drum și sã se loveascã.

Pericle era un pãgîn și a dat o pildã frumoasã de iertare și rãbdare. Oare cîți dintre creștinii de azi pot da astfel de pilde?

116 Osînditul și pîinea cu otravã

În vremile de demult, pe unii din cei osîndiți la moarte, îi aștepta o moarte specialã.

Osînditul era bãgat în temnițã, unde i se dãdeau 7 pîinișoare pentru 7 zile. Una din aceste pîini era otrãvitã. Bietul osîndit începea pîinile cu groazã și cutremur de moarte. Nu știa din care îl pîndește otrava morții. Cînd dãdea peste pîinea cea cu otravã, murea.

Trecînd dintr-un an în altul, ce bine ar fi sã ne gîndim puțin la înțelesul acestei judecãți.

Și noi sîntem un fel de osîndiți la moarte. Toți sîntem osîndiți ca sã murim. Ne apasã și pe noi aceeași osîndã ca pe cei din temnița osîndiților la moarte. Anii și zilele vieții noastre stau în fața noastrã cu tot atîtea pîini și pîinișoare de mîncat. În una din aceste pîini e pusã otrava morții. Asta e sigur. Nu știm însã în care. Poate sã fie în pîinea zilei de mîine, sau de poimîine.

Aceastã osîndã teribilã ar trebui sã ne umple și pe noi de groazã, de cutremur și de pregãtire sufleteascã pentru sfîrșitul vieții. Dar noi nici habar n-avem de acest lucru. Trãim așa ca și cînd n-am mai muri niciodatã. Sau cel mult trãim cu înșelãciunea diavolului: Mai aveți vreme! Ah! Ce nebunie este a trãi o astfel de viațã!

Privegheați și stați gata cã nu știți ziua și ceasul... Lucrați pînã este ziuã cãci vine noaptea - vine moartea cînd nimeni nu mai poate lucra (Ioan (, 4).

117 Nu-i pentru tine Biblia!...

- Nu-i pentru tine Biblia - zise odatã un om cãtre un ostaș din Oastea Domnului - eu am auzit pe unii din învãțații noștri spunînd cã Biblia-i otravã pentru cei neînvãțați... de unde știi d-ta cã-i miere ori otravã ceea ce citești în Biblie?

- Dar d-ta - rãspunse ostașul - cînd ceri la cîrciumã bãuturã îndulcitã, de unde știi dacã crîșmarul a bãgat în ea zahãr, ori ba?

- Pãi o gust și vãd cã-i dulce și-mi place.

- Apoi așa fac și eu. Citesc Biblia și vãd cã-mi place... cuvintele ei sînt mai dulci decît mierea (Psalm 118, 103).

- Și apoi, omule dragã, dacã ar fi otravã ceea ce citesc, apoi cum se face cã de cînd citesc în Biblie, în loc sã mã prãpãdesc m-am lãsat de bãut, de fumat, de sudalme și de alte rãutãți?...

Omul rãmase sã se dumireascã cu învãțații lui asupra acestei întrebãri.

118 Puterea credinței

În anul 1864, sora unui credincios vestitor al Evangheliei, Iosif Benson din Germania, cãzu în ologie. Nu se putea mișca deloc.

Fratele ei aduse încã trei credincioși și împreunã cu bolnava, începurã a se ruga cu putere, stãruind îndeosebi asupra cuvintelor Mîntuitorului: și iarãși vã zic vouã: dacã doi dintre voi se vor învoi pe pãmînt sã cearã un lucru oarecare, se va da lor de la Tatãl Meu, care este în ceruri (Matei 18, 19).

Dupã un timp, ca prin minune, bolnava se ridicã pe picioarele ei și începu a umbla.

Credința cea vie și tare face și azi minuni.

119 Cel mai grozav vulcan

Groaznici mai sînt vulcanii cu erupțiile lor! Dar totuși cel mai groaznic vulcan nu este nici Etna, nici Vezuviul, nici cel din Japonia, ci este altul: este inima și gura celui pãcãtos.

Inima pãcãtosului este un vulcan în care clocotește zavistia, mînia, poftele cele rele și alte rãutãți... iar gura lui este craterul prin care rãsuflã aceste rãutãți. Prin acest crater, țîșnesc din adîncul vulcanului (inimii), fel de fel de rãutãți înfricoșate. Cãci din inimã ies gîndurile cele rele: uciderile, curviile, preacurviile, furtișagurile, mãrturiile mincinoase, hulele (Matei 15, 19). Din acest vulcan țîșnesc și flãcãrile cele înverșunate și înfricoșate ale înjurãturilor.

Ah! Ce grozav este acest vulcan! El este mai grozav decît Etna și Vezuviul, pentru cã acelea nu omoarã suflete. Vulcanii cel mult omoarã trupuri, dar inima și gura pãcãtoșilor este vulcanul cel rãu care omoarã și trupul și sufletul omului (Matei 10, 28). Oriunde este un astfel de vulcan, fugiți din preajma lui cãci aruncã fum și pucioasã și alte materii otrãvitoare și stricãcioase pentru suflet.

Nu cumva, dragã cititorule, este și inima ta și gura ta un astfel de vulcan rãu?

120 Piatrã, dobitoc și diavol

Zgîrcenia îl face pe om piatrã.

Poftele cele lumești îl fac pe om dobitoc.

Mîndria și trufia îl fac pe om diavol.

Vai de cei apucați în ghearele acestor patimi rele și de suflet pierzãtoare!

Mai trãim noi în astfel de patimi diavolești?

121 Scãpat de zgîrcenie

Un ostaș din Oastea Domnului ne scrie:

Înainte de a-L cunoaște pe Domnul, eram un mare zgîrcit. Nici nu voiam sã aud de milostenie fațã de cei lipsiți. A treia zi dupã intrarea mea în Oaste, veni un cerșetor la casa mea. Intrai în cãmarã sã-i tai o bucatã de slãninã. Dar hop, sãri și satana cu ispita:

- Taie pe aici - îmi șoptea el - cã-i o vreme scumpã... ba stai, mutã cuțitul mai pe dinafarã cã-i lipsã de porumb... ba mai bine ar fi sã-i dai omului altceva cã porcu-i prea scump...

- Carã-te de aici - strigai eu - cã de mã necãjești mult, sã știi diavole, cã m-apuc sã tai ștreangul de la slãninã și o împart toatã la sãraci!

Diavolul fugi și de atunci nu mai simții ispita lui.

122 Semnul bolii și greața de mîncare

Semnul cel mai bun al bolii e pierderea poftei de mîncare, e greața de mîncare, iar semnul tãmãduirii e recãpãtarea poftei de mîncare.

Așa e și cu sãnãtatea cea sufleteascã. Credinciosul are poftã de mîncare duhovniceascã.

Nu poate trãi fãrã hranã sufleteascã. Dar pãcatul nu poate suferi Cuvîntul lui Dumnezeu. Are greațã de orice hranã sufleteascã. Nu-i trebuie, nu-i place, i-o respinge, în semn cã suferã de o grea boalã sufleteascã. Cei mai mulți pãcãtoși mor în aceastã boalã.

123 Stãpînul meu e totdeauna acasã!

- Lumea ta e-acum, cãci ți s-a dus stãpînul de acasã! - zise odatã un om cãtre un servitor care-L cunoștea pe Domnul.

- O, dragul meu, - rãspunse servitorul - Stãpînul meu nu S-a dus de-acasã! El e totdeauna acasã. Stãpînul meu este Domnul și tot ce lucrez, eu nu lucrez numai de ochii stãpînului, ci lucrez ca pentru Domnul (Col. 3, 23).

124 Oglinda și urîțenia

Despre negrii de prin Africa se spun multe ciudãțenii. Cînd europenii le-au arãtat pentru prima datã oglinzile, s-au înspãimîntat privindu-se în ele. Nu le venea a crede cã ar fi așa de urîți. Unii din ei s-au supãrat pe oglinzi și le-au spart.

Despre împãrãteasa Elisabeta a Angliei și Maria Tereza a Austriei, istoria ne spune cã dupã o boalã grea de vãrsat, au spart oglinzile de necaz vãzîndu-se sluțite de boalã.

Sufletul este și el o reginã frumoasã, de neam împãrãtesc. Dar din boala pãcatului se urîțește, iar dupã ce se urîțește - întocmai ca și negrii și împãrãtesele de mai sus - nu mai pot suferi oglinda Evangheliei și nici pe oamenii cei frumoși la suflet.

Un suflet pãcãtos sparge oglinda, rupe Biblia, urãște biserica și pe credincioși, batjocorește Oastea Domnului, iubește întunericul și pe oamenii cei pãcãtoși.

Ferește-ne Doamne și ne tãmãduiește - de boala cea grea a pãcatului!

125 Socrate și darurile

Despre filozoful Socrate se spune cã odatã la ziua numelui sãu, învãțãceii și admiratorii lui i-au adus un fel de daruri scumpe. Pe urmã a venit un sãrac și a zis:

- Învãțãtorule, eu n-am avut daruri sã-ți aduc; eu n-am avut altceva sã-ți aduc decît pe mine însumi! Dispune de mine cum voiești!

- Acesta-i darul cel mai scump - a zis atunci Socrate...

Acesta este, fratele meu și darul cel mai scump pe care-l iubește și pe care-l așteaptã Scumpul nostru Învãțãtor și Mîntuitor: o viațã predatã Lui, o viațã trãitã cu El și pusã cu totul în slujba Lui.

126 Am jurat credința...

Cînd a fost M. S. regele aici la Sibiu, pe stradã, în învãlmãșagul de oameni ce aștepta sosirea regelui, am auzit pe cineva zicînd:

- Eu am jurat credințã la doi împãrați din fosta Austro-Ungarie și la regele Ferdinand, Mihai și Carol al doilea...

Eu m-am gîndit atunci în mine: cîți trãiesc fãrã sã jure niciodatã credințã Împãratului împãraților și Regelui regilor: Isus Mîntuitorul!

127 Plîngea o servitoare

- De ce plîngi Anițã? - fu întrebatã o servitoare din casa unor domni de la oraș.

- Eu plîng - rãspunse servitoarea - pentru stãpîna mea vãzînd-o cum se gãtește și cum se vopsește ceasuri întregi ca sã poatã atrage pe alții în pãcat.

Apoi plîng pentru sufletul ei, dar plîng și pentru mine, gîndindu-mã cîtã vreme cheltuiește și cîtã stãruințã pune stãpîna mea pentru lucrul diavolului și cît de puțin fac eu pentru sufletul meu și pentru lucrul Domnului!

ce a rãsunat peste toatã lumea, strigînd pe oameni și popoare sã-și îndrepte ceasul - viața dupã Evanghelie?

Și oare vremile noastre, pline de atîtea crize, greutãți și necazuri, nu sînt și ele o bubuiturã cereascã ce strigã pe noi: Oameni buni, îndreptați-vã ceasul vieții, îndreptați-vã viața!

Dar lumea doarme în nepãsare de cele sufletești și pînã nu se va trezi, binele nu va veni.

128 Tunul din Edinburg

Pe zidurile cetãții din Edinburg, Germania, se aflã așezat un turn, care face slujba de ceas.

Regulat și precis, la orele 12 din zi, turnul sloboade o bubuiturã puternicã ce se aude peste întreg orașul. În acele clipe pe strãzile orașului se vãd oameni îndreptînduși ceasurile. Turnul este și un regulator de ceasuri. Bubuitura lui este parcã și un aviz: Oameni buni, îndreptați-vã ceasurile!

Eu mã gîndesc cã și în lumea cea sufleteascã sînt multe astfel de tunuri, care vestesc timpul și mersul vieții. Biata noastrã viațã este un biet ceas ce umblã foarte neregulat. El trebuie mereu îndreptat dupã mersul soarelui: dupã ceasul care nu greșește niciodatã, dupã soarele Evangheliei.

Prin multe feluri de bubuituri strigã cerul de sus pe noi sã ne îndreptãm ceasul... sã ne îndreptãm viața dupã Evanghelie. Rãzboiul cel mare, oare n-a fost și el o bubuiturã puternicã

129 Oile și mielul

Cînd pãstorul vrea sã bage oile în staul și ele nu vreau, ce face? S-apucã și prinde un miel și-l bagã pe el înainte. Pe urma mielului, se bagã apoi și oile.

Așa face și Domnul cu cei ce nu vreau sã intre în staulul Lui. Sînt pãrinți învîrtoșați în pãcate, dar cînd Domnul le ia cîte un miel - cînd le moare un copil, atunci se lasã de rãutãți și intrã în staulul Domnului.

Însã cei mai mulți nici prin astfel de încercãri nu se întorc la Domnul. Prin rãzboiul cel mare, Domnul a luat atîția miei și totuși lumea nu s-a lãsat de rãutãți.

Dar cît și în cîte feluri tot umblã Domnul sã ne bage în staulul Lui și noi nu vrem.

Sã nu ne mai împotrivim chemãrii Domnului și sã ascultãm de glasul Lui cel dulce și blînd, care ne cheamã și ne dorește sã fim ai Lui și sã ne trãim viața în staulul Lui.

130 Balul

O fatã tînãrã își fãcea de cap cercetînd toate balurile și petrecerile, neascultînd de pãrinții ei, care o îndemnau sã se lase de astfel de lucruri pãcãtoase și de suflet pierzãtoare.

Într-o iarnã își fãcu o hainã nouã de mãtase, anume pentru balurile de la Crãciun și Boboteazã. Dar cum haina era subțire, iar fata voia sã fie fãloasã, se rãci și cãzu într-o boalã de moarte.

De la patul morții, vãzînduși haina de bal, zicea suspinînd: iatã acesta este prețul sufletului meu!

131 Tîrgurile cele rele din Biblie

Despre trei tîrguri rele se vorbește în Biblie.

Un tîrg rãu a fãcut Esau cînd și-a vîndut dreptul lui de întîi nãscut pentru un blid de linte.

Un tîrg și mai grozav a fãcut Iuda cînd L-a vîndut pe Mîntuitorul pentru 30 de arginți.

O pildã de tîrg rãu sînt și cuvintele Mîntuitorului: cã ce folos va fi omului de va cîștiga lumea întreagã, dar își va pierde sufletul sãu?

Ne aratã însã Evanghelia și un tîrg bun: omul care și-a cumpãrat o țarinã în care era ascunsã o comoarã și negustorul care a cumpãrat mãrgãritarul cel de preț (Matei 13, 44-46).

132 Reazemul credinței

Doi bieți ologi se tîrau de-a lungul unui orãșel, cu cîrjele lor. Niște copii rãi s-apucã și le smulg cîrjele de sub brațe. Bieții oameni se prãbușirã în noroi. Și-au pierdut reazemul. Nu se mai pot ridica și nu mai pot înainta.

Exact așa se întîmplã și cu cei ceși pierd reazemul credinței. Sufletește și noi sîntem niște bieți ologi, care ne tîrîm pe drumul cel greu al acestei vieți, rezemîndu-ne în reazemul credinței. Ce am face fãrã aceste reazem ceresc? Desigur ne-am prãbuși în noroi.

Și durere, oamenii tocmai aceste reazem l-au pierdut și îl pierd. Stricãciunile sufletești în care se tãvãlește lumea de azi sînt tocmai semnul cã oamenii au pierdut reazemul credinței și s-au prãbușit în noroi.

Și trãim vremuri cumplite, cînd parcã iadul cu toate uneltele lui s-a pornit prin lume, sã smulgã de sub brațele sufletești ale oamenilor reazemul credinței. În unele țãri se dã pe fațã

o luptã uriașã contra credinței. Și lupta se dã și pe la noi, în fel și fel de forme. Oare felul cum se face la noi școala, educația, politica, presa, etc., nu este un fel de luptã contra credinței? Nu sînt oare și la noi atîția profesori învãțați care seamãnã în sufletele elevilor otrava necredinței? Și oare felul de trai al politicienilor noștri și al celor mai mulți cãrturari - nu este și el un fel de strigare: nu este Dumnezeu!?... Lumea e plinã de luptãtori contra credinței, numai ea se face pe tãcute în toatã lumea.

Ce crimã mare fac cei care atacã credința! Și acestea sînt exact în necunoștința copiilor care au smuls cîrjele de sub brațele ologilor. Ateiștii necredincioși smulg oamenilor reazemul credinței, reazemul vieții și îl fac sã cadã în noroiul ticãloșiei și destrãbãlãrilor. Ce crimã mare!...

133 Sfîntul Macarie și diavolul

Sfîntul Macarie se întorcea odatã obosit de la munca zilei. Deodatã îi apãru diavolul și îi zise:

- Tot ce faci tu, sfinte Macarie, fac și eu. Tu postești, eu nu mãnînc nimic. Tu veghezi, eu nu dorm deloc. Tu alergi dupã suflete, și eu tot așa. Numai ceva ai tu ceea ce nu pot avea și asta mã doare foarte.

- Ce anume?

- Smerenia! - strigã diavolul și dispãru rușinat.

134 Cheamã-l înapoi!

Istoria pãstreazã multe pilde înfricoșate despre mustrãrile sufletești ce le au necredincioșii în clipele morții.

- Cheamã-l înapoi!... Cheamã-l înapoi!... - striga un necredincios din Franța, pe patul morții.

- Pe cine sã-l chemãm înapoi? - întrebarã cei din jurul sãu.

- Timpul - rãspunse necredinciosul și muri...

În clipele morții, necredinciosul își vãzuse scurgîndu-se ca un rîu, timpul vieții sale, trãite în zadar. Ar fi voit sã întoarcã înapoi rîul vieții sale, dar era prea tîrziu... Timpul se scursese...

135 Orbul și oglinda

Unui orb în zadar îi arați oglinda sã se uite în ea. El nu se poate vedea în ea. În zadar îi spui: omule, uite cîte ești de murdar pe fațã. El nu se poate vedea.

Așa e și cu orbia sufleteascã. Celui ce trãiește în pãcat și în orbie sufleteascã, în zadar îi arați oglinda Evangheliei. În zadar îi spui: omule, uite cît ești de murdar și pãcãtos. El nu se vede, pentru cã este orb în cele sufletești.

Ca sã-și poatã vedea starea grozavã în care se aflã, trebuie sã i se deschidã mai întîi ochii cei sufletești; trebuie sã-și recapete vederea cea sufleteascã; trebuie sã scape de orbia cea sufleteascã, iar acest lucru îl poate face numai Isus, Doctorul Cel mare.

Te sfãtuiesc - zice Domnul - sã cumperi de la Mine doctorie pentru ochi ca sã-ți ungi ochii și sã vezi (Apoc. 3, 17-18). De aceastã doctorie au lipsã cei orbi cu sufletul. Ea se dã în dar tuturor celor care o cer cu credințã și cãințã.

Domnul Isus a deschis inima unei femei, Lidia, din cetatea Tiatirei, ca sã asculte cuvintele lui Pavel (Fap. Ap. 16, 14). Domnul deschide și azi ochii acestor orbi sufletești sã poatã vedea lumina vieții.

E plinã lumea de azi de cei orbi cu sufletul. Toți cei care am scãpat de orbia cea sufleteascã, sã ne rugãm sã scape și ei. Sã ne rugãm neîncetat sã li se deschidã ochii, sã se întoarcã de la întuneric la luminã și de sub puterea lui satana, la Dumnezeu (Fap. Ap. 25, 18).

136 Pustnicul și morții din cimitir

În vremile de demult - pe vremea pustnicilor și sfinților - un om ce dorea mîntuirea sufletului se duse la un pustnic și îl rugã zicînd:

- Sfinte pãrinte, te rog spune-mi mie cum sã înțeleg cuvintele ap. Pavel: În ce mã privește, departe de mine gîndul sã mã laud cu altceva decît cu Crucea Domnului nostru Isus Hristos, prin care lumea este rãstignitã fațã de mine, și eu fațã de lume! (Gal. 6, 14).

Și a zis pustnicul: du-te dragul meu la cimitir și ocãrãște morții așa cum vei ști tu mai urît și pe urmã sã vii iar la mine.

Deci, ducîndu-se omul, începu a bate mormintele cu pietre strigînd: ocarã vouã morților, mișeilor, pãcãtoșilor, putreziților, roșilor de viermi...

Și întorcîndu-se omul, spuse pustnicului cã a fãcut întocmai ce-i spusese.

- Și ce ți-au grãit morții cînd îi ocãrai - întrebã pustnicul.

- Nimic - rãspunse omul.

Și i-a zis pustnicul: Du-te din nou la cimitir și îi slãvește pe morți, așa cum vei ști tu mai frumos.

Și ducîndu-se omul la cimitir începu a-i slãvi pe morți, zicînd: Slavã vouã morților, slavã vouã drepților, credincioșilor, sfinților...

Și întorcîndu-se omul, i-a spus pustnicului cã fãcuse întocmai.

- Și ce ți-au grãit morții cînd îi slãveai - întrebã pustnicul.

- Nimic - rãspunse omul.

Și i-a zis lui pustnicul: Du-te acum dragul meu acasã și citește din nou cuvintele ap.

Pavel, gîndindu-te necurmat la morții care au tãcut cînd tu îi ocãrai sau îi slãveai. Dacã voiești sã te mîntuiești, fã și tu așa... fã-te mort fațã de lume... nici ocãrile oamenilor, nici laudele lor sã nu le socotești...

Un creștin adevãrat este mort fațã de lume, este mort fațã de ispitele ei, fațã de amãgirile ei, fațã de prigoanele ei.

137 Carul sfîntului Ilie

- Nu s-a temut Ilie prorocul sã se suie într-un car de foc? - întrebã odatã un învãțãtor pe elevii sãi.

- Nu s-a temut - rãspunse copilul unui ostaș din Oastea Domnului - pentru cã în acel car îl chemase Dumnezeu și Dumnezeu conducea carul.

Potrivit rãspuns, pe care noi trebuie sã-l completãm. Sfîntul Ilie prorocul s-a suit la cer într-un car de foc. Oare nu este și lucrul acesta o icoanã pentru școala suferințelor?

Cele mai multe suflete se ridicã spre cer cu carul cel de foc al suferințelor și încercãrilor.

Înfricoșat este acest car la vedere, dar trebuie sã ne suim în el cu toatã încrederea, pentru cã prin el, Domnul ne ridicã la cer.

138 Douã mãrturisiri

Eu mi-am recãpãtat vederea și am început sã vãd, dupã ce am pierdut un ochi - spuse un suflet trecut prin școala suferințelor.

Eu am început sã umblu - spuse un altul - dupã ce am pierdut un picior.

139 Te rog nu sudui pe tata!

Pe tren un om înjura grozav de cele sfinte. Un ostaș din Oastea Domnului se apropie de el zicîndu-i:

- Te rog nu mai sudui pe tata!

- Eu n-am nimic cu tatãl dumitale - rãspunse suduitorul - nici pe d-ta nu te cunosc, și nici pe tata dumitale...

- Ba da - rãspunse ostașul - tu sudui mai mult decît pe tata - tu înjuri pe Tatãl meu Cel

din cer... tu vatãmi ceea ce eu am mai scump: pe Tatãl meu Cel ceresc... te rog sã nu mai faci acest lucru... dacã d-ta nu crezi în Dumnezeu, atunci te rog sã nu mai folosești deloc Numele Lui, cãci prin asta ne vatãmi pe noi care credem în El...

Suduitorul rãmase rușinat și încetã cu sudalma.

Pe suduitori ar trebui sã-i oprim noi înșine sã nu mai suduie și ar trebui o lege asprã care sã-i opreascã de a mai vãtãma pe Tatãl nostru Cel ceresc prin sudalmele lor spurcate.

140 Barca ce stãtea pe loc

Dupã un chef, doi pescari se suirã în bãrcile lor sã plece în largul mãrii. Începurã a vîsli cu lopețile, dar barca stãtea pe loc. Cum erau beți, uitarã sã ridice ancora. Ei dãdeau din lopeți și li se pãrea cã înainteazã, dar barca stãtea priponitã pe loc.

Abia dupã o bucatã de vreme, unul strigã:

- Stai frate, cã n-am ridicat ancora!

Așa sînt și unii creștini, care cred cã pot înainta în lucrul mîntuirii sufletești ținînduși anumite patimi și pãcate.

Ridicã ancora fratele meu, lasã-te de patimile și nãravurile cele rele! Altcum corabia mîntuirii tale stã pe loc oricît ai da tu cu lopețile.

Și stã pe loc și oricît ar pleca vîntul cel ceresc al Duhului Sfînt.

141 Un sfat bun

- Ce sã fac cînd ispita certei intrã în casa noastrã? - a întrebat odatã o femeie cãsãtoritã pe un credincios.

- În clipele acelea - rãspunse credinciosul - tu trebuie sã fii mutã, iar bãrbatul tãu sã fie surd. De veți face așa, veți avea pace și liniște în casã.

Începutul unei certe este ca slobozirea unor ape; de aceea, curmã certa înainte de a se înteți (Prov. 17, 14).

Este o cinste pentru un om sã se fereascã de certuri... (Prov. 20, 3).

142 Alexandru Macedon în lupta cu broaștele

Despre Alexandru Macedon vechile alexandrii povestesc multe fapte de vitejie. Alexandru Macedon dupã ce a isprãvit cu Por, împãratul și cu ceilalți împãrați, s-a rãzboit și cu broaștele, cu furnicile și cu fel de fel de lighioane. O veche icoanã îl aratã rãzboindu-se cu broaștele.

Viteaz mare a fost Alexandru Macedon, dar vai, în cele sufletești a fost un slab și un slãbãnog. Era stãpînit și biruit de patimi rele... A biruit o lume întreagã dar pe sine însuși și patimile cele rele nu le-a putut birui.

S-a rãzboit pînã și cu broaștele, dar n-a putut sã se rãzboiascã și cu lighioanele cele sufletești. A fost biruit de ele și a murit în frageda vîrstã de 32 de ani.

143 Lacrimile ne apãrã sãnãtatea ochilor

Un doctor învãțat din Londra, A. Fleming, scrie cã a aflat în lacrimile ochilor un fel de materie care are puterea sã omoare microbii și murdãria ce intrã în ochi. Aceastã putere a lacrimilor, curãțã mereu ochii și îi ține sãnãtoși. Dacã n-am avea lacrimile, ar fi toatã lumea plinã de orbi.

La asta noi zicem cã lacrimile au o putere și mai mare în cele sufletești. Ele nu curãțã numai ochii sufletești... ne curãțã mereu sufletul de pãcate. Cel ce nu are lacrimi de cãințã, și-a pierdut vederea cea sufleteascã, este un orb cu sufletul.

Cunoști tu cititorule aceastã putere ce este în lacrimile cãinței și le folosești pentru curãțirea pãcatelor tale?

144 Izvorul ce nu îngheațã

Sînt izvoare care îngheațã și altele care nu îngheațã. Izvoarele care au o adîncime de 50 de metri, nu îngheațã niciodatã, oricît ar fi de mare gerul.

Sînt creștini care îngheațã pe timp de ger (ispite și încercãri). Sînt însã alții care nu îngheațã oricît de mare ar fi gerul. Aceștia sînt cei adînciți în Evanghelie, pînã la 50 de metri; iar adîncimea aceasta se aflã în adîncul inimii.

145 Cînd copiii nu se pot înțelege

Ce dureros lucru este cînd copiii unor pãrinți nu se pot înțelege! Ce lucru de durere poate fi o casã, unde nu se mai gatã cearta, zavistia și dezbinarea între frați!

Ce inimã îndureratã trebuie sã aibã un tatã, cînd copiii lui trãiesc în urã și ceartã!

Dacã pe un tatã pãmîntesc îl doare acest lucru, cît mai mult trebuie sã-L doarã pe Tatãl Cel ceresc, neînțelegerea, ura și zavistia dintre fiii Lui de pe pãmînt?

Vai ce pãcat mare au fațã de Tatãl ceresc și fațã de sufletul lor, acei creștini care trãiesc în zavistii și urã.

Cînd nu mai sînt lemne, focul se stinge; și cînd nu mai este nici un clevetitor, cearta se potolește (Prov. 26, 20).

146 Cloșca și puișorii ei

Ce predicã minunatã ne poate fi cloșca cu puișorii ei! Scutul, apãrarea și odihna puișorilor sînt aripile mamei. Cînd vine primejdia, cînd vine uliul, vrãjmașul cel mare, mama dã semnalul de alarmã. Strigãtul aceste este un clo-clo special pe care numai puișorii îl înțeleg.

E strigarea: veniți... veniți cãci vine vrãjmașul... Puii scapã sub aripile mamei.

Ce icoanã minunatã pentru noi! În fața vrãjmașului diavol, noi singuri sîntem mai slabi ca el. Sîntem niște puișori ce avem lipsã de scut și apãrare, iar acest scut și apãrare sînt aripile Domnului (Matei 23, 37).

Cînd trãim o viațã cu Domnul, El ne pãzește și ne apãrã clipã de clipã. Cînd vine furtuna necazurilor, sau cînd vine vrãjmașul cu ispitele lui, Domnul ne cheamã sub aripile Lui ocrotitoare. Ne cheamã printr-un glas special pe care numai copiii lui Dumnezeu îl cunosc.

Cloșca de multe ori e mai slabã decît uliul, dar vrãjmașul diavol fuge îngrozit cînd ne vede alergînd sub aripile Domnului, sub aripile Crucii.

Cît de puțini sînt de aceștia! Așa era și pe vremea Mîntuitorului, de aceea Domnul Isus spunea: Ierusalime, Ierusalime, de cîte ori am voit sã strîng pe copiii tãi, așa cum strînge gãina puii sub aripi și n-ați vrut! Iatã vi se lasã casa pustie (Matei 23, 37).

Așa zicea Isus cãtre iudei și așa ne zice și nouã astãzi. Ce sentințã grozavã este aceasta! lucrurile mîntuirii sufletești.

147 La poarta raiului

Un bãrbat avea urîtul nãrav de a cerceta duminica cîrciumile și ași bate joc de cele sufletești. Cînd cineva îi spunea cã nu e bine așa - omul rãspundea:

- Femeia merge regulat la bisericã și se roagã și pentru mine. Ba încã - așa în glumã omul spunea cã el și soția lui unul sînt și prin urmare e destul dacã se roagã soția lui.

Și se pãgînea omul zi de zi.

Într-o noapte, necredinciosul avu un vis fioros. Se fãcea cã murise el și soția lui. Amîndoi ajunserã la poarta raiului. Un înger deschise porțile și arãtînd spre femeie zise: Intrã.

Pe urma ei pãși și bãrbatul sã intre.

- Stai, stai, suflete - îi zise îngerul: tu nu trebuie sã intri... soția ta intrã și pentru tine...

ea ține și locul tãu așa cum și pe pãmînt a ținut locul tãu la rugãciune...

Astfel grãind, îngerul închise porțile.

Îngrozit bãrbatul dete sã strige: ... și în clipa aceea se trezi tot tremurînd.

Din clipa aceea s-a fãcut om credincios și n-a mai pus pe soția sa sã-i ținã locul în

148 Te rog, ãsta-i drumul?

Un om beat ce hãlãduia pe strãzile unui oraș, întrebã pe un trecãtor:

- Te rog spune-mi ãsta-i drumul ce duce la tren?

- O, nu - rãspunse cel întrebat - drumul pe care mergi d-ta duce la spital și la cimitir.

Va fi priceput oare beatul înțelesul rãspunsului?

149 Lumina aratã praful

Este o mare deosebire între a vedea lucrurile în lumina lumii și între a vedea lucrurile în lumina lui Hristos.

Închide-te în casã cînd afarã e zi cu soare și lasã numai o gaurã micã prin care sã pãtrundã razele soarelui. În casã e mãturat frumos și ți se pare foarte curat, dar cînd pãtrunde raza de luminã, ce sã vezi? În lumina ei se vede un nor întreg de praf și necurãțenie.

Așa e fratele meu și cu omul ce nu se vede în lumina lui Hristos. I se pare cã-i destul de curat. I se pare cã-și face datoria de creștin.

Zice omul: n-am omorît pe nimeni, n-am aprins, n-am furat... și se crede curat; dar vai, în lumina lui Hristos, viața noastrã se vede altcum... se vede încãrcatã de pãcate.

De aci din punctul acesta - din cunoașterea pãcatului - pleacã mîntuirea noastrã.

150 Magnetul cel mare

Odatã niște prieteni ai lui Newton, un vestit învãțat fizician și mare credincios, îl întrebarã cum se împacã știința cu credința lui; îndeosebi cum se poate împãca știința lui cu învãțãtura despre învierea morților.

Drept rãspuns Newton luã un magnet puternic și îl apropie de o grãmadã mare de praf de pãmînt amestecat cu praf de metal.

Magnetul începu îndatã sã atragã praful de metal. Firele de metal începurã îndatã a se alege din pãmînt. Pãmîntul rãmase pe loc, iar metalul se strînsese grãmadã pe marginea magnetului.

- Iatã vedeți - zise atunci Newton - magnetul meu strînge praful de metal amestecat în pãmînt. Luați o bucatã de fier, sfãrîmați-o în pulbere, aruncați-o în pãmînt sau în gunoi și eu o scot de oriunde cu magnetul meu.

Iar dacã magnetul meu poate face acest lucru, apoi dragii mei, trebuie sã îngãduim cã Dumnezeu Cel Atotputernic, Fãcãtorul cerului și al pãmîntului va avea și El un magnet ceva și mai puternic cu care va strînge cenușa și praful oaselor noastre din țãrîna pãmîntului.

Precum magnetul meu scoate și strînge pulberea de metal din pãmînt, așa și învierea va scoate și va strînge oasele noastre din pãmînt și Domnul le va reda viața.

- Minunat rãspuns!

151 Cel mai scump loc

Într-o adunare s-a ridicat odatã întrebarea despre care ar fi cel mai scump loc din lume.

- Eu socot - a rãspuns un credincios - cã cel mai scump loc din lume ar fi acela despre care s-ar putea garanta cã acolo nu locuiește Dumnezeu și judecata Lui. Acel loc ar fi asaltat de mulțimea necredincioșilor, care umblã sã scape de sub ochii lui Dumnezeu și de Judecata Lui și ar fi plãtit din greu cu aur și argint.

Numai cît, un astfel de loc nicãieri nu se poate afla și nici cu toate comorile lumii nu s-ar putea cumpãra.

152 Te împușc!

Pe vreme de furtunã pe mare, un cãlãtor ce trecea în America, nuși putea nicicum liniști soția.

Atunci scoțînd revolverul din buzunar, îl îndreptã spre capul soției, zicînd:

- Te împușc!

Soția zîmbi.

- Ce, tu zîmbești cînd revolverul îți stã în ceafã?

- Pãi cum sã mã tem cã mã vei împușca tu care ești soțul meu?

- Apoi vezi, draga mea, în mine tu ai o încredere mai mare decît în Bunul Dumnezeu. În mine te încrezi, dar în dragostea și purtarea de grijã a Tatãlui ceresc nu vrei sã te încrezi!

Femeia se rușinã și își recãpãtã liniștea.

153 Aveți acasã cîine?

O femeie - cam rea de gurã - ceru unui vestitor al Evangheliei ceva sfat și leac pentru înfrînarea limbii.

- Aveți cîine acasã? - întrebã vestitorul.

- Avem.

- Și e rãu cîinele?

- Da, latrã și mușcã.

- Și ce faceți cu el?

- Îl leg ca sã nu muște și îl închid ca sã nu latre.

- Apoi, draga mea, fã și tu așa! Dumnezeu ți-a dat o limbã, dar ți-a dat și un gard de os, dinții - în care sã o poți închide cînd vrea s-o ia razna... și ți-a dat Dumnezeu și o închizãtoare pentru limbã: gura și o ușã cu care sã o închizi: buzele cînd nu vrea sã tacã.

Leagã-ți limba de gardul dinților cînd vrea sã muște și închide-o cu ușa buzelor cînd nu vrea sã tacã...

Femeia primi sfatul și de atunci avu pace și liniște în casã.

154 Zahãr de zece și sare de cinci!

Mai zilele trecute am vãzut un copilaș alergînd pe stradã și zicînduși mereu în sine cuvintele de mai sus.

Îl trimisese tatãl sãu sã cumpere zahãr și sare de la prãvãlie, iar copilul repeta mereu însãrcinarea ca sã n-o uite... Tatãl i-o dãduse în grijã sã n-o uite. Copilul parcã nu mai vedea pe nimeni și nu mai auzea nimic. Tot gîndul lui era strîns asupra însãrcinãrii ce i-o dãduse tatãl lui.

Ce bine ar fi dacã și noi, copiii lui Dumnezeu, am face așa și tot gîndul nostru și tot cugetul nostru sã fie strîns asupra chemãrii cu care Tatãl ceresc ne-a trimis în lume! Ce bine ar fi dacã am trece prin aceastã lume repetînd mereu spre pildã cuvintele Mîntuitorului:

Și ce ar folosi unui om sã cîștige toatã lumea, dacã și-ar pierde sufletul? Sau, ce ar da un om în schimb pentru sufletul sãu? (Matei 16, 26).

155 Mã cunoști?

Istoria ne-a lãsat o întîmplare cu mult înțeles sufletesc.

Un rege bavarez, vînãtor pasionat, se rãtãci cu prilejul unei vînãtori. Flãmînd și obosit, dete peste casa unor țãrani. Regele își tãinui numele vrînd sã afle cam ce fel de supuși are.

Fu însã foarte rece primit. Țãranii îi spuneau aproape pe fațã cã n-au lipsã de astfel de vagabonzi.

Abia și abia i se fãcuse rost de ceva mîncare slabã și odihnã proastã.

A doua zi regele întorcîndu-se la palat, se îmbrãcã în toate podoabele sale și trimise dupã țãranul ce-l gãzduise. Condus în fața tronului, regele îl primi cu întrebarea:

- Mã cunoști?

Țãranul rãmase uluit și rușinat. Regele din fața lui era cãlãtorul pe care-l gãzduise atît de

prost.

Așa e și cu noi.

Isus Regele Cel ceresc ni Se înfãțișeazã azi în chip umil și smerit. Bolnav am fost și M-ați cãutat, în temnițã am fost și ați venit la Mine, gol am fost și M-ați îmbrãcat, flãmînd am fost și Mi-ați dat sã mãnînc... oricîte ați fãcut unuia dintre acești mai micuți, Mie Mi-ați fãcut (Matei cap. 25).

Cunoaște-L-vor atunci și cei ce astãzi nu-L cunosc și se vor rușina, dar atunci va fi prea tîrziu!

Ferice de cei ce-L cunosc pe Domnul, Îl iubesc și-I slujesc cu dragoste și credincioșie.

156 Mama revoltatã

O mamã își plîngea zi și noapte doi copii pe care-i pierduse pe neașteptate. În deznãdejdea ei, avea chiar și cuvinte de revoltã sufleteascã.

Într-o noapte avu un vis grozav. Se fãcea cã într-un oraș, se vestise cã vor fi spînzurați doi ucigași fioroși. O lume întreagã se strînsese la aceastã priveliște. În mulțime era și ea, mama. Toți așteptau cu rãsuflarea opritã sã vadã pe cei doi osîndiți. Iatã-i!... dar în clipa în care-i vãzu, mama scoase un strigãt de groazã... cei doi osîndiți erau copiii ei, care crescuserã mari.

Sub spaima acestui vis, mama se trezi din somn. Înțelese arãtarea și mustrarea cerului de sus și din acea clipã nu și-a mai blestemat zilele și n-a mai întrebat cerul de ce i-a luat copilașii!

157 Ateul bãtut cu proba vieții

Un vestitor al Evangheliei discutînd cu un tãgãduitor de Dumnezeu, în toiul discuției zise:

- Dragul meu, discuția noastrã e zadarnicã. Tu nu ieși din ale tale și eu din ale mele. În felul ãsta nu ne putem dovedi unul pe altul. Eu țin la credințã, tu la necredințã.

- Eu propun o altã cale de rãfuire. Uite cum: Eu voi lua 12 oameni din tabãra mea, a celor ce cred în Dumnezeu, iar tu vei lua 12 oameni din tabãra ta, a celor ce nu cred în Dumnezeu.

Și legîndu-i îi vom urmãri îndeaproape cîteva sãptãmîni de zile, sã vedem care din ei se poartã mai cinstit în viața și în faptele lor.

La o sãptãmînã, ateul cãzu bãtut. La cei din tabãra lui nu le mai ajungeau cîrciumile, chefurile, scandalurile și alte fapte urîte. Unul din ei ajunsese în temnițã, iar altul la spital.

158 Lîngã moartã s-au aflat patruzeci de chei

Mai sãpãtãmînile trecute, o doamnã din București, din cea mai bunã familie, și-a pus capãt vieții.

În cea mai bunã familie era neînțelegere și nefericire. Raportul poliției spunea cã lîngã moartã s-au aflat pistolul cu care își trãsese un glonț în cap și patruzeci de chei: cheile de la toate încãperile caselor.

Lipsea însã o cheie, pe care, dacã ar fi avut-o sinucigașa, n-ar fi apucat calea lui Iuda:

lipsea cheia credinței în Dumnezeu. Dacã ar fi citit în Biblie, ar fi aflat aceastã cheie, pentru cã Biblia este o carte plinã de chei sufletești, care se potrivesc la orice împrejurãri grele din viațã. Nu este nici o stare sufleteascã pentru care sã nu gãsești în Biblie o cheie potrivitã, care îți aduce mîngîiere, întãrire și scãpare. De ar fi avut cheie aceasta, n-ar fi apucat calea pierzãrii; și, desigur, nu devenea un iad nici casa în care n-a mai putut sta. Ce folos de chei și averi dacã nu-i credințã în Dumnezeu?

159 Doisprezece ani...

Un credincios luã din banii sãi 100 de lei și îi puse la o parte în punga sa zicînd:

Acești bani îi voi jertfi pentru scopuri de binefacere în clipa cînd, aflîndu-mã într-o adunare de oameni, nu voi auzi pe nimeni grãind de rãu pe altul...

Se spune cã acel credincios a purtat acești bani timp de 12 ani și abia dupã 12 ani i-a putut cheltui!

Ce pãcat mare și urît sînt clevetirile!

160 Oglinda fermecatã

Doi tineri întorcîndu-se de la un tîrg, se înțelegeau astfel:

- Ce ți-ai mai cumpãrat de la tîrg?

- O oglindã frumoasã cu douãzeci și cinci de lei.

- O oglindã fermecatã mi-am cumpãrat și eu. Oglinda mea e vrãjitã. În ea se vede tot lãuntrul omului; în ea se vãd toate cele dinãuntru ale omului, pînã departe, în adîncul inimii...

- Glumești sau vorbești serios?

- Nu glumesc. Poftim! Și tînãrul scoase din buzunar cartea Oglinda inimii omului. Aceasta este oglinda cea vrãjitã. Citește-o, și vei vedea în ea viața ta cea sufleteascã și mare folos vei avea din aceastã vedere! Costã numai 25 de lei. E mai ieftinã ca oglinda ta.

Tînãrul celãlalt a luat-o, a citit-o și azi e un brav luptãtor în Oastea Domnului.

161 Wesley și bețivul

În istoria vieții unui mare și vestit predicator din Anglia, Johan Wesley, am citit urmãtoarea întîmplare:

Odatã mergînd Wesley pe stradã, îl întrebã un om beat:

- Bunã ziua d-le Wesley; ce nu mã cunoști? Și eu sînt unul din convertiții dumitale!

- Da - rãspunse Wesley, se și vede acest lucru; adevãrat ai spus cã ești convertit de mine, cãci dacã ai fi fost convertit de Domnul n-ai fi ajuns în starea aceasta nenorocitã!

162 Semnul unui copilaș

Un copilaș de 3 ani, vãzuse pe pãrinții lui rugîndu-se în genunchi cu mîinile întinse, ca și cînd ar cere de la cineva ceva. Din asta copilașul s-a învãțat și el și de cîte ori îi trebuia ceva, își împreuna mînuțele în semn de rugãciune și îngîna cuvintele: Mamã, tatã. Și era atîta duioșie în aceste mînuțe împreunate în semn de cerere, încît de piatrã sã fi fost cineva sã nu le asculte.

Ar putea oare refuza Tatãl ceresc pe un copilaș al Lui care se roagã cu credințã și încredere?

lauda și mãrirea pentru Cel de sus fiindcã numai Lui I se cuvine lauda și slava, cãci numai El Singur este Atotputernic și vrednic de laudã.

Și din ziua aceea se spune cã regele n-a mai pus coroana pe cap în semn de cinste, laudã și slavã lui Dumnezeu Cel Atotputernic.

163 O pildã din istorie

Istoria pãstreazã mult grãitoarea pildã de smerenie care urmeazã.

Canut cel Mare, rege al Danemarcei și al Engliteriei, temut în lupte, mãreț în fapte și plin de înțelepciune, se plimba odatã cu suita sa pe malul mãrii. Curtenii vorbeau despre faptele lui mãrețe și despre domnia lui înțeleaptã.

Atunci unul din ei zise cu glas tare:

- O, tu stãpîne a douã împãrãții, ce putere este oare în lume mai mare ca a ta?

Regele nu rãspunse nimic la aceasta. Ceru sã i se aducã un scaun și se așezã pe malul mãrii privind cu nesaț refluxul apelor. Undele veneau din ce în ce mai aproape, iar atunci regele strigã:

- O! Mare, tu nu știi cã nu este putere mai mare ca a mea. Opreșteți valurile, ca sã nu atingã picioarele stãpînului tãu.

Dar marea nu voia sã asculte. În curînd valurile ajunserã la picioarele regelui. Atunci regele se sculã zicînd:

- Vedeți ce slabã este puterea mea în lume! Eu nu pot sã fac valurile sã mã asculte. Lãsați

164 În locul spinilor

Este un lucru constatat: pe locul unde pãmîntul s-a curãțat de spini, acolo crește recolta cea mai bogatã.

Tot așa e și cu un ogor sufletesc unde mai înainte au fost spinii suferințelor. Acolo crește credința, nãdejdea și dragostea fațã de Dumnezeu.

165 Dacã n-ar fi noaptea...

Dacã n-ar fi noaptea, lumea și oamenii n-ar fi cunoscut cea mai mãreațã oglindã vãzutã a Dumnezeirii: cerul înstelat.

Dacã n-ar fi noaptea, nu s-ar vedea lumea cea fermecatã a cerului înstelat.

Dacã n-ar fi noaptea suferințelor și încercãrilor, poate cele mai multe suflete n-ar cunoaște pe Dumnezeu, puterea Lui, dragostea Lui și bunãtatea Lui. În noaptea suferințelor vedem strãlucind dragostea și bunãtatea Bunului Dumnezeu.

O, Doamne, mulțumescuȚi cã m-ai trimis și pe mine în noaptea aceasta ca sã vãd strãlucind în toatã mãreția ei, dragostea Ta și bunãtatea Ta. O Doamne, mai bine ține-mã pînã la sfîrșitul vieții mele în noaptea aceasta, ca sã Te vãd pe Tine, decît sã scap de ea și sã vãd iar lumea și deșertãciunile ei.

166 Mișelule!

- Mișelule! - astfel îl întîmpinã odatã un om pe un credincios din Oastea Domnului. Era supãrat pe el cã nu mai are tabac sã-i dea sã fumeze.

- Da! Ai toatã dreptatea - îi rãspunse ostașul - eu sînt un adevãrat mișel, cãci uite și cartea cea sfîntã îmi spune acest lucru...

Iar eu sînt sãrac și mișel, Dumnezeule, ajutã-mi (Psalm 70, 5).

Deci, în fața lui Dumnezeu sînt un mișel și așa sîntem cu toții, fiindcã am nesocotit și înșelat de multe ori bunãtatea și dragostea Bunului nostru Tatã ceresc; numai cã trebuie sã recunoaștem cu toți acest lucru.

167 Mierea din Heraclea

În ținutul Heraclea din Grecia, este o miere specialã, cunoscutã sub numele de mierea din Heraclea. Mierea aceasta la gustare este cu mult mai dulce decît mierea de la noi, dar în schimb dupã gustare ea produce mai întîi un fel de amețealã, apoi tulburã vederea și pe urmã lasã în gurã pe mare amãrãciune.

Oare nu este tocmai așa și mierea plãcerilor și poftelor lumești? Ea amețește mai întîi simțurile omului, apoi îi întunecã mintea și judecata și pe urmã lasã o scîrbã și amãrãciune.

168 Din viața albinelor

Viața albinelor este plinã de învãțãturi sufletești.

- Fiule - zice un sfînt pãrinte - te uiți la muntele desãvîrșirii creștine și vãzîndu-l nespus de înalt suspini; Doamne, cum voi putea sã-l urc? Curaj fiule, ai credințã și nãdejde în Dumnezeu! Uitã-te la albine cînd își primesc întîia formã a lor, se numesc nimfe și nu sînt în stare nici sã zboare nici peste flori, nici peste munți, nici peste dealuri ca sã strîngã miere, ci, încetul cu încetul, hrãnindu-se cu mierea cîștigatã de mamele lor, micile nimfe capãtã și ele aripi și încep sã zboare, cãutînduși singure hrana trebuincioasã, mierea.

Așa e și cu începuturile credinței și mîntuirii noastre sufletești. Sîntem la început însã

numai niște nimfe; dar nãdãjduim cã într-o zi vom fi adevãrate albine și vom zbura din floare în floare. Iar pînã atunci și pînã la sfîrșit - sã zburãm cu aripile credinței spre cer și sã ne hrãnim mereu cu mierea Dumnezeieștilor învãțãturi ale Cuvîntului lui Dumnezeu, Biblia.

169 Un orb scrie o carte despre... luminã

Despre un învãțat orb din Germania, am citit cã s-a apucat sã scrie o carte despre luminã și culori. Despre cum a ieșit cartea n-am citit, dar desigur era mai competent sã scrie o carte despre întuneric.

Oare nu sînt și azi atîția și atîția orbi duhovnicești care scriu cãrți și țin predici și conferințe despre... luminã?

170 Rãzbunarea calului

O veche legendã, spune cã la început, calul era liber ca și celelalte animale sãlbatice din pãdure.

Dar într-o zi, calul avu o ceartã cu cerbul. În mînia lui și în dorul de a se rãzbuna pe cerb, calul ceru ajutorul omului.

- Te ajut - rãspunse omul - dar numai condiționat, dacã mã lași sã-ți pun frîu în gurã și sã te cãlãresc.

- Fie - zise calul - numai sã mã pot rãzbuna pe cerb.

Și astfel pentru o clipã de rãzbunare, calul și-a pierdut libertatea și s-a fãcut sluga și robul omului.

Întocmai așa e și cu rãzbunarea omului. Pentru patima rãzbunãrii, omul își pierde pacea, liniștea și libertatea pe o viațã întreagã și se face sluga și robul diavolului.

171 Tatã, în sus nu te-ai uitat!...

Un tatã se reîntorcea seara de la hotar cu pruncul sãu cel mai mic. Pe drum își puse gîndul rãu sã fure niște fîn verde.

Opri cãruța, se dete jos și apropiindu-se de fîn, se uitã pînditor în stînga și în dreapta așa cum se uitã hoții cînd vreau sã fure ceva și apoi se aplecã sã ia fînul.

Dar pruncul de colo din cãruțã, neînțelegînd ce face tatãl sãu strigã:

- Tatã dragã, în sus nu te-ai uitat... uitã-te și în sus!...

Tatãl rãmãsese rușinat și se lãsã de furat.

O, de cîte pãcate s-ar speria oamenii dacã s-ar uita în sus cînd le fac!

172 Grîul și pleava

Un gospodar își vînturã grîul de pleavã. În vreme ce grãunțele îi cãdeau la picioare, pleava zbura în vînt. Și pleava batjocorea grãunțele ce cãdeau, zicînd cãtre ele: Ce moleșealã în voi, ce lipsã de însuflețire! Pe cînd pe voi vã atrage pãmîntul - noi zburãm.

În chipul plevei ce zboarã în vînt sînt și creștinii care n-au greutate sufleteascã în ei, dar fac pe trufașii. Din trufie fac pe cinstiții și evlavioșii, în vreme ce vîntul ispitelor îi suflã în toate pãrțile. Dar creștinii cei adevãrați sînt grei ca grîul; în sufletul lor este o greutate de credințã și adîncire în Evanghelie.

173 De ce iubesc oamenii mai mult cele lumești

Într-o duminicã dupã amiazã, într-un sat își ținea adunarea Oastea Domnului, nu departe de un birt. Oamenii trãgeau cu grãmada la birt, dar la Oaste abia cîte unul.

În adunarea Oastei se ridicã atunci întrebarea: De ce oamenii trag mai mult tot la cele lumești, iar pentru cele sufletești n-au atragere și plãcere?

Cei mai mulți ziceau: pentru cã oamenii-s nesocotiți... nuși dau seama ce fac... nu judecã cu mintea...

- O, nu aceasta este pricina - rãspunse un ostaș bãtrîn. Pricina cea adevãratã este cã cei mai mulți oameni sînt oameni lumești. De la un om lumesc nu poți aștepta sã iubeascã cele duhovnicești. Pentru oamenii cei lumești mîncarea noastrã de aici este o mîncare grea și neplãcutã, ei n-o pot mistui. Sã vã spun o pildã.

Uite în dosul casei acesteia se aflã o livadã cu grãdini pline de pomi și flori. Dacã eu am aci douã pãsãri: o pasãre cîntãtoare, sau un porumbel și un corb, și le dau drumul pe fereastrã sã zboare spre livadã, oare ce se va întîmpla? - Pasãrea, sau porumbelul se va opri desigur în grãdina cu pomi și va începe sã cînte, parcã zicînd: ah, ce frumos și plãcut este aici!

Dar corbul? Se va uita și el peste flori și grãdini, dar - nevãzînd și nemirosind nici o mortãciune - va zbura mai departe, zicînduși: ah, ce urît este aici! Și nu se va opri decît acolo unde va afla ceva mortãciuni.

Așa e dragii mei și cu oamenii.

Cei mai mulți cautã mortãciuni sufletești pentru cã așa e firea lor.

Pentru ca sã caute grãdini cu flori, pentru ca sã vinã la adunãrile noastre, trebuie sã stãruim pe lîngã ei cu dragoste și rãbdare sã-și schimbe mai întîi firea cea lumeascã... sã devinã și ei niște oameni duhovnicești și apoi vor iubi și lucrurile cele duhovnicești.

Cuminte și adevãratã învãțãturã!

174 Spune-i sã aștepte!

Istoria pãstreazã urmãtoarea întîmplare:

Un prim ministru din Anglia își fãcea rugãciunea obișnuitã de dimineațã. În decursul rugãciunii sosește tocmai regele și îl cheamã sã-i comunice ceva urgent.

Primul ministru trimise atunci pe servitorul sãu zicîndu-i:

- Spune-i la maiestatea sa regele sã aștepte puțin, cãci tocmai acum vorbesc cu Regele regilor...

Regele așteptã și lãudã pe sfetnicul sãu. Ce țarã fericitã cu astfel de cîrmuitori! Oare cîți dintre cîrmuitorii noștri vorbesc cu Regele regilor?...

175 Pușcãriașul iertat

Un prinț vizitã odatã o pușcãrie și întrebã pe fiecare pușcãriaș cu ce a greșit. Fiecare spunea cã el e nevinovat și cã stã pe nedrept în închisoare. Numai unul dintre ei zise cã trebuia sã i se dea o pedeapsã mai mare pentru fapta ce fãcuse.

Atunci prințul zise mai marelui închisorii:

- Locul acestui om vinovat nu poate fi între acești oameni de treabã. El trebuie sã plece de aici. Și dete poruncã sã fie scos din închisoare.

Așa face și Dumnezeu cu noi: El lasã în pãcatele lor pe cei ce nu vor sã-și recunoascã greșelile și iartã pe cei ce se cãiesc, recunoscînduși pãcatul.

176 Cetatea apãratã cu apã

Într-un rãzboi ce l-au purtat spaniolii cu olandezii, pe la anul 1640, s-a petrecut o întîmplare cu mult înțeles sufletesc.

Olandezii se apãrau dintr-o cetate apãratã și înconjuratã cu canale, în care sloboziserã apele mãrii. Cetatea era apãratã cu un uriaș brîu de apã. Spaniolii nu se puteau apropia de ea.

Dar, fiind în timpul iernii, într-o noapte veni un ger aspru și apa începu a îngheța. Spaniolii se pregãteau sã treacã peste podul de gheațã. Cetatea își pierduse apãrarea. Atunci cei din cetate începurã a se ruga cu lacrimi fierbinți. Și o minune, noaptea veni un vînt cald, gheața se topi și cetatea scãpã.

O, de-am înțelege cã tot cam așa se întîmplã și cu cetatea vieții noastre. Sîntem și noi înconjurați și apãrați de apele vieții, de apele credinței. Dar de cîte ori slãbește rugãciunea și privegherea noastrã, apele îngheațã, vrãjmașul diavol capãtã drum și intrã în cetatea

sufletului nostru.

Fratele meu! Ia seama, poate și tu ești o cetate cu apele înghețate. Roagã vîntul cel cald al Duhului Sfînt sã sufle peste ele, sã le dezghețe și sã le ținã dezghețate.

177 Ce? Ai omorît pe cineva?

- Ce te-a fãcut sã te pocãiești și sã intri în Oastea Domnului? - îl întrebã cineva odatã pe un ostaș din Oastea Domnului... cã doar n-ai omorît pe nimeni sã-ți canonești viața!

- Ba am omorît - rãspunse ostașul suspinînd.

- Cum? Pe cine-ai omorît?

- Am omorît pe Fiul lui Dumnezeu (Evrei 6, 6), cu pãcatele și fãrãdelegile mele!

178 Pãstorul și ursul

Un pãstor ceși pierduse vițelul cel mai frumos, se ruga zicînd:

Doamne Dumnezeule, aratã-mi pe hoțul vițelului meu și duminicã la bisericã Îți voi aduce mulțumire.

Abia rosti aceastã rugãciune și deodatã apãru hoțul din pãdure: un urs mare și grozav.

Atotputernice Dumnezeule - se rugã pãstorul luînd-o la fugã - depãrteazã de aci pe acest hoț și Îți voi aduce mai multe mulțumiri.

Sã cerem în rugãciunile noastre mai ales cele bune și de folos sufletelor noastre cãci altfel de cereri, dacã nu bãgãm de seamã, pot fi spre rãul nostru, împlinindu-se Cuvîntul Scripturii:

Nu știți ce cereți!

(Din pildele Episcopului Grigorie).

179 Diavolul vînãtor

Într-o adunare a Oastei Domnului se puse odatã întrebarea: Oare de ce tocmai oamenii cei credincioși, care vreau sã trãiascã așa cum scrie la Evanghelie, au cele mai multe încercãri, împotriviri și necazuri. Iar de altã parte, pãcãtoșii au o viațã liniștitã.

- Fraților - le rãspunse un frate mai bãtrîn - vãzutați voi un vînãtor de pãsãri?

- Vãzut!

- Pãi, aleargã el dupã pãsãrile pe care le-a rãnit și care au cãzut din zbor?

- Nu! Ci aleargã înainte sã împuște altele. Pe cele rãnite și pe cele moarte, le lasã în pace, știind bine cã le are în mîna lui.

Așa face, dragii mei, și diavolul, marele vînãtor de suflete. El aleargã mereu numai dupã pãsãrile care zboarã și trãiesc - dupã creștinii cei vii - pe ceilalți, pe cei rãniți și morți cu sufletul - îi lasã în pace, știind bine cã-i are în mîna lui.

180 Sfredelele diavolului

Sînt multe feluri de sfredele. Iatã, unele gãuresc lemnul, altele piatra, altele pãmîntul, altele metalul.

Sînt de mare folos, dar pot fi și de mare pagubã. Cu un sfredel mic poți gãuri și goli un butoi întreg. Cu un sfredel mic poți gãuri și îneca o corabie întreagã.

Astfel de sfredele sufletești are și diavolul. De corabia vieții noastre, de regulã satana se apropie cu un sfredel mic. Oare a zis Dumnezeu cu adevãrat sã nu mîncați din toți pomii raiului? - l-a întrebat diavolul pe Adam în Grãdina Edenului (Genesa 3, 10). Oare nu era și aceastã întrebare un sfredel mic: sfredelul îndoielii?...

- Oare, zãu pãrinte, sã fie rai și iad în cealaltã lume - m-a întrebat odatã un om din popor.

Oare nu era și aceastã întrebare un sfredel cu care diavolul începuse a gãuri corabia vieții întrebãtorului? Diavolul atacã corabia vieții mai întîi cu sfredelul cel mic al îndoielii, iar dacã n-astupi aceastã gaurã - diavolul încearcã cu un sfredel mai mare, pînã cînd corabia vieții se scufundã. Și oare cel dintîi pahar de bãuturã nu este și el un mic sfredel al diavolului cu care

scufundã pe om în ticãloșie și pierzare?

Ah! Ce mișel mare-i diavolul și cît de puțin umblã oamenii sã se fereascã de mișeliile lui!

181 Suduitorul și albina

Un suduitor, mușcat în fațã de o albinã, înjura grozav și alerga în toate pãrțile dupã ceva leac.

- Stai frate dragã, zise un credincios - stai sã vãd unde ți-a bãgat albina acul... ți l-a înfipt în obraz. Albina a greșit: trebuia sã ți-l înfigã în vîrful limbii pentru ca sã nu mai poți sudui!...

Suduitorul rãmase rușinat și se lãsã de aceastã patimã urîtã.

182 Dușmanul nostru cel mai mare

Într-o adunare creștinã, un vestitor al Domnului puse odatã întrebarea:

- Cine-i dușmanul nostru cel mai mare?

- Diavolul - rãspunserã unii; de la el vine tot rãul din lume.

- Moartea - ziserã alții.

- Dușmanul nostru cel mai mare - rãspunse vestitorul Evangheliei - este pãcatul, pentru cã dacã n-ar fi pãcatul, nici diavolul, nici moartea n-ar avea nici o putere. Și diavolul și moartea au intrat în lume prin pãcat.

183 Cîinele Domnului

Necazul, întristarea, suferința - sînt cîinele cel negru al lui Dumnezeu, care stã de pazã lîngã turma oilor Sale. Cînd vreo oaie iese din turmã, Dumnezeu trimite cîinele s-o întoarcã înapoi. Din ce oaia este mai îndãrãtnicã și mai neascultãtoare, este și cîinele mai rãu și mai supãrãtor.

Dacã cumva acest cîine este lîngã cineva din noi, o, nu vã luați la harțã cu el, ci alergați înapoi la turmã. Orice împotrivire contra lui e zadarnicã și nu folosește la nimic. În zadar umblați sã-l loviți și sã scãpați de el. Veți putea scãpa de el numai întorcîndu-vã înapoi la turmã.

Va veni o vreme cînd veți mulțumi lui Dumnezeu cã v-a supãrat acest cîine rãu. Dar el v-a supãrat spre binele și fericirea voastrã veșnicã.

184 Fãrã platã

Dacã chemi pe cineva sã-ți lucreze ceva, el îți va cere platã pentru timpul lucrat. Dacã l-ai chema pe cineva la lucru cu ziua spunînd cã nu-i plãtești nimic, s-ar indigna și uitîndu-se lung la tine, ar crede cã glumești, sau cã nu ești cu mintea la loc.

Ei bine, cînd e vorba de a lucra pentru diavolul, lucrurile se schimbã. Diavolului îi slujesc și îi lucrã oamenii fãrã nici o platã. Și încã nu numai cu ziua ci cu anul și cu mai mulți ani.

Slujesc diavolului unii oameni o viațã întreagã, fãrã nici o platã. Adicã pardon! Are și diavolul o platã cu care-i rãsplãtește pe cei care-i slujesc: iadul și osînda cea veșnicã.

Ce lucru dureros, ce lucru grozav!

Așa a fost pe timpul Mîntuitorului, așa va fi pînã la sfîrșitul veacurilor (Luca 21, 12; Ioan 15; Matei 10, 26). Toți cei ce voiesc sã trãiascã cu evlavie în Isus Hristos, vor fi persecutați (2 Tim. 3, 12).

Fratele meu, te plîngi cã ești prigonit și batjocorit, dupã ce te-ai hotãrît pentru Domnul?

Nu te plînge ci te bucurã! Ar fi rãu dacã n-ai fi prigonit. Prigoanele și batjocurile sînt semnul cã în viața ta s-au ivit pete albe și pene albe. Și din ce vor spori penele albe sã știi fratele meu, cã vei avea mai mult de suferit.

185 Și Duhul S-a arãtat în chip de porumbel

Ce dar mare este viața cea nouã. Ea este un dar al Duhului Sfînt.

Unde sãlãșluiește El se face o mare schimbare, se face o schimbare din temelie în viața omului, așa cum s-ar schimba o pasãre rãpitoare într-o pasãre cîntatoare... cum s-ar schimba un corb lacom și rãpitor într-un porumbel curat și nevinovat. Acesta este omul cel nou, omul duhovnicesc (2 Cor. 3, 1).

Dar oriunde se ivește un astfel de om, oriunde se ivește un astfel de porumbel el este alungat și persecutat de pãsãrile ceși pãstreazã firea lor cea veche, de oamenii cei lumești.

186 Dã-mi mie ziua de azi!

Cînd diavolul se apropie cu înșelãtoriile și ispitele lui de om, cere un singur lucru:

- Omule, - zice vicleanul - dã-mi mie ziua de azi!... Eu nuți cer altceva, decît ziua de azi, iar cea de mîine dã-I-o lui Dumnez eu! Ziua de az i e a mea, iar cea de mîine e a lui Dumnezeu!

Așa grãiește înșelãtorul și, vai, pe cîți creștini îi trage cu aceastã înșelãciune în adîncul iadului!

Diavolul cere ziua de azi, știind bine cã pe cea de mîine omul o tot amînã... pînã cade fãrã de veste în mormînt.

187 Și-a furat grîul

Doi țãrani își treieraserã grîul într-o comunã. Peste noapte își lãsarã grîul la arie. Dar, unul dintre ei - un necredincios ce avea nãravul hoției - își puse în gînd sã fure noaptea din grîul celuilalt.

Spre a nu greși grãmada din care avea sã fure, se duse de cu searã și acoperi grîul vecinului sãu cu o pãturã. Mai tîrziu, celãlalt țãran dete și el pe la arie. Cînd își vãzu grîul acoperit, își zise: uite ce om cinstit este vecinul meu. A acoperit grîul meu ca nu cumva sã plouã; este însã de datoria mea ca sã mut pãtura pe grîul lui... Trebuie sã-mi arat și eu dragostea ce i-o pãstrez și aceasta zicînd acoperi grîul vecinului sãu.

Noaptea vecinul cel rãu veni sã fure, pipãi grîul cel acoperit și furã din el un sac mare.

Dimineața aflã cu rușine cã furase din grîul sãu. Își furase propriu sãu grîul.

188 Scrîșnirea dinților

Evanghelia vorbește despre scrîșnirea dinților în iad. Cum se poate înțelege oare aceastã scrîșnire? În viața oamenilor, ei scrîșnesc din dinți de mînie. Eu cred cã o scrîșnire a dinților de mînie va fi și cea din iad.

Fiul va scrîșni contra pãrintelui cã nu i-a arãtat calea cea bunã. Fiica va scrîșni contra mamei cã i-a dat pildã rea. Prietenul va scrîșni contra prietenului zicînd: tu m-ai adus aici...

tu m-ai dus pe calea cea rea... de nu mã lãsam dupã tine, n-ajungeam aici...

Pãrinții vor scrîșni contra fiilor și fii contra pãrinților. Școlarii vor scrîșni contra învãțãtorilor celor rãi și pãstoriții contra preoților celor slabi. Și peste toate, osîndiții vor scrîșni de mînie contra lor înșiși, cã au fost atît de orbi și de nebuni în viața ce au avut-o în lume.

189 Îngeri - diavoli

Un pãgîn din fundul Africii primise botezul și ardea de dorul de a vedea Europa, leagãnul și patria creștinã.

În sfîrșit, dorința i s-a împlinit. Într-o duminicã dimineața, sosi într-un oraș din Franța.

Însoțitorul îl duse la o bisericã. Fostul pãgîn rãmase foarte mișcat. Biserica plinã cu oameni evlavioși i se pãru un adevãrat rai. Ieșind din bisericã scrise în notesul sãu: Oamenii de aici sînt adevãrați îngeri din cer; ... așa i-am vãzut azi la bisericã.

Dupã amiazã, strãinul dori sã vadã orașul și dãdu printr-o stradã mai lãturalnicã. Dar aici

ce sã-ți vadã ochii? Petreceri, chefuri, beții, strigãte și urlete, în toate pãrțioe.

- Cine sînt oamenii aceștia? - întrebã strãinul.

- Sînt creștinii pe care i-ai vãzut azi dimineațã la bisericã.

- De necrezut! - strigã strãinul și, luînduși notesul, scrise în el: Îngerii pe care i-am vãzut înainte de amiazã la bisericã, dupã amiazã erau draci fioroși. Oamenii de pe aici au douã fețe:

dimineața, la bisericã, au o înfãțișare de sfinți cuvioși, iar dupã amiazã, o alta - de draci fioroși...

Și, îngrozit de cele ce vãzuse, fostul pãgîn luã trenul și nu se mai opri pînã în fundul Africii.

190 Un rãspuns potrivit - 4

Sînt mulți oameni și creștini care se ocupã cu fel de fel de întrebãri și cercetãri absurde despre lucrurile și tainele Dumnezeirii.

- Te rog sã-mi spui - a întrebat odatã un astfel de întrebãtor pe Luther, întemeietorul Reformei - oare ce a lucrat Dumnezeu înainte de a face lumea și pe om?

- Grea întrebare îmi pui, - rãspunse Luther - dar totuși mã voi sili sã-ți rãspund. Știi ce a fãcut Dumnezeu în acest timp? A stat într-o pãdure uriașã, tãind și pregãtind bețe zdravene pentru întrebãtori de felul acesta!...

191 Urme de lup

Un domn discuta cu un țãran:

- Nu este drac! - zicea domnul.

- Ba este! - rãspunse țãranul.

- L-ai vãzut?

- Dar d-ta vãzut-ai lup?

- Nu.

- Atunci de unde știi cã este lup?

- I-am vãzut urma chiar și iarna asta.

- Vezi, dragã domnule? - rãspunse țãranul. Așa am aflat și eu cã este drac, cã i-am vãzut urmele între oameni. Ori încotro mã uit, eu vãd urmele lupului diavol (minciuna, fãțãrnicia, zavistia, trufia, vicleșugul, etc.) și dupã asta știu și cred cã este drac. Diavolul este acela care îți șoptește dumitale și altora sã nu credeți în el, ca sã nu vedeți isprãvile lui. Uitã-te bine, dragã domnule, cã-i plinã lumea de oameni pe care lupul diavol i-a mîncat așa de rãu, cã numai hainele au mai rãmas de ei și de sufletul lor!

192 Bãtutul coasei

Cînd cosașul ia coasa și începe sã o batã, coasa scoate un strigãt prelung. Parcã se vaitã, parcã plînge sub loviturile ciocanului. Cîmpia se umple de vaietul ei.

Așa ar trebui sã facã și omul, cînd Domnul îl lovește cu ciocanul necazurilor și suferințelor: ar trebui sã plîngã și sã se roage cu lacrimi fierbinți.

Vremile noastre ar trebui sã fie pline de plîngere, de rugãciune și de cãințã, pentru cã ciocanele ne izbesc neîncetat. Dar, vai! În loc de aceastã plîngere, rãsunã crîșmele și pãcatele.

Ca sã-i treacã de necaz, omul se îmbatã cu alcool și cu desfãtãrile lumii.

193 Adunarea orbilor

Într-o adunare a orbilor, un profesor începu sã ținã o conferințã despre frumusețile naturii... despre rãsãritul soarelui, despre lucrul plugarilor, farmecul pãdurilor... etc. Dar orbii începurã a striga:

- Ce ne îmbeți de cap cu astfel de minciuni?... Noi n-am vãzut nimic din cele ce ne îndrugi!...

Orbii tulburați începurã a mișca bîtele și vorbitorul trebui sã o ia la picior.

Cam așa stã și lumea necredincioșilor de azi și cumplita orbie sufleteascã de azi fațã de lumina credinței.

194 Corbul lui Ilie.

Într-o casã de oameni sãraci și lipsiți, un copilaș auzi pe bunicã-sa citind în istoria biblicã despre corbul ce aducea de mîncare lui Ilie prorocul.

- Bunicã dragã - zise copilul - sã deschidem și noi ușa, sã ne aducã și nouã ceva corbul.

Bunica încerca sã-l lãmureascã pe copil, dar copilul nu și nu, ci sã deschidem ușa.

Bunica îi fãcu pe voie și deschise ușa cu toate cã era iarnã și frig. Tocmai atunci trecea pe acolo pãrintele locului. Se mirã vãzînd ușa deschisã și întrebã asupra acestui lucru. Bunica îi spuse cum stau lucrurile.

- Vedeți cum lucreazã credința și nãdejdea în Dumnezeu - zise preotul - eu tocmai acum mergeam sã împart din lada bisericii niște ajutoare pentru oamenii sãraci și lipsiți. Voi începe dar de aici. Uite, corbul v-a adus și vouã ajutorul de care aveți nevoie. Și le dete o sumã de bani sã-și cumpere cele de lipsã pentru traiul vieții.

Copilul a crezut și Dumnezeu a rãspuns la credința lui. Credința face și azi minuni.

Dumnezeu rãspunde și azi - rãspunde negreșit - la credința noastrã.

Dacã am avea credințã tare și vie, ne-ar sosi și nouã cîte un corb în toate lipsurile și necazurile noastre trupești și sufletești.

Dumnezeu este adãpostul și sprijinul nostru, un ajutor care nu lipsește niciodatã în nevoi (Psalm 46, 1).

195 Întrebarea unui pãgîn

Un francez din Paris avea de servitor un negru adus de prin coloniile franceze. Izbucnind o gripã rea în Paris, francezul fãcu sfat cu familia sã se retragã la țarã spre a scãpa de gripã.

Înțelegînd despre acest sfat, servitorul își luã îndrãzneala și întrebã:

- Stãpîne, Dumnezeul dv. desigur locuiește la țarã, de aceea fugiți de la oraș...

Stãpînul creștin rãmase rușinat în fața acestei întrebãri ce tãia în puțina lui credințã.

Urmãrit de aceastã mustrare, nu plecã la țarã, rãmase în Paris și Dumnezeu îl apãrã de gripã.

196 Legile lui Licurg

Despre Licurg, un mare bãrbat de stat al vechilor greci, spune istoria cã nu îngãduia sã fie scrise legile.

- Legile țãrii - spunea Licurg - nu trebuie scrise: fiecare cetãțean trebuie sã le aibã scrie în inima sa.

Așa ar trebui sã fie și cu legile cerești. Fiecare creștin adevãrat ar trebui sã le aibã scrise în inima lui. Sfaturi, regulamente, cãrți tipãrite pe hîrtie se aflã destule, dar întrebarea este cîte din ele sînt scrise și în inima oamenilor, cãci numai acelea au putere!

Noi la Oastea Domnului n-avem regulamente speciale pentru cã sîntem și noi de pãrerea lui Licurg: ele trebuie sã fie scrise în inima noastrã.

Pãstrez Cuvîntul Tãu în inima mea ca sã nu pãcãtuiesc împotriva Ta (Psalm 119).

197 Rugãciune de ploaie

Într-o vreme de secetã mare, într-un sat se rînduise rugãciune de ploaie. Oamenii se strînseserã cu mic cu mare la bisericã. Între cei sosiți era și o femeie bãtrînã, care venise cu umbrela.

Oamenii începurã a zîmbi de umbrela femeii.

- D-apoi d-ta mãtușã - grãirã oamenii - ai și început sã te temi de ploaie și încã nici n-am început rugãciunea!...

- Pãi, dragii mei - rãspunse bãtrîna - eu am auzit cã astãzi ne rugãm pentru ploaie și eu cred cã Bunul Dumnezeu va asculta rugãciunea noastrã și ne va da ploaie.

Oamenii intrarã în bisericã, se rugarã și pe cînd ieșeau se slobozi o ploaie binefãcãtoare.

Bãtrîna își desfãcu umbrela și plecã spre casã grãind:

- Ați rîs de umbrela mea, dar iatã ea a fost un semn al credinței.

Oamenii își aplecarã capetele în semn de sfialã și tãcurã.

198 Sabia lui Damocles

Acest Damocles era curteanul regelui Dionisie din Siracuza. Și era un om lingușitor, care nu-l mai slãbea pe rege din laude și fericiri.

- Damocles - zise regele - dacã tu mã crezi atît de fericit, hai sã-ți dau ție cîtva timp locul meu, sã vezi cum te vei simți în el.

Și fu așezat Damocles în scaunul regelui, îmbrãcat în hainã regalã. Servitorii îl serveau cu tot felul de bãuturi și desfãtãri. Și se veselea Damocles. Dar, privind întîmplãtor în sus, ce sã vadã? Un lucru de groazã! Deasupra capului lui atîrna o sabie ascuțitã, legatã cu un singur pãr de cal. Damocles s-a ridicat îngrozit sã fugã și n-a voit sã mai guste din bãuturi și desfãtãri.

Atunci regele i-a zis:

- Ei, vezi, Damocles, care este fericirea mea? Griji și primejdii amenințã clipã de clipã tronul meu și peste toate mã amenințã și pe mine sabia morții, care mã poate rãpune în orice clipã.

Damocles a înțeles lecția. Sã o înțelegem și noi: sabia morții ne pîndește și pe noi clipã de clipã. Sã ne apãrãm contra ei cu singurul lucru cu care ne putem apãra: Fiți totdeauna gata cãci nu știți ziua și ceasul (Matei 24, 42-44).

O, ce nebunie este a trãi în desfãtãri și pãcate cînd sabia morții stã veșnic deasupra capului nostru!

199 Piatrã, burete, fagure

Darurile Evangheliei ni se dau pe o formã la toți creștinii. Însã oamenii le primesc și le redau în diferite forme. În privința asta, creștinii s-ar împãrți în trei clase:

În prima clasã sînt cei tari ca piatra. Nu dau nimic pînã nu-i izbești cu amnarul și atunci abia scapãrã cîteva scîntei de dragoste, de bunãtate, etc.

În clasa a doua sînt cei ca buretele. Trebuie sã-i strîngi mereu și pe aceștia ca sã dea prisosul lor cel sufletesc.

În clasa a treia sînt cei ca fagurul de miere. Prisosul lor de dragoste, de milostenie, de bunãtate se scurge și curge mereu de la sine ca o binecuvîntatã miere sufleteascã.

Tu, cititorule dragã, în care din aceste trei clase te afli?

200 Cel ce voia sã împuște zeii din cer

Istoria pãstreazã numele unui ofițer roman, Celatins - care într-o clipã de mînie (mai bine zis de nebunie), a dat ordin soldaților sã tragã cu arcurile lor în zeii din cer.

Soldații au ascultat ordinul și sãgețile plecarã în sus spre cer. Dar ce s-a întîmplat?

Sãgețile cãzurã pe urmã în capul arcașilor. Cãpitanul și mai mulți soldați furã rãniți de moarte.

Un astfel de nebun este și suduitorul. O astfel de nebunie este și sudalma. Sudalma este o sãgeatã îndreptatã împotriva lui Dumnezeu, dar aceastã sãgeatã se întoarce în capul suduitorului și îi omoarã sufletul.

Suduitorul este nebunul care își omoarã de bunã voie sufletul.

201 Sarea nu suferã pãmînt în ea

Cercetînd ocnele de sare de la Ocna Sibiului, am vãzut un lucru interesant. Bolovanii de sare scoși din adîncul pãmîntului, erau plini de straturi de pãmînt ce se scuturau mereu de pe

ei.

- Ce înseamnã acest pãmînt ce iese din sare? - l-am întrebat pe ocnașul ce mã conducea prin ocnã.

- Asta e puterea sãrii - mi-a rãspuns ocnașul. Sarea nu suferã pãmîntul; se curãțã de el, îl scoate afarã din ea...

Așa e și cu creștinul cel adevãrat, despre care a zis Mîntuitorul cã e o sare a pãmîntului (Matei 5, 13). El nu suferã cele lumești, el se curãțã mereu de pãmîntul ce a apucat în el. Omul cel duhovnicesc nu suferã cele lumești, el le alungã, se curãțã de ele cu puterea ce o are de la Duhul Sfînt.

Un creștin ce suferã pãcatul și lumeștile plãceri, este o sare ce și-a pierdut puterea (Marcu 9, 50).

202 Diavolul e de vinã

Un sfãtos de necredincios crezu odatã cã l-a prins pe un credincios, punîndu-i urmãtoarea întrebare:

Dacã diavolul l-a înșelat pe Adam și el ne înșalã și pe noi sã pãcãtuim, apoi el, diavolul, trebuie pedepsit, cãci nu sîntem noi de vinã, ci el.

- Foarte bine - rãspunse credinciosul - dar dacã eu voi zice cãtre d-ta: du-te omule și furã, bate, omoarã, etc., și d-ta vei face ceea ce te sfãtuiesc eu, oare ce se va întîmpla?

- Pãi mã vor înhãța jandarmii și legea.

- Nu se poate, cãci doar eu te-am sfãtuit!

- Da, dar legea nu vrea sã știe de așa ceva.

- Apoi vezi, dragul meu, așa e și cu ispitele și înșelãciunile diavolului. El ne sfãtuiește numai sã facem rãul, dar stã în voia noastrã, sã-l facem ori ba. De-l facem, sîntem rãspunzãtori și ne vom primi pe dreptul pedeapsa cereascã.

203 Îți face prohodul trãind...

Într-o veche mînãstire din Postdamo, Lituania, se pãstreazã pînã în ziua de azi, un vechi obicei.

Sînt în aceastã mînãstire vreo 40 de cãlugãri. Între ei se aflã totdeauna și cîțiva așa numiți morți. Dupã anumiți ani de cãlugãrie și anumite cerințe, fiecare cãlugãr din aceastã mînãstire are dreptul sã-și facã prohodul, adicã îngropãciunea și sã fie considerat ca un fel de mort!...

Pentru ziua aceea, cãlugãrul își pregãtește groapa în zidurile mînãstirii și își face sicriul.

Face toate pregãtirile pentru îngropãciune.

Se strîng apoi cãlugãrii și începe prohodul. Mortul stã îngenuncheat în rugãciune în fața sicriului sãu. I se face prohodul dupã toatã rînduiala, ca la orice mort.

Din clipa aceea, cãlugãrul respectiv e considerat ca mort. Nu mai rostește nici o vorbã.

Nu mai vorbește cu nimeni decît în tainã cu Dumnezeu, prin rugãciune. Cu ceilalți cãlugãri se mai întîlnește numai pe timpul slujbelor. Pe haina cea neagrã i se coase o cruce albã în semnul cã e mort. Dar cînd, la timpul sãu, sosește vremea ca mortul sã moarã cu adevãrat, nu i se mai face nici o slujbã. E așezat în sicriu și pus în mormîntul pe care-l astupã.

Prin aceastã îngropãciune cãlugãrii din Postdame voiesc sã spunã, într-un chip și mai vãdit, cã ei sînt morți fațã de lume.

Obiceiul din mînãstirea din Lituania are un adînc înțeles și pentru noi. Îngropãciunea de acolo trebuie sã se petreacã și în viața noastrã. Firește, în înțeles duhovnicesc.

Un creștin adevãrat trebuie sã fie un mort fațã de lume; trebuie sã moarã fațã de lume, fațã de desfãtãrile și de pãcatele ei. Cuvîntul lui Dumnezeu spune apãsat acest lucru prin gura Dumnezeiescului ap. Pavel: Socotiți-vã așadar morți fațã de pãcat și vii pentru Dumnezeu,

în Isus Hristos, Domnul nostru(Rom. 6, 11; Gal. 6, 14).

Îngropãciunea de la mînãstirea din Lituania sã o luãm pe sufletul nostru, în special noi ostașii Domnului. Intrarea în Oaste și legãmîntul Oastei trebuie sã fie și pentru noi o astfel de îngropãciune duhovniceascã. Un ostaș adevãrat e numai acela care a murit și moare mereu fațã de lume și fațã de pãcat.

În ziua legãmîntului, fiecare ostaș trebuie sã audã cu urechile cele duhovnicești cîntîndu-i-se prohodul muririi lui fațã de lume. Și sã trãiascã mai departe, pînã la sfîrșit, ca un mort fațã de lume; ca un mort fațã de chemãrile ei, fațã de ispitele ei, fațã de batjocurile

ei.

204 Ce poate face rugãciunea

Un bețiv își fãcea foițe de țigãri din Noul Testament, pe care i-l dãduse un ostaș din Oastea Domnului. Bețivul își bãtea joc în acest chip de Cuvîntul lui Dumnezeu și de încercãrile ostașului de a-i vorbi despre Dumnezeu. Ostașul însã se ruga mereu pentru întoarcerea lui la Dumnezeu cu lacrimi fierbinți și pentru mîntuirea lui.

Odatã s-a întîmplat cã țigara bețivului se tot stingea și nu ardea. Desfãcînd mucul țigãrii a mai aflat pe hîrtia de pe el, vorbele acestea care nu apucaserã încã a arde: Care va fi sfîrșitul celor ce nu ascultã de Evanghelie?(1 Petru 5, 7).

Aceastã întrebare îi strãpunse inima. Nu mai putea scãpa de ea. Orice fãcea, ori încotro se ducea, nu mai putea scãpa de aceastã întrebare teribilã: Care va fi sfîrșitul celor ce nu ascultã de Evanghelie?

Peste cîteva sãptãmîni cãzu biruit la picioarele Crucii. Rugãciunea ostașului n-a fost zadarnicã. Sã ne rugãm neîncetat pentru cei cãzuți în ghearele diavolului, în pãcate și destrãbãlãri.

205 Greutatea baloanelor

Baloanele care se ridicã în vãzduh iau cu ele și saci cu nisip, pe care îi aruncã mereu în jos, ca sã se poatã înãlța cît mai sus. Același lucru îl cere și postul: sã lepãdãm îmbuibarea de mîncãruri și bãuturi care ne trag spre pãmînt, spre pãcat. Numai aruncînd aceastã greutate ne putem înãlța spre cele sufletești.

206 Cum se face?

- Cum se face cã tu nu te cerți niciodatã cu soția ta? - fu întrebat odatã un ostaș al Domnului.

- Pentru cã - rãspunse ostașul - la acea vreme de ispitã, eu sînt surd, iar femeia e mutã și așa stãm pînã ce trece ispita... și nu ne-am certat niciodatã. Cînd am avut ceva supãrare, repede ne-am împãcat în Domnul înainte de a ajunge diavolul între noi.

207 Creștini cu numele Un ofițer de la cazarmã istorisea:

Eram la un regiment cu recruți ce veniserã numai de cîteva zile. Într-o dimineațã mã pun sã aleg pe cei care cunosc ceva meserie.

Îmi așez soldații în rînd și încep cu cei ce se pricep la rotãrit.

- Rotarii sã pãșeascã înainte! - strig eu.

Cîțiva feciori pãșesc înainte.

Îl întreb pe cel dintîi: dar tu, bãiete, unde ai învãțat rotãritul?

- Sã trãiți d-le cãpitan, eu nu-s rotar... mã cheamã numai Ioan Rotaru, dar de cîndu-s eu n-am lucrat la roți.

Ofițerul fãcuse haz de aceastã întîmplare. Eu însã vãd în ea un tîlc creștinesc. Și pe cei mai mulți oameni azi îi cheamã numai creștini, dar pentru Hristos și sufletul lor lucrã tot atît

de mult cît spunea Rotarul din militãrie cã a lucrat la roți.

Poartã creștinii nume frumoase de sfinți, dar faptele lor sînt fapte urîte de pãgîni. Creștini cu numele, pãgîni cu faptele.

208 Raiul lui Mohamed

Mohamed, profetul musulmanilor, ca sã cîștige cît mai mulți aderenți, a predicat un rai plin de plãceri lumești.

Un așa fel de rai le-ar plãcea și creștinilor noștri de azi.

... Un om îmi spunea odatã cã ar intra în Oastea Domnului dacã i-ar lãsa pipa, sudalmele mãrunte și... cîte doi deți de rachiu pe zi.

Cuvîntul Domnului spune cum trebuie sã venim la El:

Intrați pe poarta cea strîmtã, cãci largã este poarta, latã este calea, care duce la pierzare și mulți sînt cei ce umblã pe ea.

Dar strîmtã este poarta, îngustã este calea care duce la viațã și puțini sînt cei ce-o aflã (Matei 7, 13-14).

209 Lumea sau eu?

Un ostaș din Oastea Domnului ne scrie:

De cînd am intrat în Oaste mi se pare cã trãiesc o viațã nouã într-o lume nouã. Nu știu, eu m-am schimbat, ori lumea s-a schimbat?...

- Și una și alta - i-am rãspuns eu - acesta este semnul nașterii din nou cînd ți se schimbã felul de a vedea lumea și odatã cu asta se schimbã și lumea de a te vedea pe tine. Te vezi pe tine și vezi lumea într-o luminã nouã. Iar acest lucru îl face darul și harul Duhului Sfînt.

210 Cea mai mare nenorocire

Un rege din Persia a întrebat odatã pe trei din cei mai înțelepți oameni din țara lui:

- Care-i nenorocirea cea mai mare din aceastã lume?

Cel dintîi a zis: Bãtrînețea-i cea mai mare nenorocire.

Al doilea a zis: Sãrãcia și boala e cea mai mare nenorocire.

Iar al treilea a grãit: Cea mai mare nenorocire este sã ai moartea în fațã și sã știi cã ți-ai cheltuit viața în ticãloșii și te așteaptã osînda veșnicã. Asta-i cea mai mare nenorocire dintre toate.

- Tu ai dreptate - rãspunse regele.

Sã ne ferim de o astfel de nenorocire!

211 Dar ceilalți?

Un copil de 8 ani, trecînd cu mamã-sa prin cimitir, citea pe crucile morților: Aici odihnește în Domnul N. N. ; Aici își așteaptã învierea în Domnul A. T. ; și alte cuvinte frumoase ce se scriu pe crucile mormintelor.

- Mãmicã dragã, întrebã pe urmã copilul, acum aratã-mi unde sînt îngropați și oamenii cei rãi care suduie și se bat - despre care tu mi-ai spus cã nu se duc în cer - pentru cã aici vãd îngropați numai oameni de cei buni?

O întrebare de copil, dar cu mult înțeles era aceasta. Oare ce-i va fi rãspuns mama? așteaptã o viațã întreagã ca omul sã se predea Lui și sã-L primeascã pe El în cetatea inimii sale. Omul trebuie sã-L primeascã pe Domnul pînã cînd arde lumina, adicã pînã cînd se aflã în viațã și pînã cînd Domnul îl îmbie cu lumina vieții. Toți cei ce nu se predau Domnului pînã ține arderea luminii - adicã pînã cînd sînt în viațã - sã știe cã li s-a stins orice nãdejde și orice scãpare: li s-a stins lumina vieții și vor fi trecuți în ziua de apoi, prin foc și sabie.

Dragã cititorule! Trezește-te, îngrozește-te! Din lumina vieții tale poate cã nu mai este decît un muc. Ca mîine vei muri și tu și nu L-ai primit încã pe Domnul în cetatea inimii tale.

Primește-L îndatã ca sã ai iertarea Lui și viața veșnicã, altcum te așteaptã întunericul și osînda cea veșnicã.

Lucrați pînã este ziuã, cãci vine noaptea cînd nimeni nu mai poate lucra(Ioan 9, 4).

212 Fãclia lui Alexandru Macedon

Despre Alexandru Macedon, spune istoria cã de cîte ori cucerea vreo cetate, se oprea cu oștirea în fața porții cetãții și aprindea o fãclie.

Cetãții i se da termen sã se predea în timpul cît ardea lumina fãcliei. Dacã se preda în acest timp, cetatea era iertatã; altcum era trecutã prin foc și sabie.

O cetate sufleteascã este și viața noastrã. Domnul Dumnezeu - Împãratul Cel ceresc

213 Lampa bețivului

Un bețiv întorcîndu-se noaptea tîrziu acasã, aflã lampa arzînd. În beția lui vãzînd douã lãmpi în loc de una, își zice: la ce ard douã lumini?... Una trebuie stinsã...

Ce s-a întîmplat e ușor de aflat. Bețivul stinse lampa și rãmase la întuneric. Întorcîndu-se mînios, se împiedicã, cãzu cu capul peste cuptor și a treia zi muri.

Așa pãțesc bețivii și în cele sufletești. Bețivul își stinge el însuși lumina vieții, lumina sufletului.

Bețivul de mai sus se amãgea cã are douã lãmpi. Așa se amãgesc toți bețivii și pãcãtoșii închipuinduși cã mai au vreme sã se întoarcã la Dumnezeu.

Dar tocmai prin nebunia asta își sting ei înșiși lumina vieții.

214 Cel ce nuși închide oile noaptea

Și Ioan întrebã pe Domnul zicînd:

- Spune-mi despre sfînta duminicã!

Și Domnul zise:

- Ascultã Ioane drepte: duminica este Domnul și Domnul este duminica; cel ce cinstește duminica, cinstit va fi de Domnul înaintea îngerilor și a oamenilor. Dumnezeu binecuvînteazã casa și lucrurile celui ce, cu toți ai sãi, cinstește duminica.

Și Ioan zise:

- Dacã un om postește și se roagã în cele șase zile, dar nu cinstește sfînta duminicã, ce va pãtimi?

- Ascultã Ioane drepte! Dacã un om paște oile sale toatã ziua, dar noaptea nu le închide, ce i-a folosit? Așa va fi și cu omul care se roagã și postește, dar sfînta duminicã nu o pãzește.

Și tot cel ce zice cã iubește pe Dumnezeu și nu pãzește sfînta duminicã, mincinos este...

215 Berbecul cel negru

De cînd eram copil și pãzeam oile tatãlui meu care era plugar la munte, îmi aduc aminte de un lucru în care vãd și azi un adînc înțeles sufletesc.

În turma oilor mele aveam un berbec negru și mereu aveam necaz cu el. Berbecul era veșnic în fruntea oilor și le ducea totdeauna spre locuri oprite: în holde, în locuri unde era gãlbeazã, etc. Cu coarnele lui berbecul rupea și garduri și intra cu oile prin grãdini. Iar bietele oi blînde, dar nepricepute, se țineau morțiș pe urmele berbecului.

- Mînce-te lupii! Îi strigam necãjit berbecului și aruncam dupã el cu pietre și zburãturi.

Aveam o mare mînie pe acest berbec și nu odatã îi strigam: hoțule de berbec, tu ești pãstorul oilor, ori eu?...

Oile ascultau mai mult de berbecul cel negru decît de mine, pãstorul lor.

Au trecut mulți ani de atunci, dar îmi dau seama cã tot cu berbecul cel negru am de furcã și azi, numai cît pe berbecul acesta îl cheamã diavolul.

Diavolul este berbecul cel negru care rãtãcește turma lui Hristos și o duce totdeauna spre

locuri oprite și vai, sînt atîtea și atîtea oi care ascultã de acest mișel de berbec.

Oile Mele ascultã glasul Meu și vin dupã Mine, - zicea Isus(Ioan 10, 3-4), dar vai, sînt atîtea și atîtea oi care ascultã de berbecul cel negru.

Domnul m-a fãcut și pe mine un pãstor sufletesc și strig neîncetat cu Oastea Domnului de ani de zile, pe oile Domnului, sã nu mai asculte de berbecul cel negru.

Cu berbecul cel negru am avut de lucru în copilãrie, cu el am de lucru și acum.

216 Hoțul și binoclul

La o judecãtorie de la țarã s-a dezbãtut un caz foarte interesant.

Un om e acuzat cã a furat lemne din pãdurea unui proprietar de pãdure. Hoțul nu recunoștea și tãgãduia cu putere știind cã nu l-a vãzut nimeni.

- Cu ce poți dovedi pe acuzat cã ți-a furat lemnele, pentru cã el nu recunoaște aceasta întrebã judecãtorul pe acuzator.

Acuzatorul scoase atunci din buzunar un binoclu și zise:

- D-le judecãtor, e adevãrat cã eu nu l-am prins pe omul acesta furînd lemne, fiindcã eu eram departe de pãdure, dar l-am vãzut cu binoclul acesta. M-am uitat cu atenție și am vãzut anume tot cum a furat lemnele. Apoi am chemat și pe vecinul meu, l-am invitat sã se uite și el prin binoclu și a vãzut și el pe acuzat cum fura lemnele. Iatã vecinul este aci și poate adeveri acest lucru.

În baza acestei mãrturii, omul a fost pedepsit.

Ce adînc înțeles sufletesc este în aceastã întîmplare!

Hoții cred cã nu-i vede nimeni cînd furã, dar Tatãl ceresc îi vede totdeauna prin binoclul Sãu ceresc, pentru cã El este Atotvãzãtor.

217 Libertatea pãcãtosului

Cînd peștele ajunge în plasa de pescuit, el se crede liber și umblã încoace și încolo și el ar simți cursa numai dacã ar încerca sã scape. El însã se zbate sã scape numai în clipa cînd plasa se ridicã din apã. Dar atunci e prea tîrziu.

Așa e și pãcãtosul. El e prins în plasa pãcatului. El trãiește și încã e viu... el se crede liber... el ar simți cursa și robia pãcatului numai dacã ar încerca libertatea cea adevãratã a sufletului, a vieții sufletești. Însã el nici habar nu are de aceastã libertate... el se crede liber și slobod... abia în clipele morții bagã de seamã cã e prins în plasa pãcatului... abia atunci începe a se zvîrcoli cumplit ca sã scape, dar atunci e prea tîrziu...

Ia seama dragã cititorule, poate și tu ești prins în plasa pãcatului și a morții sufletești. Ieși îndatã din ea. Primește-L îndatã pe Isus Mîntuitorul ca sã scapi iarãși în marea vieții, în oceanul cel nemãrginit al iubirii Sale și al vieții veșnice.

218 Hainele de bisericã

Un credincios, dezbrãcîndu-se de hainele cu care fusese la bisericã, se rugã astfel:

Doamne, Dumnezeule, fie ca cele ce am auzit la bisericã, sã nu fie ca aceste haine de bisericã, pe care le dezbrac cum ies din bisericã; ci sã rãmînã sãpate în inima mea și în decursul sãptãmînii.

219 Un oraș liber

În anul 1875, așa numiții liber cugetãtori au fondat în Noul Mexic din America, un oraș așa numit, liber.

Celor ce se așezarã aci și celor ce veneau sã se așeze - li se vesti cã în acest oraș al libertãții depline, nu este nici religie, nici lege, nici biserici, nici școli, nici duminici, nici sãrbãtori, nici praznice... fiecare are o libertate deplinã a trãi cum vrea.

Care a fost urmarea?

În decurs de cîțiva ani, oamenii de acolo se dobitociserã cu totul. Crimele, bețiile, hoțiile și toate pãcatele se înmulțirã în chip înspãimîntãtor. Patruzeci la sutã dintre oameni trebuirã sã-și vîndã averile la licitație și sã plece în altã parte.

Peste 50 de ani orașul era o ruinã mare de ziduri și de suflete.

Oare cu libertatea sufleteascã de azi, nu va pãți și omenirea de azi tot așa?

220 Un testament mult grãitor

Un credincios avusese sã sufere o viațã întreagã de pe urma unui vecin necredincios și rãu. Nu trecea de la Domnul o singurã zi, fãrã sã nu sufere.

Pe patul de moarte, credinciosul lãsã cu testament vecinului sãu, care-l necãjea, o sumã de 2.000 de lei.

- Cum faci acest lucru? - se întrebarã mirați cei ai casei și martorii testamentari.

- Pentru cã - rãspunse credinciosul - vecinul meu tocmai prin necazurile ce mi le-a fãcut, mi-a întãrit mereu virtutea rãbdãrii și m-a fãcut sã mã rog neîncetat și sã stau o viațã întreagã sub scutul și aripile Domnului.

Sã ne fie și nouã de învãțãturã acest mult grãitor testament.

221 Gheizerele: o icoanã a rugãciunii

Una din minunile naturii sînt și așa numitele gheizere de prin America. Sînt niște mici vulcani din care țîșnesc coloane de apã fierbinte.

Explicația acestor gheizere e simplã. În adîncul pãmîntului sînt goluri cu stînci fierbinți și apã. Apa se înfierbîntã de la stînci, fierbe, face aburi, iar aburii o împing afarã și o silesc sã-și caute rãsuflare. Gheizerul este deci o rãsuflare a fierbințelii, a cãldurii din adîncul pãmîntului. El rãsuflã de 2-3 ori pe zi.

Rugãciunea cea adevãratã trebuie sã purceadã în chipul gheizerului. Ea trebuie sã iasã din adîncul sufletului nostru. În adîncul nostru trebuie sã fie o inimã fierbinte, un prisos, o cãldurã, un foc, un duh. Cînd ai prisosul acesta, el începe a fierbe; el își cautã o rãsuflare și aceastã rãsuflare este rugãciunea. Aceastã rãsuflare aruncã afarã coloana de apã fierbinte...

aruncã lacrimi fierbinți de cãințã... Aceastã rãsuflare îți dã și cuvintele potrivite cu care sã te rogi.

Rugãciunea cea mîntuitoare aceasta este: Cînd lãuntrul tãu fierbe, clocotește și pe urmã țîșnește din el - ca dintr-un gheizer sufletesc - lacrimile cele fierbinți ale cãinței.

Sufletul rugãciunii este cãldura, este prisosul, este focul Duhului Sfînt. Duhule Sfinte, învațã-ne și ne ajutã sã ne rugãm cu putere!

222 Bãtrînul și stelele

Despre un bãtrîn am auzit cã la bãtrînețe, slãbindu-i vederea, zicea cãtre cei din jurul lui:

- Cum s-a mai schimbat lumea, dragii mei; cînd eram eu mai tînãr, cerul era încãrcat cu stele, dar acum și stelele de pe cer s-au împuținat!...

În zadar îi spuneau oamenii cã stele sînt tot atîtea, numai vederea lui a slãbit - bãtrînul ținea sus și tare cã s-au împuținat stelele.

În chipul acesta sînt și cei care își închipuie cã ei vãd și ei sînt sãnãtoși cu ochii cei sufletești. În zadar le spui cã ochii lor au slãbit; ei stãruie în pãcatele lor. Astfel de orbi sînt mai greu de tãmãduit decît cei orbi de tot. Despre Isus nu ne spune nici o Evanghelie cã ar fi tãmãduit pe vreunul din fariseii și cãrturarii cei orbi cu sufletul.

223 Eu nu vînd zile

Istoria pãstreazã urmãtoarea întîmplare:

Un bancher din Anglia se îmbolnãvi pe neașteptate de o boalã infecțioasã: anghia la gît.

Toate încercãrile medicului de a-l scãpa furã zadarnice. Sosirea morții era o chestie doar de cîteva ceasuri.

- Domnule medic - zise atunci bolnavul - mai lungește-mi viața pînã dimineațã și îți voi 200.000 de lire sterline (ceea ce face cîteva milioane de lei: o lirã sterlinã face 800 de lei).

- O, dragul meu - rãspunse atunci medicul - eu nu vînd zile, ci numai medicamente! Zile poate da numai Tatãl ceresc!

224 Pomul cu roade - e bãtut...

Ați vãzut ce pãțește pomul cel încãrcat cu roade? Copii neastîmpãrați cînd vãd un pom încãrcat cu poame, zvîrlu în el cu pietre și cu lemne. Și pomul ce face? El tace; el nu se plînge; el nu dã cu pietrele înapoi, ci în locul pietrelor, el lasã sã cadã la picioarele lor poame dulci și plãcute. El nu se rãzbunã cu pietre, ci cu dãrnicia roadelor. El dã fãrã nici un murmur, toate bunurile ce i le-a dãruit Dumnezeu.

Iubiților creștini și ostași din Oastea Domnului, toți care aveți rîvnã pentru mîntuirea de-aproapelui! Nu vã descurajați cînd sînteți batjocoriți și prigoniți. Pietrele cu care sînteți loviți de bîrfele și batjocurile oamenilor, sînt cea mai bunã dovadã despre rodnicia vieții voastre... sînt cea mai bunã dovadã cã pomul vieții voastre este încãrcat de roadã. Într-un pom fãrã roadã, nu zvîrle nimeni cu pietre.

Dacã sînteți prigoniți și disprețuiți, rugați-vã pentru mîntuirea celor ce vã prigonesc și batjocoresc. Celor ce dau în voi cu batjocuri, cu prigoane și pãlmi, voi dați-le sã guste din rodul iubirii voastre, ascultînd cuvintele Scumpului nostru Mîntuitor: Iubiți pe vrãjmașii voștri, binecuvîntați pe cei ce vã blestemã, faceți bine celor ce vã urãsc și rugați-vã pentru cei ce vã asupresc(Matei 5, 44).

În chipul acesta veți putea duce multe suflete la Mîntuitorul și la mîntuire.

225 Cele douã calendare

În viața noastrã cea sufleteascã, în lucrurile mîntuirii noastre, avem un calendar, respectiv douã calendare, cu cîte o singurã zi. Unul este calendarul lui Dumnezeu și în el este scris:

Astãzi.

Celãlalt e calendarul diavolului și e scris în el: Mîine.

Astãzi e calendarul lui Dumnezeu.

Mîine e calendarul diavolului.

Astãzi de veți auzi glasul Meu - zice Domnul - nu vã împietriți inimile voastre (Evrei 3, 7). Dumnezeu hotãrãște o zi: Astãzi, zicînd prin prorocul David: Astãzi dacã auziți glasul Lui, nu vã împietriți inimile(Evrei 4, 7; Psalm 95, 7). Întoarceți-vã la Dumnezeu astãzi cãci ca mîine puteți fi în mormînt și în iad.

Dar de altã parte, calendarul diavolului zice: Lãsați lucrurile acestea pe mîine... mai aveți vreme pentru lucrurile acestea... acum sînteți prea tineri... colo la bãtrînețe... Și cu astfel de șoapte îl tot amãgește diavolul pe om pînã îl atrage în pãmînt și în iad.

226 Praful și focul

Inima omului celui lumesc este ca o magazie încãrcatã cu praf de pușcã. Îndatã ce se apropie focul ispitelor de o astfel de magazie, se întîmplã o explozie, se face un pãcat.

Pãcãtosul nu poate rezista pãcatului.

Dar omul cel duhovnicesc este ferit de astfel de explozii. Inima lui e curãțitã de materii inflamabile. El se aprinde numai pentru Domnul și pentru cele sufletești.

227 Ce cauți aici?

Într-o duminicã, pe vreme de furtunã cu tunete și trãsnete, niște chefuitori petreceau la birt cu strigãte, cu beții și înjurãturi.

Pe ușã intrã fãrã veste, un credincios, uitîndu-se în toate pãrțile.

- Ce cauți aici? - întrebarã chefuitorii furioși.

- Pãi, sã mã iertați, dar tocmai acum trãsni undeva prin apropiere și eu credeam cã a trãsnit aici, cã tare gãlãgie se mai aude!...

228 Porumbeii din Veneția

Veneția e orașul porumbeilor. Cei mai mulți se aflã în jurul bisericii din Piața San Marco.

Și lucru interesant. De cîte ori sunã la amiazã clopotul cel mare al bisericii, porumbeii se strîng cu miile de prin oraș în turlele bisericii.

Uite ce lucru minunat - a exclamat un strãin - la chemarea clopotului, porumbeii se strîng la bisericã de parcã-ar fi niște creștini evlavioși... ei ascultã chemarea clopotelor mai mult decît oamenii...

- Stai, stai - a rãspuns un localnic - strîngerea porumbeilor cînd trage clopotul de amiazã, are un alt tîlc. Atunci li se dã porumbeilor de mîncare... ei se strîng la bisericã nu numai pentru chemarea clopotelor, ci și pentru cã știu cã atunci li se dã de mîncare.

Ne plîngem mereu cã s-au golit bisericile... cã clopotul rãsunã în zadar... Vor fi ele multe pricini pentru acest lucru... desigur cã s-a stricat și poporul, dar desigur cã o pricinã e și aceea cã în multe locuri, pe lîngã chemarea clopotelor, oamenilor nu li se dã hranã duhovniceascã...

nu se predicã cu putere Cuvîntul lui Dumnezeu. Oriunde glasul clopotelor cheamã pe oameni spre a li se da mîncare duhovniceascã - bisericile sînt pline.

229 Orbul și lumînarea

Într-o noapte foarte întunecoasã, un om mergea pe un drum avînd un ulcior plin cu apã și ținînd în mînã o lumînare aprinsã. Un tînãr îngîmfat care-l întîlni, fu mirat vãzînd pe acest orb ceși lumina calea cu o lumînare.

- Nãrod mai ești, îi zise el, la ceți folosește aceastã lumînare? Noaptea și ziua, întunericul și lumina nuți sînt aceleași lucruri pentru tine?

- Ba da - îi rãspunse orbul - dar eu nu aduc aceastã lumînare pentru mine, ci pentru un îngîmfat ca tine, pentru ca sã nu mã lovești sã-mi spargi ulciorul!...

230 Gaura morții

Un om bogat, un boier, își fãcuse casã nouã și frumoasã. La intrarea în casa cea nouã, boierul a ținut sã facã un ospãț de bucurie prietenilor și cunoscuților sãi.

Ca de obicei, la masã prietenii s-au gratulat cu multe vorbe frumoase și laude mãgulitoare.

Dar pe sfîrșite s-a ridicat unul din coada mesei și a vorbit așa:

- Frumos lucru ai fãcut aci prietene. Zidirea a ieșit cu bine în toate cele, dar uite a rãmas o gaurã în casa ta cea nouã. Sã astupi și aceastã gaurã dacã vrei sã fii pe deplin fericit!

- Ce gaurã? - întrebã stãpînul mirat.

- Gaura prin care va intra moartea dupã tine și prin care te va scoate din casa ta cea nouã - rãspunse prietenul.

Creștine, cititorule! De locuiești într-un bordei sau palat, aduți aminte cã gaura morții stã totdeauna deschisã în bordeiul tãu sau în palatul tãu.

Privegheați și stați gata cã nu știți ziua și ceasul cînd moartea va intra prin ea ca sã vã ducã înaintea Dreptului Judecãtor.

231 Cînd vrei sã usuci o baltã

Cînd vrei sã usuci o baltã sau un loc apãtos, te apuci mai întîi sã astupi toate izvoarele din care se adapã balta sau locul cel apãtos. Ar fi un lucru în zadar sã te apuci sã scurgi o baltã, înainte de a astupa izvoarele care o alimenteazã.

Ei, apoi, fã și în cele sufletești tot așa! Vrei sã începi o viațã nouã, cu un duh nou? Vrei sã prefaci mlaștina vieții tale celei pãcãtoase într-o grãdinã a Domnului? Apucã-te și oprește

mai întîi izvorul pãcatului.

A aștepta darurile Duhului Sfînt sã umple viața ta fãrã sã oprești izvorul rãutãților - este o așteptare zadarnicã!

232 Lumina nu vorbește

Mult s-a discutat în lume întrebarea: e mai tare predica graiului viu, sau predica faptelor?... și totdeauna a biruit predica faptelor, cã e mai tare decît toate predicile din lume.

Poate avea cineva darul de a vorbi ca un înger din cer, dacã predica lui nu e întãritã și de faptele vieții lui - e numai un chimval rãsunãtor. Și iarãși un altul n-are dar de a vorbi frumos, sau chiar deloc și totuși viața lui și faptele lui sînt cea mai puternicã predicã.

Acest adevãr îl întãrește și lumina. Lumina lumineazã tãcînd. Lumina nu vorbește și totuși ce slujbã minunatã face! Vorba împreunatã cu fapta e cea mai tare predicã din lume.

Apostolii și creștinii cei dintîi au cucerit lumea prin predica și pilda vieții lor, ascultînd de cuvintele Mîntuitorului:

Așa sã lumineze lumina voastrã înaintea oamenilor, ca vãzînd ei faptele voastre cele bune, sã mãreascã pe Tatãl vostru Cel din cer(Matei 5, 16).

233 Ceasurile trec...

Pe ceasul unei biserici din Franța sînt scrise cuvintele urmãtoare:

Ceasurile trec și se socotesc.

De fiecare ceas și de fiecare minut, va trebui sã dãm seamã în Ziua Judecãții de apoi.

234 Smochinele din Grecia

Despre Xerxes, regele Persiei - spune istoria - cã gustînd o smochinã din țara Greciei, atît de mult i-a plãcut dulceața și gustul ei, încît s-a jurat cã nu va mai mînca decît smochine grecești. A pornit cu rãzboi contra Greciei și a cucerit-o.

Ce istorie plinã de un adînc înțeles pentru noi, creștinii! Împãrãția lui Dumnezeu este o nespusã dulceațã sufleteascã. Cel ce a gustat din aceastã dulceațã, face totul ca sã cîștige patria cereascã.

Ce istorie plinã de înțeles și pentru noi ostașii Domnului! Bunul Dumnezeu ne-a învrednicit și pe noi sã gustãm din dulceața unei vieți trãite cu Domnul... sã gustãm din dulceața Împãrãției lui Dumnezeu. Ca și odinioarã Xerxes, trebuie sã purtãm și noi rãzboi sufletesc pentru dobîndirea patriei cerești, de unde ne-a venit acest picur de dulceațã. Am fãcut și noi un legãmînt sã ne luptãm și sã nu ne lãsãm pînã nu vom cuceri țara cea dulce:

Canaanul cel ceresc.

Împãrãția lui Dumnezeu nu se cîștigã de frica iadului ci se cîștigã gustînd încã din lumea aceasta o micã smochinã din dulceața ei și apoi, cuprins de aceastã dulceațã - sã trãiești o viațã nouã pentru cucerirea ei.

235 Casa cinstitã

Un om cinstit și cu frica lui Dumnezeu, avea o casã în așa fel construitã încît vecinii și trecãtorii puteau vedea tot ce se petrece în casã.

Un prieten al sãu, inginer de felul lui, îi spuse într-o zi:

- Dacã îmi dai cîteva mii de lei, îți repar casa în așa fel încît sã nu mai poatã vedea nimeni în ea.

Omul cinstit rãspunse atunci:

- Dragul meu, eu îți dau cîteva mii de lei, dacã mi-o faci sã poatã vedea în ea toatã lumea de aci și de pe întreg pãmîntul!

Cicã odatã un om ieșea la marginea mãrii și aflã acolo un sãculeț plin cu niște pietricele negre și mãrunte. Ce sã fie aceste pietricele? - se întrebã omul pipãindu-le în mînã... și cum mergea pe marginea mãrii începu a azvîrli în pãsãrile ce zburau pe deasupra apelor. Pe cînd ajunsese acasã, mai avea numai o singurã pietricicã. O aruncã, așa din curiozitate, în foc sã vadã ce fel de material ar fi. Cînd colo, o Dumnezeule, piatra era cel mai curat diamant.

Alergã repede la mare sã afle pe celelalte. Dar era prea tîrziu; el le aruncã în adîncul mãrii.

Un adînc înțeles sufletesc este pentru noi aceastã istorioarã. Timpul cel trecãtor ni s-a dat nouã de la Bunul Dumnezeu ca o comoarã prețioasã, sã cîștigãm cu el veșnicia. Fiecare an din viața omului, fiecare lunã, fiecare zi, fiecare ceas și fiecare clipã este o comoarã pe care trebuie sã o folosim pentru dobîndirea mîntuirii sufletului și a vieții veșnice.

Însã vai, cît de puțini știu prețui și folosi aceastã comoarã! Cei mai mulți creștini întocmai ca omul din istorioarã - își aruncã comoara anilor și zilele vieții în marea deșertãciunilor acestei lumi.

Anii și zilele ce le trãiesc cei mai mulți creștini sînt comori pierdute pentru suflet, pierdute pentru Împãrãția lui Dumnezeu. Vor vedea pe urmã și aceștia nebunia pe care au fãcut-o, dar atunci va fi prea tîrziu, prea tîrziu...

236 O istorioarã din țãrile rãsãritului

237 Crucea suferințelor

O femeie credincioasã suferea foarte mult din partea soțului ei necredincios. Un frate ostaș îi duse - spre mîngîiere - o Biblie și îi arãtã sã citeascã în ea despre rãstignirea și patimile Domnului Isus, zicîndu-i: De cîte ori citești în Biblie roagã-te cu nãdejde Celui rãstignit pe Crucea sã te scape de necazuri.

- Cum? - rãspunse sora - tu frate îmi pui în fațã pe Isus Cel Rãstignit pe Cruce pentru mine și ceri de la mine ca eu sã mã pogor de pe crucea suferințelor mele?... El sã rãmînã pe Cruce și eu sã mã pogor de pe cruce?... El sã rãmînã pe Cruce și eu sã scap de pe Cruce?...

O, nu, aceasta nu se poate... eu mã voi ruga mereu Celui rãstignit pe Cruce sã mã ajute neîncetat cu darul Lui sã stau și eu neîncetat rãstignitã împreunã cu El ca sã trãiesc cu El și pentru El(Gal. 2, 20).

238 Ce este aurul?

O gazetã englezã a pus odatã cititorilor sãi întrebarea: Ce este aurul? Pentru rãspunsul cel mai bun, s-a pus un premiu de cîteva mii de lei. Rãspunsul celui premiat a fost acesta:

Aurul este un pașaport universal (bun pentru toate țãrile din lume). Poți deschide cu el toate granițele și toate ușile. Poți intra cu el oriunde. Dar nu poți intra cu el în rai. Ușa raiului n-o poți descuia cu aurul.

Cu aurul poți descuia orice, dar Împãrãția lui Dumnezeu și mîntuirea sufletului n-o poți cumpãra.

Produce aurul orice: case, haine, scumpeturi, prieteni, etc. Un singur lucru nu poate produce: pace, bucurie și fericire adevãratã.

239 Voia sã aprindã florile din rai și sã stingã focul din iad

În vremile de demult, pe strãzile Damascului, se ivi o femeie, purtînd într-o mînã o fãclie aprinsã iar în cealaltã un ulcior cu apã.

Femeia strãbãtea strãzile orașului spunînd cã vrea sã aprindã florile din rai și sã stingã focul din iad! Lumea se îngrãmãdise în jurul ei și șoptea cã a înnebunit. Dar femeia rãspundea cu îndrãznealã:

- Eu nu-s nebunã, ci prin asta, vreau sã spun tuturor creștinilor cã raiul nu trebuie dorit numai pentru frumusețile lui și nici pentru frica de focul iadului, ci trebuie dorit pentru dragostea lui Dumnezeu și dorul nostru arzãtor de a fi cu Dumnezeu. Iubiți pe Dumnezeu din tot sufletul vostru și veți intra în rai încã din viața aceasta!

Eu Însumi sînt plata cea mare - zice Domnul(Gen. 15, 1).

Tot așa e și cu iadul. Pedeapsa cea mare a iadului nu e focul, ci osînda de a pierde pentru totdeauna pe Dumnezeu. Toate pedepsele iadului sînt nimica fațã de pierderea lui Dumnezeu.

Iadul - zice sf. Ioan Gurã de Aur - nu-l face focul, nici întunericul, nici putoarea, nici strigãtele, ci pedeapsa care face iadul sã fie iad, este durerea celui osîndit cã a pierdut pe Dumnezeu.

240 Idolul era plin de bani

Un misionar predica Evanghelia la pãgîni. Unul dintre ei primise Evanghelia, dar nu se îndura sã-și spargã idolul la care se închinase o viațã întreagã. Încã tot mai credea cã fãrã idol i-ar merge rãu.

- Iubitul meu! Sparge idolul! - îl îndemna mereu misionarul... sã nuți parã rãu de el... și vei afla o mare comoarã.

Într-o bunã zi, omul se hotãrî: luã toporul și sparse idolul. Și, o minune, idolul era plin de bani. Strãmoșii lui bãgaserã o comoarã în el. Nimicirea idolului descoperi aceastã comoarã și omul trãi mai departe fericit.

Dragul meu, poate ai și tu un idol, sau mai mulți, la care te închini: idoli de plãceri și de patimi rele. Și îți închipui cã n-o sã poți trãi fãrã acești idoli, la care te-ai închinat o viațã întreagã. Dar te înșeli, iubitul meu. Sparge îndatã acești idoli și vei avea o comoarã nebãnuitã, vei afla comoara Împãrãției lui Dumnezeu... vei afla odihna și fericirea unei vieți trãitã cu Domnul.

241 Un rãspuns potrivit - 5

Într-o duminicã, niște oameni, ascultînd cuvîntãrile și citirile din adunarea ostașilor din Oastea Domnului, ziserã la sfîrșit:

- O, ce mult ne-au plãcut aceste învãțãturi și cît de mult ne-au întãrit sufletele!...

- Vom vedea în decursul sãptãmînii - rãspunse un ostaș - cît de mult v-au întãrit!

În traiul și viața omului se poate vedea cît este de tare în cele sufletești.

242 Scaieții din Australia

Cînd au intrat mai întîi englezii în Australia și au luat-o în stãpînirea lor, au aflat acolo cîmpii întinse și mãnoase. Nici un fir de scaiete sau mãlurã nu pãtrunsese încã în pãmîntul Australiei.

Despre țara englezilor se știe cã e țara scaieților, în special Scoția. Pe un englez scoțian așezat în Australia, îl ajunsese dorul dupã scaieții din patria lui. Scrisese acasã în Scoția la pãrinți sã-i trimitã cîteva fire de sãmînțã de scaieți, sã-i semene și sã-i aibã lîngã casã ca pe o amintire aducãtoare aminte de patria lui.

Sãmînța sosi, englezul o semãnã, vremea o spori, vîntul o purtã și din aceastã sãmînțã se umplu pe urmã Australia întreagã de scaieți.

Ca scaieții din Australia, întocmai așa de repede se rãspîndește neghina diavolului, cînd îi faci loc în Australia inimii tale.

Ca scaieții din Australia, așa crește și pãcatul, și rãul cînd îi faci loc în sufletul tãu.

243 Într-o fabricã de oglinzi

Mai anii trecuți am fost într-o fabricã de oglinzi. Erau în lucrare fel de fel de oglinzi, unele mai mari, altele mai mici. Dar lucru ciudat, în nici una nu se vedea încã chipul omului.

De ce? Pentru cã oglinzile nu erau încã smãlțuite pe dos cu smalț roșu (din socitor și plumb se face smalț roșu cu care se ung oglinzile pe dos).

Se spune mereu cã lumea aceasta vãzutã este o oglindã minunatã în care putem vedea Dumnezeirea. Da! Așa este. Numai cît nici aceastã oglindã nu e încã gata. Numai din oglinda

lumii vãzute, omul n-ar fi putut cunoaște niciodatã Dumnezeirea în toatã mãreția și plinãtatea ei. Îi lipsea și acestei oglinzi smalțul cel roșu. Sîngele vãrsat pe Crucea Golgotei este smalțul cel roșu cu care s-a uns aceastã oglindã a lumii celei vãzute ca sã putem vedea în ea Dumnezeirea în toatã mãreția ei.

Golgota, Întruparea Fiului lui Dumnezeu, este oglinda cea minunatã prin care putem vedea deplin pe Dumnezeu, iar de altã parte ne putem vedea și pe noi înșine, pãcatele noastre și dragostea cu care ne-a iubit și ne iubește Dumnezeu.

Fãrã oglinda aceasta, fãrã Întruparea Fiului, noi n-am putea cunoaște deplin dragostea și bunãtatea cea nemãrginitã a Tatãlui ceresc, care, atît de mult ne-a iubit, încît și pe Unul Nãscut Fiul Sãu L-a dat, ca tot cel ce crede în El sã nu piarã, ci sã aibã viața veșnicã (Ioan 3, 16).

244 Cu capul în sus

Dintre toate viețuitoarele pãmîntului, singur omul a fost fãcut cu privirea întoarsã în sus, spre cer, spre Fãcãtorul sãu. Toate celelalte viețuitoare se uitã spre pãmînt.

Este și faptul acesta o predicã ce ne aratã cã patria noastrã cea adevãratã este cerul... sã ne ridicãm cu sufletul spre cer, spre Dumnezeu!

245 Argus cel ce avea o sutã de ochi

O veghe legendã din istoria vechilor greci spune despre un uriaș cu numele Argus. Acest Argus avea 100 de ochi, dar niciodatã nu dormea decît cu doi ochi: cu ceilalți 98 priveghea neîncetat, fiindcã avea foarte mulți dușmani.

Mult au încercat dușmanii lui sã-l rãpunã, dar n-au putut cãci el stãtea mereu de veghe.

Atunci zeul Apolo, un mare dușman al lui, fãcu un alt plan de rãpunere. S-apropie de uriaș cu o muzicã dezmierdãtoare și începu sã-i cînte cîntece de desfãtare. Uriașul începu sã asculte cu plãcere cîntecele și încetul cu încetul, ochii lui începurã sã adoarmã. Pe lîngã cei doi ochi, se mai închiserã doi, și-apoi încã doi... pînã ce, peste cîteva sãptãmîni, Argus dormea cu 98 de ochi și priveghea numai cu doi. Zeul stãruia înainte cu cîntecele pînã ce pe urmã, Argus adormi cu toți ochii. Atunci Apolo scoase sabia și îi tãie capul.

Ce istorie plinã de înțeles pentru noi creștinii! Isus Mîntuitorul ne-a lãsat ca un fel de testament, cuvintele: Privegheați, vã zic vouã și iar privegheați(Marcu 18, 37), cãci satana umblã ca un leu cãutînd pe cine sã înghitã.

Un creștin adevãrat trebuie sã fie - așa cum era Argus - plin de ochi sufletești, cãci lumea e plinã de ispite și de vrãjmași.

Iar satana lucreazã din greu sã fure privegherea noastrã cea sufleteascã, cu cîntecul îmbãtãtor al dezmierdãrilor și desfãtãrilor lumești.

Sã luãm pe sufletul nostru aceastã istorie și noi ostașii Domnului. Sã ne rugãm și sã priveghem neîncetat cãci satana umblã mai ales dupã noi sã ne adoarmã iarãși cu desfãtãrile acestei lumi.

Ferice de cei ce privegheazã(Luca 12, 37).

Între aceștia ești și tu?...

246 Bogatul și pãdurea

- O întîmplare adevãratã O delegație de oameni sãraci dintr-o parohie sãracã, se prezentarã la un om bogat, care avea și pãduri, sã-i cearã lemn gratuit pentru clãdirea bisericii.

- Domnule, uite am venit la d-ta pentru asta... și asta... vrem sã facem și noi o bisericã și am avea lipsã de ceva lemne. Și dacã Bunul Dumnezeu te-a dãruit cu o pãdure așa de frumoasã, te rugãm sã ne ajuți cu ceva lemne... noi sîntem trimișii oamenilor din sat și te rugãm pentru asta...

- Nu vã dau nimic - rãspunse aspru bogatul... pãdurea se ține cu cheltuieli mari... și apoi, nu-i vreme acum de pomeni.

La acest rãspuns se desprinse dintre oameni un moș cãrunt. Cu glas blajin el zise:

- Dragã domnule, dacã nu vrei sã ne dai nimic, noi ne vom duce. Bunul Dumnezeu poate ne va da dintr-un alt loc. Dar înainte de a pleca, eu vreau sã te întreb o vorbã: Care-i bradul d-tale din pãdurea asta?

- Ce brad? - rãspunse bogatul... toatã pãdurea-i a mea.

- Va fi, dar cînd vei pleca din lumea aceasta, vei lua cu d-ta numai un brad; ba încã nici acela întreg, ci numai patru scînduri cît îți va trebui pentru sicriu... și cu aceste vorbe plecarã.

Era cãtre searã. Ce s-a întîmplat în noaptea aceea nu se știe. Dar dimineața, oamenii din satul cu rugarea primiserã înștiințarea din partea bogatului, cã pot veni sã-și ia gratuit din pãdure tot lemnul ce le trebuie pentru bisericã.

247 Punctul pe i

Dacã din cuvîntul i, iei punctul pus pe el, nu mai poți citi cuvîntul. Punctul pus pe litera i este un punct mic; îl poate face și un prunc mic, dar el își are prețul lui.

Dacã din cuvîntul Hristos, iei punctul pus pe i, nu mai poți citi cuvîntul Hristos. Așa se întîmplã și cînd încerci sã strecori pãcatele. Ți se par unele mãrunte, dar ele rãstoarnã mîntuirea.

Dacã din cuvintele ce le vorbim luãm vocalele, ele nu se mai pot citi. Spre pildã dacã din cuvîntul Hristos, iei vocalele i și o, rãmîn literele Hrsts, care nu se mai pot citi, oricît ți-ai toca gura. Tot așa, dacã din cuvîntul creștin, iei vocalele e și i, rãmîn literele crștn, care nu se pot citi pentru cã vocalele dau viațã și grai cuvintelor.

Creștinismul de azi este un creștinism fãrã vocale, pentru cã lipsește din el miezul, viața.

Au rãmas din el numai consoanele - gãocile - care nu se pot citi. Cuvîntul creștin - în înțelesul cel larg de azi - ar trebui, dupã dreptate, sã se scrie crștn - cãci atît a mai rãmas din creștinãtatea celor ce trãiesc în pace cu toate relele și pãcatele de azi.

Deci, rãzboi tuturor pãcatelor!

248 Nemulțumitul

Într-un an Dumnezeu dãduse o roadã la cartofi cum rar se mai vãzuse: unul ca unul mari și frumoși.

Dar un om de colo, suspinã:

- Uite ce necaz veni pe capul meu! Nu s-au fãcut cartofii cei mãrunți... Ce dau eu acum la porci?

Așa e omul cel cu credința slabã: veșnic nemulțumit și nemulțumitor Bunului Dumnezeu.

249 Iarba seiticã

Prin multe țãri din Asia cea caldã, crește o iarbã așa numitã iarba seiticã. Are aceastã iarbã o însușire deosebitã. E atît de dulce încît dacã o pui în gurã, nu mai simți nici foamea nici setea.

Așa e și mana cea cereascã pe care Domnul Dumnezeu o dã spre gustare celor credincioși.

Cine a gustat din dulceața aceasta și a aflat cã Bun este Domnul, cine a gustat Cuvîntul lui Dumnezeu și a aflat cã acest cuvînt e mai dulce decît mierea(Psalm 118, 103) - acela nu mai simte foamea și setea dupã gusturile și desfãtãrile cele lumești.

250 Cei doi prieteni

Un înțelept din vechime avea un prieten cu care se certã într-o zi. Prietenul îi zise:

- Sã mor eu dacã nu mã voi rãzbuna pe tine!

Înțeleptul surîzînd îi rãspunse:

- Și eu sã mor dacã nu mã împac cu tine.

Amîndoi se privirã cu dragoste și se împãcarã.

... Dumnezeu ne-a chemat ca sã trãim în pace...(1 Cor. 7, 15).

251 Marea e sãratã dar peștii nu

Apele mãrii sînt sãrate, grozav de sãrate și cu toate astea, peștii din ele nu sînt sãrați.

Trãiesc o viațã întreagã în apã sãratã și totuși ei nu au un gust sãrat.

Așa e și creștinul cel adevãrat. Trãiește în lume, dar nu se dã dupã duhul acestei lumi, ci cum zice Mîntuitorul: voi în lume sînteți, dar nu sînteți din lume(Ioan 17, 11). În duhul care stãpînește aceastã lume, un creștin adevãrat își pãstreazã firea lui cea duhovniceascã. O viațã întreagã trãiește în lume, dar nu se dã dupã modele lumii, ci își trãiește viața lui cea duhovniceascã.

Așa faci și tu cititorule?

252 Pãmîntul și ploaia

Pãmîntul absoarbe ploaia ce cade de sus, dar iarãși o sloboade în formã de izvoare și fîntîni binecuvîntate. Noi însã sîntem pãmîntul cel rãu, care soarbe neîncetat mila cerului de sus, dar în loc de apã vie, slobozim afarã izvoare de urã, de otravã și de pãcat.

Toatã firea cea necuvîntãtoare dã înapoi darul cerului de sus. Ogoarele dau pîinea cea bunã din darul cerului de sus, pomii ne dau poamele, numai omul cel fãcut dupã Chipul și Asemãnarea lui Dumnezeu, numai omul cel ce soarbe neîncetat iertarea, bunãtatea, mila și iubirea cereascã, în loc de dragoste și alte roade bune, dã urã, zavistie, otravã și venin sufletesc. Ne mustrã și firea cea necuvîntãtoare!...

253 Mã tot mir...

- Mã tot mir de tine, cum mai poți suferi atîtea batjocuri și prigoane? - fu întrebat odatã un ostaș al Domnului, care avea foarte mult de suferit din partea lumii.

- Eu mã mir de altceva - rãspunse ostașul - tot mã mir mereu cum mai pot purta bucuria cea mare a renașterii mele la o viațã nouã!...

254 Strigați!

O ceatã de copii se jucau la marginea mãrii. Unul din ei înaintînd prea adînc în mare, ajunse în primejdie sã se înece.

Copiii erau prea slabi pentru a sãri sã-l salveze. Fãcurã însã altceva. Strigarã cu glas tare dupã ajutor. La strigãtul lor, alergarã îndatã oamenii și salvarã îndatã pe cel primejduit.

Scumpul meu frate din Oastea Domnului! Poate și tu ești prea slab pentru a sãri sã-i scapi pe cei ce se îneacã în valurile pieirii sufletești!

Poți însã face altceva. Strigã mãcar. Roagã-te pentru el. Strigã dupã ajutorul Mîntuitorului. Strigați neîncetat - rugați-vã neîncetat pentru mîntuirea celor cãzuți în valurile pieirii sufletești.

255 De cine se temea un necredincios

Un vestit tãgãduitor de Dumnezeu, spunea odatã în gura mare cã nu se teme de toate argumentele teologice și filozofice despre existența lui Dumnezeu și stã în fața tuturor neclintit cu necredința în Dumnezeu.

De un singur lucru mã tem și mã face adeseori sã șovãiesc în necredința mea. Am în casa mea o servitoare care mã slujește cu o credințã și ascultare cum n-am mai vãzut la alții. Odatã am întrebat-o, de ce-mi slujește cu atîta rîvnã, iar ea mi-a zis cã mã slujește ca pe Domnul ei... și asta mã pune pe gînduri.

Pentru cei necredincioși, viața și purtãrile noastre sînt cele mai grãitoare dovezi despre

existența lui Dumnezeu.

256 Am folosit genunchii

Cineva întrebã pe un ostaș din Oastea Domnului ce a fãcut el de s-a lãsat de beții, sudalme și alte rele de suflet pierzãtoare.

- Am folosit genunchii - rãspunse ostașul - m-am rugat și mã rog neîncetat lui Dumnezeu sã mã ținã pînã la sfîrșit în credințã, nãdejde și dragoste creștinã.

257 Spicul cel plin și cel gol

Despre spicul cel plin și despre cel gol este o cunoscutã asemãnare în învãțãtura religioasã. Spicul cel plin este icoana celor smeriți și încãrcați de fapte bune, iar spicul cel gol este icoana celor trufași și îngîmfați, lipsiți de greutatea faptelor bune.

Dar în afarã de aceasta, sf. Ioan Gurã de Aur mai are o învãțãturã despre spicele cele pline și despre spicele cele goale.

Pe spicul cel plin - zicea sf. Ioan Gurã de Aur - soarele îl coace, iar pe cel gol în usucã.

Darul lui Dumnezeu ajutã celui credincios sã coacã roduri vrednice de pocãințã și de mîntuire, dar celui pãcãtos, acest dar îi va fi - în Ziua Judecãții - spre mustrare și spre uscare... spre pieire veșnicã.

258 Greutatea pãcatului

Învãțații au aflat cã stratul de aer, atmosfera, ne apasã cu 15.000 kg. Pe fiecare om trebuie sã ni-l închipuim purtînd în spate o greutate de 15.000 kg. O greutate uriașã, enormã. Noi însã nu simțim aceastã greutate în timp ce trãim în aer și aerul ne apasã din toate pãrțile.

Așa e și cu pãcatul. Pãcãtoșii nu simt greutatea pãcatului pentru cã trãiesc în pãcat.

Peștele din mare nu simte greutatea valurilor pentru cã trãiește în apã. Pãcãtosul nu simte greutatea pãcatului pentru cã trãiește în pãcat și s-a dedat cu el.

Dar sufletul simte aceastã greutate și n-are liniște din pricina ei. Dacã l-am întreba cu psalmistul: Suflete al meu, de ce ești mîhnit și de ce te tulburi?(Psalm 41, 6) - el ne-ar rãspunde: Pentru cã mã strivește greutatea pãcatului!

De greutatea aceasta putem scãpa numai aruncînd-o la picioarele Crucii Scumpului nostru Mîntuitor.

259 Cerșetorul care furã al șaptelea leu

Cine nu cinstește ziua Domnului, e la fel ca un cerșetor care, mergînd în calea sa de cerșetorie, întîlnește pe un om milostiv ce are șapte lei în punga sa. Omul cel milostiv îi dã cerșetorului șase lei și își lasã numai unul, dar cerșetorul se face obraznic și sare la om și îi furã și leul al șaptelea.

Așa și Dumnezeu Cel milostiv dã omului șase zile pentru grijile și lucrãrile sale, dar omul sare sã fure și ziua a șaptea, care este ziua Domnului.

260 Alexandru Macedon și Arabia

Despre Alexandru Macedon se spune cã a descoperit Arabia într-un chip ciudat. Plecase marele viteaz cu oștirea pe apã, spre rãsãrit, pentru a cuceri țãri noi și popoare noi. Sãptãmîni de zile înaintarã în largul mãrii, fãrã însã sã dea de pãmînt. Un fel de descurajare îl cuprinse.

Dar în a 28-a zi, începu sã sufle dinspre rãsãrit un vînt dulce și plãcut mirositor.

- Curaj soldați! - strigã atunci Alexandru. Vîntul acesta atît de plãcut mirositor nu poate sã vinã decît de pe întinsul unei țãri bogate și fericite.

Alexandru Macedon avea dreptate. În curînd se ivi pãmîntul Arabiei.

Așa sîntem și noi în cãlãtoria spre țara noastrã cea veșnicã. Cãlãtorind în marea acestei vieți trecãtoare, un creștin adevãrat simte vîntul cel dulce ce vine dinspre patria cea cereascã.

În viața credincioșilor sînt clipe binecuvîntate cînd suflã vîntul cel dulce, vîntul cel sfînt al materiei cerești. În viforul ispitelor și necazurilor acestei vieți, ne vine vîntul cel mîngîietor, vîntul cel întãritor, care ne spune cã ne așteaptã dincolo țara cea dulce unde pomii înfloresc de 12 ori pe an!

261 Și boul tãu...

- Te-ai întors la Dumnezeu? - zicea un vestit vestitor al Evangheliei - apoi despre lucrul acesta nu trebuie sã știi numai tu, ci trebuie sã știe și soția ta, copiii tãi, slugile tale, vecinii tãi, etc. Adicã sã te porți fațã de ei ca un adevãrat întors la Dumnezeu.

Despre lucrul acesta trebuie sã știe chiar și boul tãu, calul tãu, vaca ta, animalele tale. Sã te porți fațã de ele cu milã și dragoste. Prin purtãrile tale trebuie sã arãți cã ești cu adevãrat un întors la Dumnezeu.

Prin purtãrile noastre sã arãtãm și noi cã sîntem cu adevãrat ostași ai Domnului.

262 Lemnele și focul

Lemnele ce ard în foc ne pot fi și ele o predicã minunatã.

De ce ard lemnele cînd le aprindem? Învãțații au aflat cã lemnele cînd ard nu fac altceva decît dau înapoi cãldura ce au sorbit-o din razele și cãldura soarelui. Focul nu este așadar altceva decît o cãldurã a soarelui pe care lemnele au sorbit-o în ele și cînd le aprindem ne-o dau nouã.

În aceastã asemãnare trebuie sã fim și noi fațã de iubirea Tatãlui ceresc. Soarele și izvorul iubirii noastre este Dumnezeu și Jertfa cea sfîntã a Fiului Sãu. Iubirea ce o primim neîncetat de la acest izvor, trebuie sã o dãm și noi mai departe, așa cum lemnele dau cãldura primitã de la soare, mai departe.

O, ce lucru fioros se vede însã aici! Lemnele cele neînsuflețite ne dau nouã cãldura primitã de la soare. Noi însã nu dãm nimic din ceea ce primim de la Soarele Cel ceresc - Isus.

Sorbim cãldurã și luminã din cer, dar noi dãm mai departe urã și otravã.

263 Socrate și Alcibiade

Alcibiade, un mare bãrbat de stat al vechilor greci, se lãudã odatã cu averile sale în fața lui Socrate, filozoful.

- În patria mea, Atica - se lãuda Alcibiade - am atîtea și atîtea averi.

Atunci Socrate luînd o hartã a țãrii, zise:

- Te rog, prietene, aratã-mi aci pe harta țãrii, unde e averea ta și cît e de mare. Alcibiade rãmase rușinat: moșia lui era ceva invizibil pe harta țãrii, atît de micã era!

Și cînd te gîndești cît de mulți țin oamenii la un picur de pãmînt, în loc sã-și cîștige avere cereascã.

264 Ascuțișul coasei

De cînd eram la țarã, îmi aduc aminte de un cosaș care purta cu el psaltirea în vremea coasei și citea în ea de cîte ori avea puțin rãgaz. Ceilalți îi ziceau:

- Dar tu ce te încurci cu cartea asta și cu cititul ei acum în vremea lucrului?

El însã le rãspundea foarte cuminte:

- Dar voi de ce vã pierdeți vremea cu ascuțitul și cu baterea coasei, acum în vremea lucrului?

Rugãciunea trebuie sã meargã mînã în mînã cu munca, și munca cu rugãciunea.

Rugãciunea ajutã munca omului. Cel ce crede cã își pierde vremea rugîndu-se, e tocmai ca un cosaș care nuși asculte și nuși bate coasa ca sã cruțe vremea. Vai de sporul ce-l face un asemenea cosaș și un asemenea creștin!

265 De ce s-a spînzurat un zgîrcit?

O revistã din Anglia scrie cã într-un orãșel de acolo, un faimos zgîrcit s-a spînzurat din cauza unui vis: Visase cã întreaga avere și-o împãrțise sãracilor.

Sculîndu-se buimãcit de grozãvia acestui vis, și-a luat un ștreang și s-a spînzurat.

Iatã ce-i în stare sã facã diavolul cu ajutorul zgîrceniei!

Zgîrcenia este un beteșug greu și de suflet pierzãtor.

266 Cum se învațã omenia?

Un țãran de omenie avea 5 copii, care toți erau cu purtãri frumoase și erau iubiți din aceastã pricinã, de tot satul.

Un vecin îl întrebã într-o zi:

- Cum ai fãcut de ai copii așa de buni? Țãranul rãspunse:

- Foarte ușor: pe cel dintîi l-am învãțat eu sã se supunã sfaturilor mele. Cel de al doilea a învãțat de la cel dintîi. Al treilea de la cei doi dinainte și așa mai încolo pînã la cel din urmã. Iar eu - grãi gospodarul - am învãțat așa de la tata.

Ce pildã frumoasã de trãire în familie!

267 Scara lui Iacov

Biblia ne spune cã Iacov a vãzut în vis o scarã lungã ce lega cerul cu pãmîntul și suiau pe ea îngerii cerului. Un vis frumos care închipuie legãtura noastrã cu cerul, cu Dumnezeu.

Dar, sã bãgãm de seamã, cãci dedesubt de scara asta este și o altã scarã ce duce în jos la iad: iar pe scara asta se suie și se coboarã îngerii iadului.

Îngerii cerului umblã sã-l lege pe om cu cerul, cu Dumnezeu - îngerii iadului umblã sã-l lege pe om cu iadul, cu diavolul.

Atîrnã de voința omului pe care sã-l asculte. Tu, dragã cititorule, pe care îl asculți?

În viața noastrã se amestecã puterile cerului și ispitele iadului. Sã le ascultãm pe cele cerești!

268 O gramaticã nouã

În gramatica ce se învațã în școli, declinarea numelor personale începe cu eu, urmeazã apoi tu și pe urmã el - adicã eu, tu, el.

Însã în școala Evangheliei, aceastã gramaticã se schimbã tocmai invers. Mai întîi vine El, adicã Domnul, urmeazã apoi tu, adicã aproapele și pe urmã de tot vine eu, adicã persoana mea. Adicã în loc de eu, tu, el, un creștin declinã: el, tu, eu.

Un creștin care nu folosește aceastã gramaticã e numai un creștin de nume.

269 Ateul rușinat

Un vestit filozof francez, care era însã un ateu, în ura lui fațã de Evanghelie a întemeiat o religie nouã, omeneascã, pe care a numit-o Filantropia (iubirea de oameni).

- Cum stai cu credincioșii noii religii? - l-a întrebat peste cîtva timp un prieten al lui, care era credincios.

- Aș sta bine - a rãspuns ateul - dar, vezi, oamenii ãștia nu se pot dezbãra de superstiția Evangheliei.

- Dacã vrei sã ai credincioși cît nisipul mãrii - îi zise prietenul - eu îți dau un sfat.

- Și anume ce sfat?

- Du-te dragul meu prin țarã, vindecã bolile, dã vedere orbilor, îndreaptã picioarele ologilor și învie morții! Ia apoi o cruce grea în spate, suie-te cu ea pe un deal înalt și te rãstignește pe dînsa!... Astfel fãcînd, mulțime de credincioși vei avea!

Ateul a înțeles lecția și se depãetã rușinat...

270 Lenea-i dãscãlița diavolului

De omul cel leneș se apropie nu numai sãrãcia și lipsa, ci se apropie și diavolul cu patimile și ispitele lui. Roagã-te și lucreazã! - ziceau strãmoșii noștri. De cel ce se roagã și lucreazã, satana nu se poate apropia.

Lenea și trîndãvia sînt cuibul cel cald în care satana își așeazã patimile și ispitele lui.

Unde-s lene și trîndãvie mai multã, acolo sînt și purtãrile mai stricate. La orașe, lumea e mai stricatã, fiindcã acolo trãiesc cei mai mulți trîntori, care n-au altã credințã decît pîntecele și poftele. Și la sate, iarna, rãsunã crîșmele și pãcatele mai tare ca vara, din pricinã cã oamenii n-au de lucru.

Creștinilor! Lenea-i dãscãlița diavolului, precum zice Scriptura cã multe rãutãți a învãțat pe oameni lenea(Înțel. Sirah 33, 32). Feriți-vã de ea!

271 Toate uneltele ies din lovituri

Ați observat desigur cã orice obiect, orice unealtã, iese din lovituri, iese dintr-un fel de suferințã.

Spre pildã cîte lovituri nu primește fierul pînã ce iese din el o sapã, un fier de plug, un lanț sau o altã unealtã folositoare. Cîte lovituri de ciocan nu primește pînã și cuiul cel mic pînã ce iese din el un lucru de folos.

Cîte lovituri primește și lemnul, pînã se face din el o ușã, un scaun, etc.

Cu cît un obiect e mai prețios, cu atîta au fost mai multe loviturile din care a ieșit.

Pe calea aceasta sînt și creștinii cei adevãrați. Creștinii cei vii și adevãrați ies și ei din lovituri: ies din focul și cuptorul suferințelor.

Toți creștinii cei adevãrați trec prin lovituri și suferințe ca sã devinã uneltele Domnului.

Vasele cele alese ale Domnului, de regulã ies din focul suferințelor.

272 Douãzeci de limbi

Într-un ziar citesc despre un om ce se lãuda cã vorbește perfect 20 de limbi.

Va fi. Dar, vai, cu aceasta el n-a rezolvat prea mare lucru, dacã nu cunoaște și limba C an aa n u l u i , l i m b a D u hul u i S f î n t . E l n u c u n o a ș t e l i m b a ce s-a vorbit la pra z n i c u l Cincizecimii.

273 Întrebarea unui copil

Un bogat necredincios se îmbolnãvi pe neașteptate de o boalã grea de moarte. Cum nu mai era vreme sã-și facã testamentul, chemã la patul sãu pe femeia sa și pe copiii sãi și începu a le spune:

- Dragii mei, eu plec în cealaltã lume; vã las cu limbã de moarte casa asta și moșia și toatã averea mea...

- Tãticule dragã - îl întrerupse copilașul sãu cel mai mic, care nu pricepea de ce este vorba - acolo unde te duci ai tu altã casã?

Întrebarea copilașului strãpunse inima muribundului. În clipa aceea își vãzu zãdãrnicia vieții și osînda ce-l aștepta. Dar acum era prea tîrziu, prea tîrziu...

Peste cîteva clipe își dete sufletul și plecã într-o lume, unde n-avea casã, nici moșie.

Noi cum stãm în aceastã privințã?

vreme cînd încercam sã șterg cu guma foaia cea neagrã. Ce lucru zadarnic!

Foaia a treia e albã ca zãpada. Aceasta e starea ce mi-o dã Sîngele Mielului. Sîngele Lui îmi dã putere sã trãiesc în alb. În Sîngele Lui îmi curãț mereu haina sufletului meu (Apoc. 7, 14). În haina aceasta, albitã cu Sîngele Lui, mã voi prezenta în Ziua Judecãții (Apoc. 7, 13).

274 Cartea vieții mele

Cartea vieții mele are numai trei foi - spunea un renumit vestitor al Evangheliei.

Foaia primã e neagrã ca tãciunele. Aci sînt scrise toate pãcatele și fãrãdelegile mele, tot trecutul meu cel pãcãtos.

Foaia a doua e roșie ca sîngele. Aci este Sîngele Mielului care mã curãțã de orice pãcat (1 Ioan 1, 7). Aci e Sîngele Mielului care a spãlat trecutul meu cel pãcãtos. Era o

275 Pe crucea unui mormînt

- Cîți bani ai? - fu întrebat odatã un bogat.

- Cincizeci de mii - rãspunse bogatul.

- Se poate, un om ca d-ta sã ai numai atîția bani?

- Da, se poate, pentru cã pe aceștia i-am dat pentru ajutorarea bolnavilor, sãracilor și pentru alte scopuri de binefacere... Pe ceilalți pe care îi am, îi pot pierde pînã mîine dimineațã... dar pe cei 50.000 nu-i mai pot pierde...

Cînd a murit, acest bogat - care ajunsese sã vadã prețul cel adevãrat al averii - a lãsat sã i se scrie pe crucea mormîntului, urmãtoarele mult grãitoare cuvinte:

Ce am dat am cîștigat - ce n-am dat, am pierdut!

276 Predica unei oarbe

Undeva am citit cã o femeie și-a pierdut vederea la 40 de ani. Oamenii o deplîngeau, dar ea le rãspundea:

- O, dragii mei, eu nu sînt de plîns. Eu am fost o femeie cufundatã în toate fãrãdelegile și pãcatele... Domnul mi-a trimis aceastã orbie ca sã mã scoatã din adîncul pierzãrii... Eu am trãit pînã acum în cel mai adînc întuneric... am trãit în cea mai grozavã orbie sufleteascã...

eu abia acuma vãd, dupã ce am orbit încep sã vãd... abia acum încep sã vãd rosturile vieții mele... eu mulțumesc lui Dumnezeu cã mi-a închis ochii cei trupești și mi-a deschis ochii cei sufletești ca sã vãd trecutul meu; sã vãd pierzarea mea și sã vãd pe Scumpul meu Mîntuitor și mîntuirea mea...

O, dragii mei, nu mã plîngeți pe mine, ci plîngeți pe cei ce au ochi, dar nu vãd pierzarea în care trãiesc...

Minunatã predicã și plinã de învãțãturã pentru cei care au ochi dar nu vãd!

277 Cînd un orb se împiedicã de tine...

Cînd un orb se împiedicã de tine, ar fi o nebunie sã te superi pe el, sau sã-l ocãrãști, pentru cã el e un biet orb ce nu vede și trebuie compãtimit, înțeles și ajutat chiar.

Ei, apoi, iubitul meu frate, fã așa și în cele sufletești. Cînd un om lumesc, cînd un om orbit de patimi și pãcate se împiedicã de tine cu batjocuri și ocãri - ar fi o nebunie sã te superi pe el, pentru cã el este un biet vrednic de plîns, sãrac, orb și gol(Apoc. 3, 17).

În loc sã te superi pe el și sã-l ocãrãști, trebuie sã-l compãtimești; trebuie sã-ți fie milã de el și sã te rogi pentru ca el sã afle pe Cel ce îi poate da doctorie pentru ochi ca sã-și ungã ochii și sã vadã(Apoc. 3, 18).

278 Albinele și hoiturile

Albinele fug de orice fel de hoituri și de orice fel de lucruri urît mirositoare. Ele iubesc numai mirosul cel curat al florilor în vreme ce atîția și atîția creștini petrec lîngã hoiturile și mortãciunile cele sufletești.

279 Hai sã ne certãm!

Doi copii își ziserã: Hai sã ne certãm așa cum am vãzut cã se ceartã pãrinții noștri. Uite, luãm o piatrã și o punem între noi. Tu zici cã-i a ta, eu zic cã-i a mea. Bun!

- Piatra-i a mea.

- Ba-i a mea.

- Ba sã mã ierți cã-i a mea.

- Apoi dacã-i a ta, ia-o și duți-o acasã.

- Stai, stai cã nu-i bine. Spune și tu mai departe cã piatra-i a ta.

- De ce sã zic așa, dacã tu zici cã-i a ta?

Mai încercarã din nou copiii, dar nu se puturã certa. N-aveau în inima lor materialul de ceartã ce-l aveau pãrinții lor. Iar materialul acesta totdeauna îl furnizeazã diavolul.

280 S-au temut cã se vindecã

Istoria pãstreazã o mult grãitoare întîmplare. Pe la anul 1754, se fãcea în Franța o mare procesiune cu moaștele fãcãtoare de minuni ale unui sfînt. Mulțime mare de popor se strînse cu acest prilej. Veniserã și o mulțime de bolnavi și cerșetori.

Doi ologi cerșeau la un capãt de drum.

- Sã aveți credințã tare - le ziserã trecãtorii - în curînd vor trece pe aci moaștele sfîntului și de veți avea credințã vã veți tãmãdui...

- Frate - se înțeleseserã atunci ologii - de noi nu va fi bine cu moaștele alea... s-ar putea sã ne tãmãduim... și atunci cine ne va mai da nouã bani... va trebui sã ne apucãm iarãși de lucru... hai sã o ștergem de aici!...

Și cei doi ologi o șterserã repede din calea moaștelor, ca nu cumva sã-i ajungã tãmãduirea.

Exact așa se întîmplã și cu oamenii de azi. Nu le trebuie oamenilor o sãnãtate care sã-i despartã de patimile și nãravurile cele rele.

Într-un sat, s-au luat oamenii cu huiduieli și cu bãtãi dupã doi ostași din Oastea Domnului, care merseserã sã le vesteascã pe Domnul și mîntuirea.

- Ați auzit oameni buni, ce grãiesc nebunii ãștia, cicã trebuie sã ne lãsãm de bãuturi, de fumat, de petreceri și de alte datini în care au trãit moșii și strãmoșii noștri...

Atît de mult s-au dedat oamenii cu beteșugul pãcatelor cã nu le mai trebuie sãnãtate sufleteascã.

281 Banul ca slugã

Banul e bun și folositor, dar numai pînã cînd este sluga noastrã, adicã face ceea ce îi poruncim noi și ascultã de noi.

Dar îndatã ce banul se face el stãpîn asupra noastrã și ne poruncește el, atunci nu mai e bun: a intrat satana în el; s-a fãcut unealta diavolului.

Sã bãgãm de seamã neîncetat ca banii noștri sã nu ne fie un idol și o unealtã a diavolului.

Puneți comoara ta în poruncile Celui Preaînalt și mai mult va folosi ție decît banii. Pierde banii pentru cel sãrac și necãjit ca sã nu rugineascã sub piatrã, spre pierzarea ta... zice înțeleptul Sirah la cap. 29, 13-14.

Cel ce iubește banii nu se va îndrepta... Mulți au cãzut pentru bani și înaintea lor le-a fost pieirea. Privegherea banilor topește trupul și grija lor stricã somnul (Înțeleptul Sirah 31, 5-6).

282 Oare departe-i iadul?

Un necredincios mergînd cu carul în pãdure, voind sã-și batã joc de credința unui om evlavios, îl întrebã:

- Auzi frate, oare departe-i iadul? C-aș vrea sã ajung pe la amiazã acolo și tu cu cãrțile tale trebuie sã știi și acest lucru.

- Domnul sã te fereascã de calea asta - îi zise credinciosul.

Batjocoritorul se duse în pãdure, s-apucã sã taie un fag, care cãzu peste el și-l omorî.

Exact la amiazã, la orele 12 - ajunsese în iad.

Nu vã amãgiți: Dumnezeu nu Se lasã sã fie batjocorit. Ce seamãnã omul aceea va și secera

(Gal. 6, 7)

.

283 Prețul bancnotei

Un slab de credințã îl tot bãtea la cap pe un credincios, spunînd cã el nu poate crede cum pîinea și vinul se prefac - prin Taina Împãrtãșirii - în Trupul și Sîngele Domnului.

Atunci credinciosul îi zice:

- Te rog aprinde un chibrit!

- Iatã, l-am aprins.

Credinciosul scoase din buzunar o bancnotã de o mie de lei și i-o întinse, zicîndu-i:

- Te rog aprinde acum hîrtia aceasta!

- Cum? Sã aprind o hîrtie de o mie de lei?... Asta nu se poate! Hîrtia aceasta este o hîrtie de mare preț!...

- Ei, vezi dragul meu? - zise credinciosul. Hîrtia aceasta este o hîrtie ca orice hîrtie; nu valoreazã în sine nici doi bani; tu însã crezi în prețul ce-i scris pe ea, dar nu vrei sã crezi în prețul cel neprețuit ce-l are pîinea și vinul din Sfînta Cuminecãturã! Și acolo este o simplã pîine și un simplu vin, dar ele capãtã prin Taina Sfintei Împãrtãșiri, un preț neprețuit, iar acest preț l-a scris pe el e Însuși Domnul și Mîntuitorul nostru Isus Hristos, cînd a binecuvîntat pîinea și vinul, zicînd: Luați, mîncați, aceste este Trupul Meu!... Beți dintru acesta toți, acesta este Sîngele Meu!... Aceasta sã faceți spre amintirea Mea!

(Luca 22, 19-20).

Potrivit rãspuns! Cu adevãrat, cred oamenii în atîtea și atîtea lucruri lumești, dar în cele sufletești diavolul îi îndeamnã sã se îndoiascã și sã nu creadã!

284 Nu vã temeți, voi cãlãtoriți cu împãratul!

Istoria a pãstrat urmãtoarea întîmplare:

În anul 1869, o corabie venind dinspre Africa, se lupta greu cu furtuna. Între cãlãtori era și împãratul Olandei. Cãlãtorii erau în mare spaimã și fierbere. Atunci împãratul ieșind din cabina lui a strigat:

- Nu vã temeți; voi cãlãtoriți cu împãratul!

Firește cãlãtorii își vor fi zis: împãratul se poate prea ușor prãpãdi și el împreunã cu noi - dar totuși cuvintele și prezența împãratului i-au îmbãrbãtat.

Noi însã avem un împãrat care ne poate da o siguranțã deplinã în furtunile acestei vieți.

În orice furtunã ar ajunge corabia vieții noastre, toți cei credincioși auzim glasul Lui: Nu vã temeți; voi cãlãtoriți cu Împãratul... iatã Eu sînt cu voi pînã la sfîrșitul veacurilor (Matei 28, 20).

În corabia vieții noastre, noi avem un Împãrat care poate porunci vînturilor și furtunilor sã tacã(Luca 8, 24).

În cãlãtoria spre Canaan, noi ostașii Domnului avem un Împãrat, al cãrui glas trebuie sã-L auzim neîncetat: Nu vã temeți: voi cãlãtoriți cu Împãratul cerului și al pãmîntului, care în același timp este și Împãratul vostru!

Ce siguranțã, ce liniște și ce bucurie poate fi aceasta!

285 Dã-mi cartea!...

Un învãțat zãcînd bolnav în pat, strigã pe fiul sãu:

- Fiule, dã-mi cartea!

- Ce carte sã-ți dau tatã? - rãspunse fiul deschizînd biblioteca.

- Fiule - grãi tatãl - nu este decît o singurã carte: Biblia! Ea este cartea cãrților, pe ea sã mi-o dai. Numai ea mã mai poate ajuta în aceste clipe grele de boalã!

286 Zãpada și Judecata de Apoi

Cînd ninge din greu și zãpada acopere pãmîntul, toate capãtã o hainã la fel. Nu se mai cunoaște unde a fost ogorul sau țelina, grãdina sau grãmada de gunoi, pãmîntul lucrat sau nelucrat...

Nu se mai cunosc nici pomii. Sînt pe o formã cu toții. Și cei uscați și cei verzi, și cei sãlbatici și cei roditori. Zãpada le-a fãcut pe toate la fel.

Dar cînd vine primãvara și se topește zãpada, atunci toate deosebirile ies la ivealã. Atunci se vede unde a fost grãdina și unde a fost gunoiul. Unde a fost pomul cel verde și unde a fost cel uscat.

Așa e și cu viața noastrã. Ea e acoperitã acum. Dar în Ziua Judecãții se va descoperi și fiecare se va vedea așa cum a fost în viața lui.

287 Mãgarule!

- Mãgarule! Te apuci tu sã înveți pe oameni din Scripturi!... Da în ce fel de școalã ai învãțat, mã prostule, de te-ai fãcut dascãl?...

Astfel îi vorbi un om ce se ținea învãțat mare unui ostaș din Oastea Domnului, care îi îndemna pe oameni sã se întoarcã la Dumnezeu.

- O, dragul meu, - i-a rãspuns ostașul - eu, adevãrat cã n-am nici o școalã și învãțãturã mai mare, dar, uite aci în Biblie îmi spune într-un loc cã Dumnezeu a vorbit cãtre Balaam printr-un mãgar(Numeri 22, 28), iar eu m-am gîndit în mine cã dacã Dumnezeu S-a folosit de un mãgar prin care sã vorbeascã și încã unui proroc ca Balaam - de ce n-aș grãi și eu cãtre oameni sã se întoarcã la Dumnezeu.

Ocãrîtorul rãmase rușinat.

288 Scorpionul ca leac

Scorpionul în sine este otrãvitor și mușcãtura lui otrãvește. Dar dacã e prins și bãgat în untdelemn, devine leac tocmai pentru mușcãtura lui. Otrava din el se face leac vindecãtor.

Tot așa este și cu leacul contra șerpilor veninoși: se face leac din veninul șerpilor veninoși!

Întocmai așa e și cu pãcatul. Pãcatul în sine este otravã; o otravã de moarte, dar stropit cu lacrimile cãinței și mãrturisit - aceastã otravã devine un fel de leac de vindecare și de mîntuire sufleteascã.

Pãcatul nemãrturisit este otravã de moarte, dar pãcatul stropit cu lacrimile cãinței și mãrturisit, se preface în mîntuire sufleteascã.

289 Ține-te bine!

Un pãcãtos ajuns pe patul de moarte, era cuprins de o mare spaimã și groazã. Un prieten stãtea lîngã el și îl întãrea cu vorbele:

- Nu te teme... ține-te bine!

- Tocmai asta aș vrea și eu - rãspunse muribundul - sã mã pot ținea de ceva, dar n-am de ce mã ținea!

Se simțea sãrmanul lipsit de orice reazem sufletesc.

În ceasurile morții, nu este, dragã cititorule, decît un singur reazem: Isus Mîntuitorul și viața cea trãitã cu El. Ai tu acest reazem?

290 Pasãrea ce și-a pierdut aripile

Pentru o pasãre nu existã o nenorocire mai mare decît sã-și piardã aripile. Cînd și-a pierdut aripile și-a pierdut viața. E totdeauna gata de a fi omorîtã fie de oameni, fie de animale. Am vãzut odatã un șarpe cum a prins o pasãre ce nu mai putea zbura.

Așa e și un creștin ce și-a pierdut aripile rugãciunii. Șarpele diavol, îl prinde în ispitele lui și îl omoarã cu înlesnire.

291 Își ardeau ochii

Mahomedanii au și ei un fel de Ierusalim al lor: orașul Meca din Arabia. În locul acesta spun ei cã Mahomed, profetul lor, s-a ridicat la cer. La locul acesta mahomedanii din toatã lumea fac pelerinaj întocmai ca la Ierusalimul nostru.

În vremile de demult, era între mahomedani un obicei grozav, în legãturã cu pelerinajul din acest loc. Unii din pelerini, dupã ce - luptînd cu mari pericole și greutãți - ajungeau sã vadã locul sfînt, în clipele despãrțirii de acest loc, își ardeau ochii ca sã orbeascã, zicînduși în sinea lor:

Alah (dumnezeul lor) - ziceau ei - ne-a ajutat sã vedem acest loc sfînt; de acum noi nu trebuie sã mai vedem deșertãciunile acesti lumi; ne ardem ochii pentru ca în gîndul nostru sã nu mai vedem nimic altceva decît locul cel sfînt și pe Mohamed profetul nostru...

Grozav obicei! Desigur, Bunul Dumnezeu nu cere de la noi un astfel de lucru grozav. Îl cere însã în înțeles sufletesc. Dupã ce L-ai aflat pe Mîntuitorul și mîntuirea, trebuie sã fii și tu un orb fațã de lumea aceasta și lumeștile ei priveliști și deșertãciuni. Sã-L vezi neîncetat în gîndul tãu, cu ochii tãi cei sufletești, numai pe Mîntuitorul și Ierusalimul cel ceresc.

292 Pe ușa unei biserici

Pe ușa unei vechi biserici din Italia se aflã scrise urmãtoarele vorbe:

Un Singur Dumnezeu am - dacã El e vrãjmașul meu, oare cine mã va mîntui?

Un singur suflet am - dacã-l voi pierde și pe el, ce-mi mai rãmîne?...

Cititorule! Ești tu împãcat cu Dumnezeu, sau prin pãcatele tale L-ai fãcut vrãjmașul tãu?

Ai primit tu Jertfa Crucii lui Isus care te împacã cu Dumnezeu, sau stãruiești în nepãsare de sufletul tãu și de mîntuirea Lui?

293 Romanus sum - eu sînt roman

Pe timpul împãrãției romanilor, cuvintele Romanus sum - eu sînt roman, erau cuvinte de mare preț, cunoscute și respectate în lumea întreagã.

Un cetãțean roman, oriunde ar fi fost în uriașa împãrãție romanã, avea drepturi și puteri deosebite. Era destul sã zicã cineva: civis romanus sum - eu sînt cetãțean roman - pentru ca toatã lumea sã se dea la o parte și sã scape de orice asuprire sau nedreptate.

Chiar și apostolul Pavel s-a folosit de acest drept cînd a cerut sã fie dus la Roma și judecat dupã legile romane(Fap. Ap. 16, 37).

Ce bine ar fi dacã creștinii ar avea aceastã parolã: cristianum sum - eu sînt creștin. Și ce bine ar fi dacã aceastã parolã ar avea putere, cum era la romani... dacã în fața tuturor încercãrilor și ispitelor ce vin de la diavolul și de la lume, creștinismul s-ar apãra cu parola eu sînt creștin... eu sînt un cetãțean al Împãrãției cerești!...

Cîți sînt însã de aceștia? Cîți?

Sã ne fie de învãțãturã și nouã ostașilor Domnului aceastã istorioarã. În fața tuturor încercãrilor și ispitelor, noi sã ne apãrãm zicînd: eu sînt un ostaș al Domnului. În aceste cuvinte trebuie sã fie o putere cu care sã biruim lumea și iadul.

294 Sãrãcia și oaia

O poveste spune cã sãrãcia a intrat în casa oii și a vrut sã stea jos. Vru sã se așeze în colțul drept al casei, dar acolo dãdu peste mielul oii. Merse repede și se așezã în colțul stîng, dar acolo se afla gãleata cu lapte. Vru atunci sã meargã spre al treilea colț, dar acolo se fãcea brînza și se alegea untul. De data aceasta sãrãcia vru sã se așeze în al patrulea colț, dar acolo dãdu peste lîna oii, care aștepta sã fie lucratã.

Așa cã sãrãcia, neavînd unde sã se așeze, fugi rușinatã dintr-o casã atît de harnicã și îmbelșugatã.

Sã fim niște lucrãtori harnici în via Domnului și vom avea belșug de pace și

binecuvîntare.

295 Nu-i de vinã soarele...

Sînt atîtea și atîtea case și locuințe în care este mai mult întuneric decît luminã. Dar pentru acest lucru nu-i de vinã soarele, ci îi de vinã casa care nu primește lumina lui.

Sînt atîtea și atîtea suflete pline de întuneric sufletesc; sînt atîția oameni care trãiesc în întuneric sufletesc, dar pentru asta nu poate fi de vinã Bunul Dumnezeu, ci e de vinã omul.

Dumnezeu, în marea Lui bunãtate și dragoste ce a avut-o fațã de noi oamenii, a trimes pe Fiul Sãu în lume, ca o Luminã a lumii. Lumina lui Hristos lumineazã tuturor. Nu-i de vinã lumina, ci-s de vinã sufletele și oamenii, care urãsc lumina și fug de ea(Ioan 3, 20).

Cuvîntul Tãu este o candelã pentru picioarele mele și o luminã pe cãrarea mea (Psalm 119, 105).

Fã sã rãsarã peste noi lumina Feței Tale Doamne!(Psalm 4, 6).

296 Pierde cineva un cal?...

Pierde cineva un cal, un cîine chiar, - cu cîtã stãruințã nu-l cautã în toate pãrțile!

Pierde însã omul Împãrãția lui Dumnezeu? El doarme, rîde, glumește mai departe.

E de mirat cã toți se rușineazã dacã în treburile lumești sînt numiți neglijenți, dar sînt atîția și atîția care nu se rușineazã ași neglija lucrul mîntuirii sufletului.

(Din cuvintele sf. Ioan Gurã de Aur).

297 Revãrsarea Nilului

Revãrsarea Nilului din Egipt e cunoscutã. O țarã întreagã, întregul Egipt, cu un popor de milioane de oameni, trãiește din revãrsarea Nilului. Fãrã aceastã revãrsare, întreg Egiptul ar fi o pustietate de nisip, ca și Sahara.

Așa e și viața noastrã cea sufleteascã. Ea trãiește din revãrsarea darului și harului Duhului Sfînt. Fãrã aceastã revãrsare, viața noastrã cea sufleteascã este o pustietate a pãcatului.

298 Viespile și mierea

Un învãțat german a studiat viața viespilor și a aflat un lucru interesant. Cînd o viespe aflã vreun fagure de miere, sau altfel de dulceațã, nu s-apucã sã mãnînce numai singurã, ci face pe crainicul. Se duce și dã de veste și altor viespi și le cheamã la înfruptare.

Sã facem și noi mãcar atît cît fac aceste ființe sãlbatice. Toți cei ce am aflat dulceața Evangheliei, sã vestim și altora aceastã dulceațã. Sã strigãm pe toate drumurile cît de dulce este o viațã trãitã cu Domnul și sã chemãm și pe alții sã guste din ea.

299 Albinele și cimbrul

Cimbrul are un suc foarte amar și cu toate acestea albinele scot miere și din acest suc.

Este în firea lor ca amarul sã-l prefacã în dulce, în miere.

Despre creștinii care trãiesc Evanghelia, lumea zice: Vai, cum se cunoaște cutare și cutare, nu mai bea, nu mai fumeazã, nu mai iese în lume, s-a lãsat de toate plãcerile... asta nu-i viațã ci canon și osîndã.

Sãrmanii! Ei nu știu cã cei ce trãiesc Evanghelia, tocmai din aceste lucruri amare, scot dulceața și mierea sufleteascã.

300 Cele trei locuri

Un vestit misionar, într-o adunare, și-a început predica astfel:

Eu L-am aflat pe Domnul în cartea aceasta. Dumnezeu locuiește în cartea aceasta. Dar numai singur acest lucru nu mã poate mîntui.

Dumnezeu locuiește azi în inima mea. Eu sînt - trebuie sã fiu - o casã a lui Dumnezeu

(1 Cor. 2, 16).

Isus Hristos a venit în lume sã mîntuiascã pe cei pãcãtoși, dintre care cel dintîi sînt eu(1 Tim. 1, 15).

Sîngele lui Isus Hristos, Fiul lui Dumnezeu, ne curãțește de orice pãcat (1 Ioan 1, 7).

Și pe lîngã asta, eu cred cã Dumnezeu locuiește în cer, unde îmi pregãtește și mic loc, ca unde este El sã fiu și eu(Ioan 14, 1-14).

301 Dar pe Isus Îl cunoști?

Un credincios ajunse în ceasul morții. Cei din jurul patului, îl întrebau pe rînd:

- Soțule dragã, mã cunoști? Sînt soția ta!...

- Tatã dragã, mã cunoști? Sînt fiul tãu!...

- Socrule dragã, mã cunoști? Sînt ginerele tãu!...

- Vecine dragã, mã cunoști? Sînt vecinul tãu!...

Dar la toate întrebãrile muribundul arãta nepãsare și necunoaștere. Nu mai cunoștea pe nimeni.

Atunci un credincios se aplecã spre el și-l întrebã cu glas dulce:

- Dar pe Domnul Isus Îl cunoști?

Atunci cel ce murea, își deschise privirea larg, se uitã în sus ca și cînd ar vedea pe cineva cunoscut și cu glas stins grãi:

- Isuse! Isuse! Și cu aceste cuvinte trecu în cealaltã lume.

Pe nimeni n-a cunoscut în clipele morții, dar pe Isus L-a cunoscut.

Învrednicește-mã și pe mine Doamne, sã Te cunosc pînã în clipele cele din urmã cînd voi încredința sufletul meu în mîinile Tale!

302 Traista împãrțitã în douã

Despre un cioban se spune cã pleca totdeauna cu oile avînd o traistã împãrțitã în douã.

Într-o parte își punea merindea, iar în cealaltã Biblia. Adicã și merinde trupeascã și merinde duhovniceascã.

Odatã un domn dînd în excursie pe acolo și aflîndu-l citind în Biblie, îl întrebã pentru ce citește în cartea asta.

- Pentru cã sînt singur - rãspunse ciobanul.

- Și parcã nu ești tot singur și dacã citești?

- Nu! Cãci citind în cartea asta stau de vorbã cu apostolii și prorocii; stau de vorbã cu Însuși Dumnezeu și mã simt atît de fericit într-o astfel de societate!

obicei fãrã sã se ridice din lume, fãrã sã iasã din lume.

Cei care se roagã cu adevãrat sînt în chipul vulturului. Se roagã cu putere. Cînd își desfac aripile se desprind cu totul de pãmînt și se ridicã în slãvile cerești. Le place - ca vulturului - mãreția înãlțãrii spre cele cerești. Cu aripile rugãciunii, ies mereu din lume și se ridicã în slãvile unde lumea și pãmîntul nu îi mai pot urmãri.

Așa te rogi tu? Cum te rogi tu?

303 Struțul, gãina și vulturul

Trei pãsãri zburãtoare: struțul, gãina și vulturul. Dar cîtã deosebire în zborul lor!

Struțul are aripi dar nu zboarã niciodatã cu ele pe sus. Le folosește numai ca sã-și sporeascã mersul.

Gãina zboarã și ea dar numai din cînd în cînd și numai zboruri mici și scurte. Zboarã peste garduri.

Pe cînd vulturul zboarã veșnic la înãlțime. Îi place înãlțimea cerului. Cu aripile sale se ridicã mereu spre înãlțimea cerului.

Așa sînt și rugãciunile oamenilor. Sînt oameni - în chipul struțului - care nu folosesc niciodatã aripile rugãciunii. Au aripi dar nu zboarã. Cu aripile rugãciunii nu se ridicã niciodatã spre cer, spre Dumnezeu. Nu cunosc mãreția desprinderii noastre de pãmînt prin zborul rugãciunii.

Sînt unii apoi - în chipul gãinii - care folosesc din cînd în cînd aripile rugãciunii. Fac însã numai zboruri mici și scurte. Se roagã fãrã sã se desprindã prea mult de pãmînt. Se roagã din

304 Rugãciunea buzelor

Un credincios din cei ce trãiesc Evanghelia, se întîlni în calea sa cu un om de la țarã.

Intrînd în vorbã despre cele sufletești, credinciosul observã îndatã cã are de lucru cu un creștin din cei ce cu buzele Îl cinstesc pe Dumnezeu, dar cu inima și faptele lor sînt departe de El.

- Te știi d-ta ruga cum trebuie? - îl întrebã credinciosul.

- Pãi cum sã nu mã știu, cã doar îmi fac rugãciunile regulat, în fiecare searã și dimineațã.

- Foarte bine, hai sã facem acum o probã! Eu îți dau dumitale calul acesta pe care cãlãresc, dacã d-ta vei rosti un Tatãl nostru, cufunîndu-te cu totul în rugãciune... nimic sã nu vezi și sã n-auzi în timpul cînd vorbești cu Dumnezeu prin aceastã rugãciune.

- Foarte bine!

Omul începu a zice Tatãl nostru. În timpul acesta credinciosul se coborî de pe cal și s-apucã sã ia șeaua de pe el.

- Stai, stai, strigã cel ce se ruga, întrerupînd rugãciunea, nu lua șeaua de pe cal; calul trebuie sã mi-l dai cu șeauã cu tot...

- Ba nu ți-l dau nicicum, cãci iatã cum te rogi tu lui Dumnezeu; te rogi numai cu buzele, dar cu inima și mintea umbli dupã șeaua calului meu...

Oare cîți dintre creștini nu se roagã tot așa!

305 Trãiascã regele!

Un soldat grav rãnit în rãzboi, îl rugã pe un ofițer sã-i scrie cea din urmã carte fiului sãu de acasã. Scrisoarea se încheia cu cuvintele:

Fiul meu, fii credincios pînã la moarte regelui! Acesta-i ultimul meu cuvînt!

Înduioșat de aceastã scrisoare, ofițerul o trimise regelui - care la rîndu-i fiind și el mișcat - plecã îndatã sã-l afle pe soldatul rãnit.

Soldatul era în agonie. Apropiindu-se regele de el, soldatul mai avut atîta putere sã zicã încet:

- Trãiascã regele!... Și cu aceste cuvinte își dete sfîrșitul.

Regele i-a pus pe cap cununa de lauri; i-a încãrcat pieptul cu medalii; i-a închis pleoapele și l-a sãrutat, zicînd:

- Soldați ca aceștia sînt puterea coroanei și împãrãției mele!

Cu o astfel de credințã, trebuie sã luptãm și noi ostașii Domnului în lupta împotriva pãcatelor, împotriva vrãjmașului diavol și pentru mîntuire.

Scumpul meu frate ostaș! Fii credincios pînã la moarte și Domnul îți va cununa vieții de veci(Apoc. 2, 10). Sã luptãm cu credințã pînã la sfîrșitul vieții noastre și Regele nostru Cel ceresc ne va rãsplãti cu cununa vieții veșnice.

306 Primejdie de moarte

Fetița unui slujbaș, acar la cãile ferate, cãruia îi cam plãcea bãutura, întrebã pe tatãl sãu:

- Tãticule dragã, ce înseamnã steagul cel roșu pe care îl duci la slujbã?

- Primejdie de moarte! - rãspunse tatãl.

În cealaltã zi dimineața, cei ai casei vãzurã un lucru de mirare. Pe sticla de rachiu ce o avea acarul era împlîntat steagul cel roșu.

- Primejdie de moarte - strigã fetița, cãci ea fãcuse acest lucru pe ascuns. Tatãl înțelese lecția, se rușinã și din acea zi se lãsã de spurcata de bãuturã.

307 Elefantul furios și mielul

Elefantul este un animal uriaș, cu o putere uriașã. Pe spatele lui poate purta care întregi de povarã, iar cu trompa lui îl poate arunca pe om ca pe o minge.

Cît de grozav trebuie sã fie un astfel de animal cînd se înfurie! Și cît de primejdios!

Și totuși un elefant furios se poate domoli foarte ușor. Cînd se înfurie, stãpînul lui îi aratã un miel. La vederea unui mielușel - oricît de furios ar fi elefantul - îndatã își pierde furia și se domolește.

Ce pildã minunatã ne poate fi nouã creștinilor acest lucru! Și noi avem clipe de mînie. E în sîngele nostru acest rãu. Dar avem și noi un leac pentru acest rãu. Avem și noi un Mielușel spre care privind, îndatã putem pierde și trebuie sã pierdem - orice furie și mînie. Acesta e Mielul lui Dumnezeu care a fost junghiat și a murit pentru noi și mîntuirea noastrã.

De cîte ori ne furã ispita mîniei, sã privim spre Cel care ca un Miel Nevinovat spre junghiere S-a adus(Isaia 53, 10). Un creștin adevãrat nu cunoaște mînia. O pierde îndatã ce privește la Mielul Cel ceresc.

308 Cuvîntul cel mai lung

Într-o adunare, un om credincios a pus odatã întrebarea: Care este cuvîntul cel mai lung?

Nimeni n-a putut da un rãspuns corect.

Atunci întrebãtorul a rãspuns el zicînd: Cuvîntul cel mai lung e vorba veșnicie, pentru cã nu se mai gatã niciodatã.

A mai pus apoi iar o întrebare: Care e cuvîntul cel mai scurt? Rãspunsul l-a dat tot el zicînd: Cuvîntul cel mai scurt e vorba acum, pentru cã îndatã ce ai rostit-o, nu mai este, s-a dus...

Am pus aceste întrebãri - a zis mai departe întrebãtorul - sã vã gîndiți și dv. cã acum e timpul sã cîștigãm veșnicia. Viața noastrã e acest acum, care ține cît o scînteie. Dar veșnicia rãmîne pentru totdeauna.

Astãzi de veți auzi glasul Meu, nu vã împietriți inimile voastre(Evrei 3, 11). Însã diavolul șoptește mereu omului, vorba: mîine, mîine...

Vai celor ce ascultã de șoapta satanei!

309 Nimicuri de-astea

De cînd eram preot la țarã, îmi aduc aminte cã cei mai mulți creștini spuneau cã pãcate mari n-au fãcut, ci iacã nimicuri de-astea...

Greșitã pãrere! Cãci tocmai din nimicuri, din lucrurile cele mici și mãrunte ies adesea cele mari. Praful de pușcã - spre pildã - este foarte mãrunt, dar, vai ce grozave pustiiri poate face.

O scînteie este foarte micã, dar poate aprinde sate și orașe întregi. Picurii de ploaie sînt foarte mici, dar pot îneca sate și orașe întregi. O sãmînțã de pir poate umplea și îneca un ogor întreg.

O micã minciunã, o vorbã nesocotitã, etc. pot face cele mai grozave pustiiri sufletești.

310 Te plîngi cã ești sãrac?

Un om nemulțumit se plîngea pe toate drumurile cã pe el l-a lãsat Dumnezeu prea sãrac.

Și cîrtea împotriva Bunului Dumnezeu.

Un bãtrîn auzindu-l, se apropie de el, îi apucã mîna dreaptã și-i zise:

- Ai vrea sã ți se taie mîna asta pentru o mie de galbeni?

- Nu! Negreșit cã nu!

- Dar mîna stîngã?

- Nici!

- Ai vrea sã-ți dai ochii pentru zece mii de galbeni?

- Fereascã Dumnezeu! Nu mi-aș da un ochi pentru nimic în lume!

- Ei vezi, - rãspunse bãtrînul - ce bogãții ți-a dat Dumnezeu? Și tu cîrtești împotriva Lui, în loc sã-I mulțumești?

Nemulțumitul înțelese lecția și din clipa aceea n-a mai cîrtit împotriva Bunului Dumnezeu.

Dupã Tolstoi.

311 Setea și sãnãtatea

Sãnãtatea trupului o poți cunoaște și dupã sete.

Cînd ești sãnãtos, bei apa la termenele ei și nu poftești mai mult decît ți-e lipsa. Dar cînd ești bolnav, nu te mai saturi de apã. Din ce bei, tot mai mult ai bea.

Tot așa poți cunoaște și sufletul tãu de s-a încuibat în el boala lãcomiei sau ba. Dacã ești mulțumit cu cît îți dã Dumnezeu și cu lucrul mîinilor tale, sufletul tãu este sãnãtos și ferit de boala lãcomiei. Dar dacã niciodatã nu mai ești îndestulat cu cît ai, ci tot mai mult și mai mult poftești, atunci sufletul tãu este bolnav de boala și setea lãcomiei.

312 Ai fost prizonier? - Da, la satana!...

Mã tot întreabã oamenii de prin alte comune:

- Dar nu cumva ești venit din Rusia? Ai fost prizonier?

Iar eu le rãspund:

- Da, am fost prizonier la satana.

- Cum mãi, la satana?

- Pãi așa, cãci eu, prin sfîntul botez, de mic, eram un fiu al lui Hristos. Dar crescînd cu anii, satana tot s-a rãzboit cu mine prin fel de fel de arme ca: beția, curvia, sudalme, furturi, jocuri, cîntece de-ale lui și altele, și apoi m-a biruit cãci n-am fãcut voia Domnului, ci a lui satana. Și m-a dus departe, departe, tocmai în țara pierzãrii și am stat 25 de ani prizonier la el. Și-apoi, prin mila lui Hristos, am fugit de la el. Mi-a rupt Domnul lanțurile cu care eram legat. Și de atunci caut sã tot fug de el, fãcînd voia Domnului, ca nu cumva sã mã ia prins; cãci umblã ca un leu rãcnind, cãutînd pe cine sã înghitã.

Trimisã de Vasile Banielevici, ostaș în Oastea Domnului, Marginea - Bucovina.

313 Predica faptelor

Un vestitor al Evangheliei, englezul Gordon, mergînd în India sã predice Evanghelia, a intrat în tîrg cu un indian, sã-l angajeze ca servitor.

- M-aș angaja bucuros - a rãspuns indianul - dar mã tem cã vrei sã mã faci creștin.

- O, despre asta sã n-ai nici o fricã - rãspunse Gordon. Iatã, îți fãgãduiesc acum, înainte, cã n-am sã-ți vorbesc nimic despre Isus Hristos.

Gordon și-a ținut cuvîntul, dar dupã un an, servitorul a cãzut la picioarele lui zicînd:

- Iubite stãpîne, te-ai ținut de cuvînt! Nu mi-ai vorbit nimic despre Isus Hristos, dar m-ai cîștigat prin dragostea ce mi-ai arãtat-o și prin faptele ce le-am vãzut cã le faci. Doresc și eu sã mã fac creștin!

Minunatã predicã este predica faptelor sau predica întãritã cu fapta. O predicã fãrã fapte nu are nici o putere. Sã predicãm și noi, cu viața și cu faptele noastre!

314 Cele șapte fete ale diavolului

O veche poveste din popor spune cã diavolul și-aduse aminte într-o zi sã se însoare și el, sã-și ia o muiere și sã facã cu ea fete, pe care sã le mãrite, iar pe ginerii lui sã-i ducã cu el în pustie.

Așa se apucã diavolul și își luã muiere pe nedreptatea, cu care nãscu șapte fetișcane.

La cea dintîi îi puse numele trufia și o mãritã dupã oamenii cei rãi.

A doua fu pizma și o mãritã dupã oamenii de la sate.

A treia fu înșelãciunea și o mãritã dupã negustori.

A patra fu zgîrcenia și o mãritã dupã cei bogãtani.

A cincea fu fãțãrnicia și o mãritã dupã fețele bisericești.

A șasea fu înãlțarea și o trimise în muieri.

A șaptea fu desfrînarea și pe asta nu vru sã o mãrite; ci o ține în casã și îmbie cu ea pe tot omul.

Luatã din foaia Duminica ortodoxã.

315 Ariciul și iepurele

Un arici rugã pe un iepure sã-l gãzduiascã puțin în cuibul sãu.

- Fii bun, lasã-mã puțin în cuibul tãu - zise ariciul - cãci sînt cam bolnav și îți voi fi recunoscãtor.

Iepurele se învoi, dar pe urmã ce s-a întîmplat? Ariciul a început sã-l împungã pe iepure cu acele lui și l-a tot împuns și depãrtat, pînã l-a scos afarã cu totul.

Așa se întîmplã și în lumea noastrã cea sufleteascã.

Cînd lãsãm pãcatul sã intre în inima și viața noastrã, el omoarã, rînd pe rînd, toate simțurile cele sufletești ale omului, pînã cînd, în sfîrșit, rãmîne el singur stãpîn și tiran.

Uitați-vã la cei bețivi, zgîrciți, desfrînați, etc. și veți vedea cã așa este!

316 Oglinda Evangheliei

Un chinez a fost odatã întrebat de citise el Evanghelia lui Hristos.

- N-am citit-o - rãspunse chinezul - dar am vãzut-o.

- Și cum ai vãzut-o?

- Am cunoscut - zise chinezul - un om de-al nostru care era groaza oamenilor; un mare tiran și asupritor. Însã de cînd s-a încreștinat, el este blînd ca o oaie; e bun și milostiv de parcã-i altul. Eu n-am citit Evanghelia lui Hristos, dar am vãzut-o și cred cã este bunã.

Viața unui creștin adevãrat este o oglindã în care cei pãcãtoși pot vedea puterea Evangheliei.

În acest înțeles scria și ap. Pavel: Voi sînteți o epistolã deschisã a lui Hristos, scrisã de noi, ca slujitori ai Lui, nu cu cernealã, ci cu Duhul Dumnezeului Celui Viu, nu pe table de piatrã, ci pe niște table care sînt inimi de carne(2 Cor. 3, 3).

Este și viața ta cititorule, o astfel de epistolã a lui Hristos?

eu casa aceasta...

Frumoasã rugãciune! Un creștin adevãrat se roagã și lucrînd. Se roagã neîncetat, în tot locul, oriunde și în toatã vremea.

Așa te rogi și tu?

317 Cum se roagã o ostașã a Domnului

Mulți cred cã a te ruga înseamnã a spune seara și dimineața în galop cîte un Tatãl nostru, și a arunca cîteva cruci la repezealã. Dar a te ruga înseamnã a trãi o viațã de neîncetatã rugãciune, vorbire cu Dumnezeu. O ostașã îmi spunea cã se roagã și lucrînd.

Cînd se trezește din somn zice: Doamne Dumnezeule, trezește-mã și din somnul cel sufletesc, așa cum m-am trezit din somnul acesta trupesc.

Cînd se spalã: Isuse Mîntuitorule, spalã-mã și mã curãțã cu preasfînt Sîngele Tãu, așa cum mã spãl eu cu apa aceasta curatã.

Cînd se îmbracã: Și mã îmbracã cu haina cea nouã a dreptãții ca sã pot intra și eu la nuntã; nu cumva sã rãmîn afarã ca cel ce n-avea hainã de nuntã.

Cînd face focul: Și mã aprinde cu focul Duhului Sfînt precum aprind și eu focul acesta...

ca sã ardã în mine neîncetat focul dragostei creștine.

Cînd mãturã casa: Și curãțã Mîntuitorule sufletul meu, de toate necurãțiile, așa cum curãț

318 Pe o cruce

Un credincios a lãsat sã i se scrie pe crucea mormîntului, urmãtoarele cuvinte:

Am trãit ca sã mor și am murit ca sã trãiesc.

Trãiești și tu cititorule o astfel de viațã, ca la moarte sã ți se poatã scrie pe crucea din cimitir aceste mult grãitoare cuvinte?

319 Rãspunsul diavolului

Undeva prin viețile sfinților, am citit urmãtoarea istorisire:

Într-o strînsurã de oameni, se afla un om îndrãcit. Atunci, un pustnic apropiindu-se de cel îndrãcit, întrebã pe diavolul din el:

- Diavole, de cîtã vreme ești în iad?

- De ieri - rãspunse diavolul.

- Cum se poate așa ceva - fu iarãși întrebat diavolul - cãci doar tu ești osîndit și aruncat în iad încã înainte de facerea lumii?

El însã rãspunse din nou:

- De ieri, de ieri.

Lumea se înfricoșã la auzul acestui rãspuns. Diavolul predica despre fiorul veșniciei.

- Și cîtã vreme va mai trebui sã stai în iad? - îl întrebã iarãși pustnicul.

- Totdeauna, totdeauna! - rãspunse diavolul, cu un fel de suspin.

Spaima celor de fațã a fost atît de mare, încît o mulțime de oameni apucarã din acel ceas pe calea mîntuirii, pãrãsind pe diavolul și lucrurile lui.

320 Acum prãpãdeascã-se lumea!

De cînd eram la țarã îmi aduc aminte de un om care plecase la hotar cu trãsura și cu un prunc. Pe drum caii s-au speriat, apucînd spre o prãpastie. Bietul om a sãrit din cãruțã la vreme și și-a scãpat și copilul teafãr. Cînd s-a vãzut cu copilul scãpat - a strigat: Acum se poate prãpãdi cãruța și caii... acum prãpãdeascã-se lumea...

Așa e și cu mîntuirea sufletului. Prãpãdeascã-se toatã lumea cu toate plãcerile și desfãtãrile ei - numai sã ne vedem sufletul scãpat. Însã creștinii de azi judecã tocmai întors:

umblã sã-și dobîndeascã lumea, prãpãdinduși sufletul, uitînd cuvintele Mîntuitorului: Ce folos va avea omul de va cîștiga lumea întreagã dar își va pierde sufletul sãu?

(Luca 9, 25).

321 Cînd omul își cautã o mireasã

Cînd omul își cautã o mireasã, e lucru știut cã are multe pretenții. Îi trebuie o mireasã care sã fie frumoasã, sã fie bogatã, sã fie sãnãtoasã, sã fie din familie bunã, sã aibã purtãri curate, etc. Adicã cît mai multã zestre materialã și sufleteascã.

Dar cînd Mirele Cel ceresc (Isus Hristos) Își cautã o mireasã (mîntuirea unui suflet), lucrurile se petrec tocmai întors. Mirele Cel ceresc Își cautã o mireasã sãracã, urîtã, bolnavã, necuratã chiar în virtutea cuvintelor Lui: cã n-am venit sã chem pe cei drepți la pocãințã, ci pe pãcãtoși pentru cã cei sãnãtoși n-au trebuințã de doctor ci cei bolnavi(Matei 9, 13).

Dar, dupã aceastã logodnã sfîntã, Mirele Cel ceresc îndatã Își îmbogãțește mireasa. O îmbracã în hainã albã, o înfrumusețeazã și o încarcã cu zestre scumpã.

Dragã cititorule! O astfel de mireasã a Mirelui ceresc trebuie sã fii și tu. Și sã știi iubitul meu, cã Mirele nuȘi cere nici o altã zestre decît pãcatele tale și lacrimile tale. Zestrea pe

care o cere Mirele Cel ceresc de la noi este zestrea cu care Magdalena sta la picioarele Domnului: cãința noastrã și lacrimile noastre. Dar în schimb, odatã logodiți cu Mirele Cel ceresc, El ne dã o zestre mai de preț decît toate bogãțiile acestei lumi.

Și sã nu uitãm nici de zestrea ce li s-a cerut celor 10 fecioare în noaptea nunții: candelele noastre sã fie veșnic aprinse cu untdelemnul rugãciunii și privegherii.

322 Pãsãri într-un muzeu

Mai zilele trecute am cercetat un muzeu cu fel de fel de animale și pãsãri umplute.

În secția pãsãrilor ți se pãrea cã ești într-un codru. Uite vulturul cu aripile întinse, stînd parcã gata sã zboare. Uite mierla cu ciocul deschis, gata sã cînte, lebãda parcã plutește pe apã, iar cocostîrcul parcã pîndește o broascã. În toate pãrțile, fel de fel de pãsãri, ce stau parcã gata, gata sã-și ia zborul.

Dar, vai, lumea aceasta de pãsãri, era o lume moartã; pãsãrile aveau numai chip de viațã, dar aievea erau moarte; nu era viațã în ele, erau umplute cu paie.

Eu m-am gîndit în mine, cã așa sînt și creștinii fãrã darul și harul de viațã dãtãtor al Duhului Sfînt. Țin oamenii anumite datini, poartã nume frumoase de sfinți, dar în faptele lor sînt pãgîni; cu viața cea sufleteascã sînt un fel de morți, pentru cã nu este duh în gura lor, în inima lor și în viața lor.

323 Pilda cea rea

Un preot mai tînãr, prea la modã cu lumea cea modernã, fu chemat la un tînãr grav bolnav, care se ruinase trupește și sufletește prin traiul sãu ușuratic.

- Cum ai ajuns în halul acesta - îl întrebã preotul.

Tînãrul îi rãspunse:

- Sã fiu sincer, și d-ta porți vina la aceasta...

- Cum se poate? - zise preotul indignat - oare n-ai auzit în predicile mele numai lucruri bune?...

- Adevãrat - rãspunse tînãrul, dar eu te-am vãzut pe d-ta mergînd pe la petreceri și pe la cinematografe și de aci încolo începusem a le cerceta și eu cît mai des. Dar nu m-am mulțumit numai cu atît ci mã simțeam atras din ce în ce mai mult spre aceste locuri de petrecere, și așa am cãzut tot mai mult în mocirlã și în pãcat.

Atunci simți preotul cît de adevãrate sînt cuvintele ap. Pavel: Feriți-vã de orice se pare rãu!(1 Tes. 5, 22).

(Din pildele episcopului Grigorie de la Arad).

324 Cele douã cizme

Din timpul marelui rãzboi, de pe frontul italian, un ofițer îmi spunea o întîmplare cu mult înțeles sufletesc.

Oștile austro-ungare stãteau într-un loc fațã în fațã cu oștile italiene; între ele fiind numai o micã distanțã.

Soldații austro-ungari se gîndirã sã facã o glumã de batjocurã la adresa italienilor. Cum Italia pe hartã are forma unei cizme, soldații luarã o cizmã și umplînd-o cu fel de fel de murdãrii, o aruncarã în tranșeele italienilor.

La asta, italienii ripostarã cu un rãspuns foarte potrivit și frumos. Luînd și ei o cizmã nouã, o umplurã de portocale, smochine, lãmîi și alte bunãtãți care se fac în țara cea dulce a Italiei. Legarã apoi de cizmã o hîrtie pe care au scris: Fiecare dã ce poate și ce are și o aruncarã în tranșeele austro-ungare, de unde li se aruncase batjocura.

Își poate închipui oricine ce efect a avut acest potrivit rãspuns. Batjocoritorii rãmãseserã jenați și rușinați. Și desigur n-au mai aruncat cu murdãrii în tranșeele italienilor.

Pilda italienilor ne poate fi de învãțãturã și nouã tuturor creștinilor. Ce bine ar fi dacã și

creștinii tot așa ar rãspunde la batjocurile și hulele ce vin asupra lor! Cînd li se aruncã cîte o cizmã de batjocuri și hule, ei sã rãspundã cu altã cizmã plinã de roadele cele dulci ale dragostei și iertãrii creștine, dîndu-li-se și prin asta celorlalți sã înțeleagã cã fiecare dã ce are și ce poate. În acest înțeles zicea și Mîntuitorul sã aruncãm cu pîine, ca rãspuns celor ce aruncã dupã noi cu pietre.

Aceasta nu e numai o rãbdare, ci e și o biruințã a Evangheliei. Pe cel rãu doar cu nimic nu-l poți aduce la Mîntuitorul decît aruncînd dupã el - ca un rãspuns la gunoaiele lui - cu pîinea cea dulce a dragostei Evanghelice.

Sã luãm pe sufletul nostru acest lucru și noi ostașii Domnului. Cizma italienilor sã o folosim și noi pe tot locul.

325 Sfatul lupilor

Cicã odatã lupii au ținut sfat mare despre cum sã atace pe vrãjmașii lor, pe cîini.

Spre acest scop au ales dintre ei un lup spion, care sã iasã mai întîi printre cîini sã afle și sã aducã știri cît de tari sînt vrãjmașii lor.

Reîntorcîndu-se lupul spion din misiunea sa - toatã gloata lupilor aștepta cu gura cãscatã ce le va spune trimisul lor. În atenția încordatã a tuturor lupilor, cel întors grãi astfel:

- Fraților! Am umblat cu bine pe unde m-ați trimis. Cuvîntul meu cel dintîi este: nu vã temeți! Vrãjmașii noștri cîinii, nici pe departe nu sînt așa de tari cum credeam noi. E adevãrat; pe unde am umblat, am vãzut mulțime mare de cîini, dar am bãgat de seamã cã din cîinii aceștia numai cei ce stau legați sînt pentru noi primejdioși. Însã mai mulți dintre cîini erau din cei nelegați și umblau haimana.

Apoi am bãgat de seamã cã între cîini sînt o mulțime de soiuri; nici nu le-am putut însemna pe toate, dar cele mai multe soiuri sînt cîini de cei care mai mult latrã decît mușcã.

A treia, vã spun un lucru de o bucurie și mai mare. Am bãgat de seamã cum cîinii se înfãșcau și se mușcau mai mult unii pe alții decît sã umble dupã lupi. Ei se urãsc unul pe altul din toatã inima și ori de cîte ori pot se mușcã unii pe alții. Ei își ascult parcã dinții mai mult unii contra altora, decît contra noastrã.

Astfel grãi trimisul lupilor, iar gloata erumpea în strigarea de bucurie strigînd: Trãiascã!

Sfatul lupilor cicã ar fi sfatul diavolilor, iar vrãjmașii lor cîinii, cicã ar fi creștinii, care însã nu prezintã nici o primejdie pentru lupii diavoli, deoarece nu stau legați în poruncile Evangheliei, ci umbla haimana dupã poftele lor... mai mult latrã decît mușcã... și pe lîngã asta, mai mult se înfașcã și se mușcã unii pe alții decît sã-l muște pe diavolul... Își ascut dinții mai mult unii contra altora decît contra lupilor diavoli.

326 Și-a uitat copilul în foc.

Într-un sat bîntuit de foc, s-a întîmplat cã o femeie și-a tot cãrat ce avea prin casã, iar copilul din leagãn l-a uitat în casa ce ardea. S-a grãbit sã-și scoatã mai întîi banii, hainele, vasele și alte celea, dar copilul și l-a uitat și pe cînd și-a adus aminte de el era prea tîrziu.

Întocmai așa fac cei mai mulți creștini și cu sufletul lor. Tot aleargã omul în sus și în jos, tot hurducã, tot strînge, dar sufletul și-l uitã și îl lasã în focul pãcatelor și a pieirii veșnice.

Cei mai mulți numai pe patul de moarte se trezesc cã și-au uitat sufletul, dar atunci e prea tîrziu.

Cititorule! Nu cumva ți-ai uitat și tu sufletul în focul pãcatelor?

327 Caprele rãsuflã prin urechi?

Pe timpul vechilor greci, a fost o aprigã discuție între doi învãțați: Alcmeon și Aristot.

- Caprele - zice Alcmeon - nu rãsuflã prin nãri, ci prin urechi.

- Minciunã - rãspunse Aristot - caprele rãsuflã și ele, ca celelalte animale prin nãri.

Un sfînt pãrinte de pe acele vremuri a intervenit în discuția aceasta zicînd:

- De are dreptate Alcmeon sau Aristot, eu nu știu; un lucru însã îl știu cu siguranțã: inima noastrã a creștinilor rãsuflã prin urechi.

Prin urechi pãtrunde în suflet vestirea Evangheliei: Credința vine prin auz (Rom. 10, 17). Prin urechi aspirã omul chemãrile cele cerești.

Dar tot prin urechi pãtrund în suflet și cele rele. Prin urechi aspirã înãuntru omul în inimã vorbele rele. Sã luãm aminte! Inima noastrã rãsuflã prin urechi; toate vorbele cele deșarte și murdare rãnesc și îmbolnãvesc inima.

Sã ferim urechile noastre de orice cuvînt ce nu place lui Dumnezeu.

328 Pilda unui surdo-mut.

Un surdo-mut cerceta regulat biserica și asculta predica. Cineva îl întrebã de ce face acest lucru cã el n-aude și nu înțelege nimic.

Surdo-mutul rãspunse foarte cuminte așa:

Deși sînt surd, eu pot asculta și auzi cu inima Cuvîntul lui Dumnezeu. Inima mea aude și ascultã Cuvîntul lui Dumnezeu.

Deși sînt mut, eu pot vorbi cu Dumnezeu prin rugãciunea inimii mele.

Și a treia oarã: eu dau prin aceasta o pildã bunã altor oameni sãnãtoși, care în loc de bisericã, se duc duminica pe la cîrciumã, prin tîrguri și dupã alte treburi pãmîntești.

Noi ce pildã bunã dãm, pentru ca oamenii sã-L poatã cunoaște pe Dumnezeu?

329 Și ție îți cîntã un cocoș

De frica unei slujnice s-a lepãdat Petru apostolul de Mîntuitorul. Iar din acest somn al lepãdãrii l-a deșteptat un cocoș.

Cînd a cîntat cocoșul, și-a adus aminte Petru de cuvintele Domnului și plîngînd cu amar s-a cãit și a fost iertat(Matei 36, 69-75).

Ia seama, iubite cititorule, cã și ție îți cîntã un cocoș. Și ție și mie. De cîte ori ne lepãdãm de Mîntuitorul și Îl tãgãduim prin faptele noastre - ne cîntã și nouã cîte un cocoș.

Știi tu care este acest cocoș? Este conștiința noastrã; este glasul cel dinãuntrul nostru, care ne mustrã pentru lepãdãrile noastre.

Acesta este cocoșul care-l fãcea pe David sã se întrebe: suflete al meu, de ce ești mîhnit și de ce te tulburi?(Psalm 41, 1).

Ai sãvîrșit pãcatul? Mai curînd, ori mai tîrziu, cocoșul acesta îți va cînta. Poate cînd nici nu gîndești, cocoșul va începe sã-ți cînte.

Cocoșul începe sã cînte în puterea nopții. În puterea nopții fãrãdelegilor tale, va începe sã-ți cînte acest cocoș. Și orice ai face, orice-ai isprãvi, de glasul lui nu vei putea scãpa.

Cocoșul acesta nu tace. El tace numai cu o singurã condiție: sã plîngi cu amar ca Petru și sã te întorci plîngînd în brațele Domnului.

Ferice de cei care se trezesc la cîntatul acestui cocoș și plîngînduși trecutul, ei apucã o viațã nouã!

Cînd într-o inimã de om scrii cuvîntul Isus, cînd Domnul Isus trãiește în inima ta, atunci toate faptele tale poartã pecetea Lui. Scrieți în inimile voastre cuvîntul Isus, cãci oricine Îl are pe Isus în inima lui, Îl are dupã aceea și în toate faptele lui.

Inima Lui este sîmburele faptelor noastre. Fiule, dã-Mi inima ta - zice Domnul.

Mirele Isus din Cîntarea Cîntãrilor, se adreseazã sufletului zicîndu-i: pune-mã ca o pecete pe brațul tãu.

Cînd Domnul Isus va trãi în inima ta, atunci - ca un migdal din sîmburele Lui - El va trãi și Se va arãta și în toate faptele tale. Se va arãta și în ochii tãi, în gura ta, în mîinile tale, în vorbele tale, în gîndurile tale. Atunci vei putea zice și tu ca apostolul Pavel: nu mai trãiesc eu, ci Hristos trãiește în mine.

Scrieți și în inima copiilor voștri cuvîntul Isus, pentru ca în viața lor sã iasã rodul mîntuirii sufletești.

330 Minunea cu sîmburii de migdale

Sîmburii de migdale au o însușire specialã. O adevãratã minune în lumea plantelor.

Iei un sîmbure de migdal; desfaci frumos într-o parte coaja de pe el, scrii pe sîmburele gol un cuvînt, potrivești apoi coaja la loc strîngînd-o bine de tot și sãdești apoi sîmburele în pãmînt. Știți ce se întîmplã atunci? Cînd din sîmburele acesta va crește un migdal, pe toți sîmburii din roadele lui se va afla cuvîntul ce l-ai scris pe migdala semãnatã.

Un grãdinar a scris pe sîmburele semãnat cuvîntul Isus și pe toate migdalele ieșite din pom, era scris cuvîntul Isus.

Hotãrît, aceasta este o minune din lumea plantelor. Dar aceastã minune se petrece și în lumea cea sufleteascã.

331 Cine umblã sã șadã pe douã scaune...

Cîtã înțelepciune a pus poporul nostru în vorba: Cine umblã sã șadã pe douã scaune, rãmîne pe jos... cine șade în douã luntrii, cade în Dunãre...

Vorba poporului vrea sã spunã cã pe unul ce vrea sã șadã pe douã scaune deodatã, se rãstoarnã și cade jos. Și mai vrea sã spunã aceastã vorbã cã omul trebuie sã fie totdeauna hotãrît: ori - ori; ori cu una, ori cu alta. Dibuirea nu e bunã. Cel ce aleargã dupã doi iepuri, pe urmã rãmîne fãrã nici unul.

Ce bine ar fi dacã și în viața cea sufleteascã ar pãtrunde aceastã înțelepciune a poporului.

Însã în viața cea sufleteascã vedem tocmai cele douã scaune. Mulțimea cea mare a creștinilor, umblã sã șadã deodatã pe douã scaune: și pe scaunul lumii și pe scaunul Domnului... și cu lumea și cu Dumnezeu... și cu Hristos și cu veliar, cu toate cã Evanghelia spune rãspicat cã nu puteți sluji la doi domni(Matei 6, 24). Cine vrea sã fie prieten cu lumea, se face vrãjmaș cu Dumnezeu(Iacov 4, 4).

Lucrul acesta nu e de rîs ci este un strigãt de primejdie cãtre cei ce șed cu sufletul pe douã scaune... cãtre cei ce nu sînt nici reci, nici calzi... cãtre cei ce cred cã pot sluji și lui Dumnezeu și diavolului... pot bea și din paharul Domnului și din paharul dracilor (1 Cor. 10, 21).

Sfîrșitul unei astfel de vieți, este osînda veșnicã.

332 Calea ce duce la oraș

Așa merge vorba: Calea ce duce la Cluj, la Sibiu, la București, etc., dar de fapt, calea nu duce pe nimeni, ci omul trebuie sã meargã pe ea.

Așa e și cu mîntuirea cea sufleteascã. Calea ce duce la mîntuire poate fi arãtatã precis pînã în cele mai mici amãnunte, dar ea nu duce pe nimeni la mîntuire, pînã ce omul nu apucã a pãși pe ea!

Petele pãcatelor noastre se pot spãla numai prin Sîngele Crucii de pe Golgota. Cu petele pãcatelor noastre, trebuie sã cãdem plîngînd în brațele Domnului, cãci numai Sîngele Lui ne curãțește de orice pãcat(1 Ioan 1, 7).

333 Pata de cernealã

Pe cînd copilul meu era prunc mic, îmi aduc aminte cã îi fãcusem niște hãinuțe albe. Din greșealã copilul le-a stropit cu un picur de cernealã. Ca sã-și spele greșeala, s-a apucat sã frece pata cu apã. Dar pata în loc sã se șteargã, tot mai mare se fãcea. La început fusese cît un bob de mazãre și iatã acum e cît un mãr. Și din ce o freca, tot mai mare se fãcea.

Vãzînd cã toate sforțãrile lui sînt zadarnice, el vine și cade în brațele mele plîngînduși greșeala.

Exact așa se petrece și cu petele pãcatelor noastre. Toate sforțãrile noastre sã le spãlãm prin puterile proprii... prin, vreau sã mã las de aia și aia... sînt sforțãri zadarnice.

Sînt sforțãri care toate se gatã cu, am încercat, dar nu pot. A încerca sã speli aceste pete cu puterile proprii este tot atît cît a face nimic. Este o încercare zadarnicã.

334 Predica unui mort

În cartea unui vestit misionar citesc:

Zilele trecute am auzit o predicã. Dar vai, cel ce predica era mort. Nu era duh în gura lui.

N-a vorbit nimic despre Mîntuitorul, nici despre mîntuire. Și-a spus pãrerile și teoriile despre diferite chestiuni sociale și atîta tot.

Cel ce predica era un mort; predica lui era moartã și cei ce-l ascultau, la fel erau niște morți. Ce putea folosi o astfel de predicã? Numai cînd Duhul Sfînt vorbește prin gura predicatorilor se trezesc sufletele.

335 Eu nu pot sluji la zece stãpîni!

De cînd eram prunc în casa pãrinților mei, îmi aduc aminte de o întîmplare, în care azi vãd un adînc înțeles sufletesc.

Avea tata o slugã foarte bunã și harnicã. Dar într-o bunã dimineațã îl vãd numai cã spune foarte îndîrjit și hotãrît: În casa asta poruncește toatã lumea... eu nu pot sluji la zece stãpîni...

eu m-am bãgat slugã numai la un stãpîn... unde poruncește toatã lumea, eu nu mai pot sluji...

Sluga era indignat. Și poate avea dreptate. Eu însã mã gîndesc azi: oare în cele sufletești ascultã sluga noastrã numai de un stãpîn? Cã așa a zis Domnul: Nu puteți sluji la doi domni (Matei 6, 24).

Așa-i omul, se indigneazã cînd e vorba sã-i porunceascã mai mulți stãpîni, dar în cele sufletești nu se indigneazã. Îi poruncesc cîte 10 stãpîni (patimile cele rele) și ascultã de toți ca o slugã bunã și umilitã.

Ce lucru dureros!

336 Crucea dinaintea numelui

Un împãrat al Franței, Ludovic al 12-lea, dupã ce și-a ocupat tronul, a fãcut o listã a tuturor vrãjmașilor pe care știa cã îi are în țara lui. Înaintea numelui fiecãruia a pus cîte o cruce. Auzind dușmanii despre aceasta, au fugit și s-au ascuns, în credința cã semnul crucii dinaintea numelui înseamnã cã vor fi toți omorîți. Dar împãratul le-a trimis vorbã sã stea liniștiți în țarã, pentru cã crucea ce a pus-o lîngã numele lor înseamnã iertarea lor.

Cititorule! Ești și tu un pãcãtos? Te-a pus și pe tine pãcatul în vrãjmãșie cu Împãratul Hristos și acum te temi de pedeapsa Lui? Nu te teme! Privește sus, la Crucea lui Isus! Crucea Lui înseamnã iertarea ta și a pãcatelor tale. Oricît de pãcãtos ai fi, Împãratul Hristos vrea sã te ierte și te cheamã înapoi în Țara Lui, dacã te-ai hotãrît pentru cãințã, pentru îndreptare, pentru Împãrãția Lui.

337 Mãgarul lui Buridan

De la un vestit filozof grec, Aristotel, a rãmas o snoavã despre un mãgar, care slobozit fiind din grajd între douã grãmezi de nutreț, nu se putea hotãrî din care sã mãnînce. Și atît a tot dibuit între cele douã grãmezi, pînã ce a murit de foame.

Un scriitor englez - Buridan - a prelucrat pe larg într-o carte întreagã aceastã snoavã, arãtînd prin ea chipul și tipul oamenilor nehotãrîți. De aici a rãmas vorba de Mãgarul lui Buridan, - de cîte ori e vorba de oameni nehotãrîți.

Acum firește, istorioara lui Aristotel a fost fãcutã ca orice snoavã, din închipuire. Cãci oricît de nepriceput ar fi un dobitoc, tot nu moare de foame între douã grãmezi de nutreț, ci se repede îndatã la una din ele.

Însã vai, aceastã snoavã se petrece aievea cînd e vorba de viața noastrã cea sufleteascã.

Așa zice Domnul: iatã Eu pun în fața voastrã calea vieții și blestemul: alegeți!

(Ier. 21, 8; Deut. 30, 19). Însã omul nepriceput, ce face în fața acestei telegrame cerești? Stã mereu nehotãrît la hotarul îndoielii. Și de Dumnezeu ar asculta, și de lume nu s-ar lãsa. Și cu Dumnezeu s-ar pune bine, dar nici de diavolul nu s-ar strica. Și dibuie mereu între bine și rãu, între mîntuire și pieire pînã ce sosește moartea!

Au trecut 5 ani de cînd un creștin îmi tot spunea cã vrea sã vinã la Oastea Domnului, sã se lase de rãutãți și sã înceapã o viațã nouã. Dar nu se hotãrî, sau mai bine zis, nu se îndurã sã o rupã cu lumea și cu pãcatele.

Cum zice cîntarea Oastei:

Sã intri-n Oaste nu-ndrãznești la gura lumii te gîndești și-apoi nu te-ai prea-ndura nici pãcatele-a lãsa douã lumi se bat în tine una vrea, alta te ține.

Și omul, de regulã, ascultã de lumea care-l ține în moarte și în pãcat.

Mîntuirea este o hotãrîre categoricã: ori cu Dumnezeu, ori cu lumea(Iacov 4, 4), ori cu Hristos, ori cu veliar, ori cu lumea, ori cu întunericul.

Sã rãsune neîncetat în urechile noastre cuvintele Domnului: Pun în fața voastrã moartea și viața: Alegeți!

338 Ce bucurie nu vom avea în cer?

Într-o adunare de credincioși, puse odatã cineva întrebarea: Ce bucurie nu vom avea în cer?

Întrebarea trezi mirarea tuturor. Toți se întrebau: s-ar putea sã fie o bucurie pe care sã n-o avem în cerul tuturor bucuriilor?

- Da! - rãspunse cel cu întrebarea. Aci pe pãmînt, noi avem o bucurie pe care în cer n-o putem avea: bucuria de a aduce un suflet pierdut la Mîntuitorul și la mîntuire!

Cu adevãrat, bucuria de a vedea un suflet ce mort era și a înviat... bucuria de a auzi un suflet strigînd: orb am fost și acuma vãd... bucuria de a mîntui un suflet de la moarte este doar cea mai mare și cea mai scumpã bucurie de care ne putem învrednici aici pe pãmînt.

Ferice de cei ce cunosc aceastã bucurie și se ostenesc sã guste din ea!

339 Duhul Sfînt și Biserica

Toate slujbele, toate tainele, toate lucrãrile din bisericã, sînt lucrarea Duhului Sfînt.

Fãrã Duhul Sfînt - zicea un sfînt pãrinte - nu este nici bisericã, nici preot, nici tainã, nici slujbã, nici predicã.

Nu vã plîngeți cã vã lipsesc bani pentru bisericã. Toate acestea nu sînt de disprețuit, dar ceea ce ne lipsește mai înainte de toate este Duhul Sfînt.

Dacã înainte de a muri, aș mai putea rosti o rugãciune, aceasta ar fi:

Doamne, trimite creștinãtãții Tale pe pãmînt oameni plini de Duhul Sfînt... Doamne, trimite tuturor bisericilor Tale, oameni plini de Duhul Sfînt!...

340 Ascultarea în bisericã

La o bisericã slujeau doi preoți. În fiecare duminicã ei predicau Cuvîntul lui Dumnezeu.

Unul din preoți voind în predica lui sã facã legãtura cu predica celuilalt preot din duminica trecutã, îl întrebã pe crîsnicul despre ce a vorbit pãrintele în duminica trecutã?

- Sã mã iertați - rãspunse crîsnicul - dar eu eram atunci încurcat cu cãdelnița cã se

stinseserã cãrbunii din ea și nu-mi aduc aminte... voi întreba însã pe cantorul.

Dar cantorul nuși aducea nici el aminte, pentru cã pe vremea aceea, a predicii, cãutase prin tipic glasul și rînduiala duminicii viitoare.

Crîsnicul îl întrebã pe epitropul, dar nici epitropul nuși aducea aminte pentru cã pe timpul predicii își fãcuse socoteala banilor strînși cu tasul.

Disperat, crîsnicul se sui sus la cor, la domnul învãțãtor, dar nici aci nu se ferici. Pe timpul predicii, învãțãtorul ieșise afarã sã tragã o țigarã...

Bietul crîsnic, ce era sã facã? Sã se întoarcã la pãrintele fãrã nici un rãspuns? Ar fi fost prea, prea, ca o bisericã întreagã sã nu știe ce a predicat pãrintele în duminica trecutã. Se gîndi una bunã și deschizînd ușa altarului zise încet, șoptind:

- Pãrinte, am aflat; în duminica trecutã, pãrintele celãlalt a vorbit... despre Dumnezeu.

O întîmplare de rîs ar fi aceasta, dacã n-ar fi în ea un dureros adevãr. În cîte biserici se rostește Cuvîntul lui Dumnezeu cu foc și înțelegere și cîți Îl ascultã cu foc și înțelegere?

341 De ce te duci la bisericã?

- De ce te duci la bisericã? Te poți ruga și acasa!

- Dar d-ta de ce te duci la crîșmã? Poți bea și acasã!

- Pentru cã la crîșmã bãutura-i mai bunã.

- Apoi, vezi, tocmai de aceea mã duc și eu la bisericã pentru cã acolo-i rugãciunea mai bunã și mai dulce decît acasã.

342 Metrul cel sufletesc

Viața cea creștineascã își are și ea o mãsurã a ei; un metru al ei. Dar metrul acesta pune întrebarea: Cît de aproape ești tu de Isus Mîntuitorul?

De la distanța aceasta atîrnã puterea vieții noastre creștinești.

Lozinca vieții noastre trebuie sã fie: Mai aproape de Domnul, mai aproape de El... Mai lîngã Domnul meu, mai lîngã El.

343 Cuiul lui Pepelea

O snoavã din popor vorbește despre pãțania unui om care și-a cumpãrat o casã de la un oarecare Pepelea. Acest Pepelea și-a vîndut casa cu o micã condiție: sã mai aibã în ea un cui al lui. Cãci zicea el: Casa mea e de la pãrinți și de amintire, vreau sã mai am în ea mãcar un cui.

- Un mic cui? Cu ce mã poate pãgubi? - își zise cumpãrãtorul; și fãcurã contractul.

O bucatã de timp omul nu se simți stingherit pentru acest cui. Pepelea venea numai din cînd în cînd sã-și vadã cuiul, spunînd cã l-a ajuns dorul de pãrinți. De la o vreme însã, începu a veni tot mai des. Mai tîrziu, începu a bate și noaptea pe la ușa omului, spunînd cã l-a ajuns dorul, ba de tatã-sãu, ba de mamã-sa, ba de moșu-sãu.

- Pãi bine Pepelea, dar tot noaptea te-apucã dorul de pãrinți și-mi tulburi somnul?

- Ce te privește pe d-ta? - rãspundea Pepelea, dînd cearta între ei. Cuiul e al meu și fac ce vreau cu el!... Uite, am venit sã-mi pun pãlãria în ea!... Și voi mai veni!...

Și de atunci, în fiecare noapte Pepelea venea și de cîte trei ori, sã-și punã pãlãria în cui.

Pe bietul cumpãrãtor îl apucase groaza. Pepelea îi tulbura nopțile și somnul.

Pe urmã Pepelea se apucã și agãțã în cuiul lui o traistã plinã cu murdãrii. Casa s-a umplut de miros greu și bietul cumpãrãtor fu silit sã fugã afarã.

Cuiul lui Pepelea i-a pricinuit omului atîta necaz încît pe urmã și-a pãsãrit de bunã voie casa cumpãratã și de necaz, nu peste mult timp a și murit. Astfel, pentru un cui, omul și-a pierdut liniștea, casa și viața. Iar Pepelea, cu un cui, a rãpit casa altuia.

De atunci a rãmas vorba: Sã te ferești de cui strãin în casa ta! Oamenii folosesc aceastã vorbã numai în înțeles lumesc, dar ea are și un înțeles duhovnicesc. În snoava cu cuiul lui

Pepelea este un adînc înțeles duhovnicesc. Așa-i pãcatul, ca și cuiul lui Pepelea. Îi lași numai un pic de loc, îi lași numai un cuiuț în casa sufletului tãu și pe urmã el îți rãpește casa, sufletul și mîntuirea.

Acest cui al lui Pepelea e arãtat în Biblie, acolo unde a zis Mîntuitorul cã nici o cirtã și nici o iotã nu trebuie lãsate din Legea Domnului(Luca 16, 17); cãci îndatã ce ai lãsat cirta, se clatinã Legea.

Snoava cu cuiul lui Pepelea are un înțeles deosebit și pentru Oastea Domnului și pentru ostașii Domnului. A intra în Oastea Domnului înseamnã ați schimba casa sufletului. Satan pusese stãpînire pe aceastã casã. El se fãcuse stãpînul și proprietarul ei. Iar acum tu, intrînd în Oastea Domnului, îți predai casa unui nou stãpîn: Domnului Isus. Însã Pepelea-diavolul tocmai aici pîndește și stãruiește: sã-i mai lași un cui în casa ce fusese a lui. Cãci nu mai poate de dorul acestei case...

Cînd te întorci la Dumnezeu și intri în Oastea Domnului, Pepelea-diavolul pîndește și stãruiește sã-ți mai lași o micã patimã, sã-ți mai lași un mic pãcat, care ți-a fost drag. Și dacã nu bagi de seamã și primești cuiul acesta, pe urmã ai pierdut casa, ți-ai pierdut ostãșia, ți-ai pierdut mîntuirea. Ți le-ai pierdut, tocmai pentru cã satana se folosește de acest cui pentru a te cerceta zi și noapte. Iar Domnul Isus nu poate petrece acolo unde și satana are cui și intrare. Și Duhul Sfînt, la fel, fuge din casa unde intrã mirosul cel urît al patimilor și pãcatelor.

Iubiți frați ostași, sã luãm aminte! Cuiul lui Pepelea, mai ales în ostãșia noastrã, își pîndește intrarea și strecurarea. Pepelea-diavolul e mulțumit dacã se poate strecura în ostãșia noastrã cu cîte un cui. Eu am cunoscut un ostaș care, la intrarea în Oaste, își mai lãsase un cui: pãhãrelul de rachiu. Iar satana a început a veni sã-și punã pãlãria în acest cui, care era al lui. Pe urmã, acest Pepelea a adus și putoarea desfrînãrii, iar ostașul și-a pierdut ostãșia și mîntuirea.

Deci nici un cui, iubiții mei frați, în ostãșia noastrã! Cãci în acest cui își agațã diavolul, mai întîi pãlãria, apoi chepeneagul (hainã lungã și largã, care acoperã tot corpul), și pe urmã aduce și murdãria patimilor, scoțîndu-ne din casa mîntuirii.

Sã grijim fraților, cãci au început a se ivi și ostași cu cui! Sã nu jucãm duminica, ci sã jucãm lunea sau marțea! - s-a predicat la o adunare a Oastei. Adicã, sã mutãm cuiul lui Pepelea de pe un perete pe altul, cãci odatã slobozit diavolul sã-și punã pãlãria în acest cui, altul va zice: Ba putem juca și duminica, dupã amiazã, dupã ce se gatã cu biserica și Liturghia, cãci atunci nu-i pãcat! Iar altul va adãuga: Putem sã și bem, dar nu cu litra, ci cu cuiul, cu pãhãrelul. Iar dupã ce diavolul și-a pus pãlãria de trei ori în acest cui, omul îi mai bate lui Pepelea încã trei cuie, cãci așa merge vorba: cui cu cui se scoate afarã.

Sã ne ferim iubiți frați, sã nu ajungem niște astfel de ostași cu cui, sau cum s-ar zice mai pe scurt, niște ostași cu-cu-ieți!

Fratele meu! Nu cumva mai ai și tu un cui al lui Pepelea în casa ostãșiei tale? Izbește-l îndatã și-l scoate din viața ta, cãci pe urmã cu acest cui îți rãpește diavolul casa mîntuirii!

Frații mei! Tãria Oastei, viața Oastei și biruința Oastei sînt tocmai parola: Nici un cui în casa și ostãșia noastrã! Afarã cu orice cui din Oastea și viața noastrã! Afarã cu toate pãcatele din viața și purtãrile noastre! Nici o cirtã și nici o iotã sã nu cedãm din Legea Domnului!

Cuiul! Cuiul! Iatã, asta-i singura primejdie care poate amenința și omorî Oastea Domnului! Sã nu ne temem de cei ce ne pot sparge adunãrile! Sã nu ne temem de cei ce ne pot duce pe la jandarmerie! Sã nu ne temem de cei ce ne pot bate și încuia în temnițã! Ci sã ne temem de cuiul lui Pepelea! Sã ne temem de strecurarea pãcatului în viața și ostãșia noastrã! Sã ne temem de cel ce poate omorî sufletul și duhul Oastei noastre: de pãcat!

Deci, frații mei, strajã pînã la sfîrșit, la hotarul acesta! Rãzboi tuturor pãcatelor! Viața noastrã este o cãlãtorie spre cer, asemãnãtoare unui tren ce stã totdeauna gata de plecare spre veșnicie. Noi trebuie sã fim gata permanent, cãci nu știm ziua, ceasul și minutul cînd pleacã acest tren. Dar diavolul, mișelul cel mare, scrie pe furiș, pe acest tren înșelãciunea: Mai aveți vreme! Vai de cei care ascultã de aceastã înșelãciune! Cînd moartea va striga: Gata! - cei mai mulți oameni nu sînt gata; ei scãpã trenul vieții de veci, pentru cã au ascultat de înșelãciunea diavolului.

În ziua plecãrii spre veșnicie, toți aceștia vor pãți ca și oamenii din chipul de alãturi, care întîrziind, au pierdut trenul vieții de veci, pentru cã au ascultat de informația diavolului.

Acum dupã ce i-a înșelat, diavolul rîde de pierzarea lor.

- Aici pe tren era scris: Mai aveți vreme! - spun revoltați cei întîrziați.

- Asta era scrie pentru înșelarea voastrã! - le rãspunde satana rîzînd.

Pãcãliții vãd acum înșelãciunea, dar e prea tîrziu, e prea tîrziu... Au scãpat trenul vieții de veci. Mîntuirea lor e pierdutã.

Ah! Eu mã îngrozesc gîndindu-mã cã în fiecare zi, atîtea și atîtea suflete scapã acest tren, ascultînd înșelãciunea diavolului cã mai au vreme pentru cele sufletești...

Cum stai tu, dragã cititorule, fațã de înșelãciunea satanei?

344 Cei care au pierdut trenul vieții de veci

345 Scarã sau aripi

Credința și mîntuirea sînt mai mult o chestie de aripi, de inimã, de însuflețire - decît o scarã, de științã omeneascã.

Cu argumente, numai cu argumente pentru existența lui Dumnezeu, nu-l vei putea cîștiga definitiv pe nimeni pentru Împãrãția lui Dumnezeu. Cînd crezi cã l-ai cîștigat cu scara, atunci scara se prãbușește.

Pentru lucrul acesta se cer aripi; se cere rîvnã, însuflețire, jertfã. Se cer aripile porumbelului din Praznicul Cincizecimii.

A încerca sã atingi cerul numai cu scara, înseamnã a pierde mîntuirea ta și a altuia.

Cuvintele: crede și nu cerceta, pe înțelesul lor cel adevãrat înseamnã: folosește aripile și nu scara.

E adevãrat cã Iacov a vãzut în vis o scarã ce lega cerul cu pãmîntul, numai cît, cei ce suiau și coborau pe scara aceasta, aveau aripi.

Sundar Sing spune într-un loc cã a fugit dintr-o școalã de înalte studii teologice pentru cã școala avea numai scãri, iar lui îi trebuiau aripi.

Sînt așa de puțini misionarii cei adevãrați, pentru cã azi se folosesc mai mult scãrile, decît aripile!

346 Cîștigul necurat

O femeie ce vindea lapte la oraș și cãzuse în ispita de a-l spori cu apã, se întorcea din oraș spre casã cu o nãframã nouã, cumpãratã de la prãvãlie.

În drum spre casã, o ajunse o furtunã și trecînd peste un pod, vîntul îi smulse nãframa de pe cap și i-o aruncã în apã.

Oamenii umblau s-o prindã, dar femeia privind de pe pod cum o duce apa, le zise:

- Lãsați-o dragii mei sã meargã, cãci din apã a ieșit și apa o și duce.

De cîștigurile cele necurate totdeauna s-alege nimica. Și totuși atîția oameni umblã dupã cîștiguri necurate.

347 Între cãdere și cãdere

Porumbelul cînd se murdãrește, aleargã repede la apã și se spalã. El nu poate suferi murdãria și necurãțenia. Nu-i place de ea.

Pe o oaie de o bagi într-un noroi, într-o mocirlã, umblã în toate pãrțile sã fugã, sã scape de acolo.

Dar porcul cînd ajunge în noroi, se tãvãlește și se lãfãiește în el cu plãcere. Asta-i lumea lui și plãcerea lui.

O așa deosebire este între cãderea celor credincioși. Și credinciosul are clipe de cãdere; și el se murdãrește cîteodatã, dar el aleargã îndatã la apã ca porumbelul. Își spalã îndatã pãcatul prin lacrimi de cãințã și prin Sîngele Domnului.

Dar cînd cade necredinciosul, el se simte bine în mocirlã: el se tãvãlește și se lãfãiește ca porcul în noroiul patimilor și pãcatelor. Asta-i lumea lui de plãcere!

348 Pilda pãunului

Pãunul cu penele sale mîndre, e pilda obișnuitã a trufiei. Și totuși nu este tocmai așa.

Pãunul - spune un cunoscãtor al vieții lui - se uitã cu un fel de trufie la penele sale, dar îndatã dupã aceasta cautã în jos și privinduși picioarele negre și urîte, rãmîne umilit de rușine.

Oricîte daruri ai avea, iubite cititorule, de la Domnul de sus - avere, înțelepciune, sãnãtate, daruri sufletești, etc. - uitã-te mereu în jos la neputințele și slãbiciunile tale și vei scãpa de ispita trufiei!

349 Rothschild și medicul

Despre marele miliardar Rothschild, am citit un lucru interesant. Medicul lui de casã îl cerceteazã în fiecare zi, iar Rothschild i-a fãcut un fel de platã interesantã.

În fiecare zi medicul își afla plata de zi pe masa lui Rothschild. Dar aceasta numai pînã cînd Rothschild era sãnãtos și n-avea lipsã de el. Îndatã ce Rothschild se îmbolnãvea, medicul nu mai primea nici un fel de platã pînã nu se fãcea sãnãtos.

Adicã Rothschild își plãtea medicul pentru sãnãtate și nu pentru boalã.

Noi însã, cu Doctorul nostru Cel sufletesc facem tocmai contra. Îl plãtim cu recunoștințã, cu mulțumiri, cu rugãciuni și îndreptarea purtãrilor numai pe vreme de boalã și necaz, dar pînã cînd ni-i bine, habar n-avem sã-I plãtim pentru darurile de care ne învrednicește. Plãtim boala dar nu plãtim sãnãtatea.

Și nu e bine așa!

350 Ați bãgat de seamã?

Ați bãgat de seamã cã Biblia este o predicã vie chiar și înainte de a o deschide și a citi în ea?

Cãci cum este scrisã Biblia? E legatã în negru, marginile dinãuntrul ei sînt roșii, iar înãuntru e albã.

Luînd în mînã aceastã Biblie, un ostaș ar putea predica astfel:

Dragii mei! Aceastã Biblie, aceastã carte a lui Dumnezeu, îmi aratã mîntuirea chiar și înainte de a o deschide și a citi în ea. Neagrã este cartea aceasta pe dinafarã. Așa era și viața mea înainte de a-L cunoaște cu adevãrat pe Dumnezeu. Iar pe Dumnezeu L-am cunoscut prin roșul acesta de pe marginile dinãuntru ale cãrții. Prin roșul acesta îmi amintesc de Sîngele Crucii, care ne curãțește de orice pãcat... am ajuns alb la mîntuire... la o viațã nouã cu Domnul(1 Ioan 1, 7).

351 S-a mîntuit mîntuind pe altul

O istorioarã din viața lui Sundar Sing.

Treceam odatã într-o iarnã - spune Sundar Sing - prin Munții Tibetului. Era un viscol puternic și un ger grozav. Calea era tot mai grea. Simțeam cã puterile îmi scad. Mã biruie frigul și înghețul.

La o rãspîntie, vãd un om cãzut în zãpadã. E aproape înghețat și mort. Mã aplec spre el.

E un tibetan. Îmi dã sã înțeleg cã orice încercare pentru salvarea lui e zadarnicã. Dar eu nu

pot sã-l las aici! Îl ridic în spate și plec cu el la drum. Povara e grea, dar sub greutatea ei, simțeam cã mã încãlzesc. Eram aproape înghețat de frig și acum, iatã mã nãpãdesc sudorile.

M-am încãlzit, iar cãldura mea o simte și cel din spatele meu. Am devenit un fel de cuptor pentru el. Era aproape mort, iar acum îl simt cã se mișcã și dã semne de viațã. Nu mai puteam de bucuria unui pierdut. Aceastã bucurie îmi dã puteri noi. Pãșesc cu bãrbãție prin zãpadã și viscol. În zare se ivește un sat. Sîntem mîntuiți amîndoi, unul prin altul. Tibetanul ar fi pierit fãrã ajutorul meu, dar și eu aș fi pierit fãrã el. Purtîndu-l în spate, m-am încãlzit și l-am încãlzit și pe el. M-am mîntuit mîntuind pe altul.

Ce mult spunãtoare este aceastã întîmplare! Sã o luãm și noi pe sufletul nostru. O tainã a mîntuirii sufletești, aceasta este: sã te mîntui mîntuind pe altul.

Creștinii de azi sînt un fel de reci, tocmai pentru cã nu se încãlzesc, încãlzind pe alții.

Creștinii noștri sînt atît de slabi, tocmai pentru cã nu se întãresc, întãrind pe alții.

Și sînt atît de sãraci creștinii de azi tocmai fiindcã nu se îmbogãțesc, îmbogãțind pe alții.

Sã nu uitãm nici noi ostașii Domnului, porunca aceasta: sã ne mîntuim, mîntuind pe alții...

sã ne încãlzim, încãlzind pe alții!

352 Cu cît vinzi copilul?

Așa fu întrebatã odatã mama unui singur copil.

- Cu toți banii din lume nu-mi poți rãscumpãra copilul - rãspunse mama.

Și cînd ne gîndim cã Dumnezeu a jertfit pe Unul Nãscut Fiul Sãu pentru mîntuirea noastrã (Ioan 3, 16). Și Fiul S-a jertfit de bunã voie pentru mîntuirea noastrã.

Ce dragoste mare e aceasta! Cîți însã o primesc și se mîntuiesc prin ea?

353 Dintr-o piatrã, a fãcut un tatã

Undeva am citit o poveste din țãrile rãsãritului. Un biet copilaș orfan se rãtãcise în pustie.

Plin de groazã umbla sã scape de pieire. În depãrtare iatã se ivește un chip de om, dar cînd se apropie vãzu cã acel chip era o statuie de piatrã. Un urlet furios de animal sãlbatic se auzi în apropiere. Atunci copilul cuprinzînd cu brațele sale chipul de piatrã, strigã din tot sufletul sãu: Tatã dragã, scapã-mã! Și o minune, piatra cãpãtã viațã, chipul se fãcu tatã, careși sãrutã copilul și-l scãpã de la pieire.

Prin credința sa, copilul din poveste, a fãcut tatã dintr-o piatrã. Cu noi însã se pare cã povestea e invers. Noi avem un Tatã ceresc Viu și nespus de Bun, care tot strigã pe noi și ne cheamã la El. Însã noi, se pare cã sîntem de piatrã: nu-L vedem, nu-L auzim, nu-L ascultãm.

Aceasta pentru cã nu-L iubim și nu-L iubim pentru cã nu avem credințã, numai de formã, nu avem o credințã vie.

Ca și copilul din pustie, s-alergãm la El și sã scãpãm la El în pustia acestei vieți plinã cu urletele fioroase ale patimilor și ispitelor pierzãtoare de suflet.

354 Un concurs de fericire

O lecție bunã s-a gîndit sã dea zgîrciților, un creștin din America, în urmãtoarea formã:

Într-o bunã dimineațã, lipi pe poarta grãdinii sale, urmãtoarea înștiințare:

Grãdina aceasta va fi dãruitã aceluia care este deplin fericit!

Un bogat zgîrcit citind înștiințarea, se grãbi sã se prezinte în nãdejdea cã, el fiind bogat și fericit, o va cîștiga.

- Ești fericit? - îl întrebã proprietarul grãdinii.

- Da. Sînt fericit.

- Nu-i adevãrat, cãci dacã ai fi fericit n-ai mai avea nici o dorințã și n-ai mai umbla dupã grãdini!...

355 Într-un teatru din Germania

O întîmplare dintr-un teatru din Germania.

Se juca un teatru de rîs și de petrecere și teatrul era plin de lume. Dar afarã într-o parte teatrul luase foc. Atunci unul din artiști a început a striga: foc! foc!

Dar lumea credea cã aceste vorbe se țin și ele de glumele teatrului și artistul vrea sã facã o glumã mare ca sã rîdã apoi de spaima publicului.

A strigat și directorul cã arde teatrul, dar lumea rîdea înainte.

Abia cînd s-au ivit flãcãrile, lumea a început a fugi îngrozitã. Dar atunci era prea tîrziu.

Aproape toți s-au prãpãdit în foc.

Cam așa se întîmplã și în viața oamenilor. Pentru cei mai mulți viața aceasta e un teatru de rîs și de petreceri și cînd le spui sã iasã din focul rãutãților, din focul pieirii sufletești, te rîd și te batjocoresc. Abia pe patul morții vãd focul pieirii sufletești, dar atunci e prea tîrziu...

e prea tîrziu!

Cuvîntul Domnului ne spune: Astãzi dacã auziți glasul Domnului, sã nu vã împietriți inimile, ca odinioarã cei din pustie...(Evrei 4).

356 Cumpãrați-vã Testamente!

Un frate ostaș scria mai anul trecut:

Într-un sat am îmbiat oamenilor Noul Testament. Dar oamenii nici habar n-aveau ce carte e aceasta.

- Cu cel fel de testamente umbli d-ta?... Las’ cã testamentul ni-l face notarul cînd om fi la bãtrînețe - grãi unul.

- Las’ cã n-avem averi pentru testamente - adause altul.

Dar eu zisei: dragii mei! Testamentul acesta e un altfel de testament fãcut gata pe care citindu-l cu luare aminte, veți moșteni averi mari și vã veți face toți bogați și fericiți. Spun acest lucru din pãțania mea.

Eu eram un om sãrac și prãpãdit, dar prin testamentul acesta m-am fãcut bogat și fericit.

Încercați și vedeți cã așa este. Cumpãrați-vã acest Testament și peste un an voi veni iar aci sã vã întreb de v-am mințit ori ba.

Ostașul vîndu cîteva Testamente, iar peste un an, 5 inși îl sãrutarã la intrarea în sat, mulțumindu-i cã i-a ajutat sã afle o bogãție nebãnuitã. Doi din ei scãpaserã de beție și acum erau adevãrați bogați și fericiți. Agoniseala lor n-a mai mers în buzunarul cîrciumarilor, ci în gospodãria familiei aducîndu-le bunã starea și fericirea în familie.

357 Mie nu mi-e fricã de Dumnezeu!

- Mie nu mi-e fricã de Dumnezeu - spunea odatã un ostaș al Domnului într-o strînsurã de oameni.

- Ce grãiești omule? - îl întrebã lumea miratã, cum poți grãi astfel de vorbe?

- O, da, rãspunse ostașul hotãrît - mie nu mi-e fricã de Dumnezeu... mi-a fost fricã odatã, dar acum nu-mi mai este fricã pentru cã este scris în Biblie: Cãci Dumnezeu nu ne-a dat un duh de fricã, ci de dragoste(2 Tim. 1, 7; Rom. 8, 5).

Dragostea scoate afarã frica. Eu de cînd Îl cunosc cu adevãrat pe Dumnezeu, Îl iubesc din tot sufletul meu și caut sã fac voia Lui nu din fricã, ci din dragoste. Știu cã Dumnezeu este Bun și mã iubește cu o iubire veșnicã și atunci n-am de ce sã-mi fie fricã de El.

Cuminte rãspuns!

mîntuirii sufletești, tot mai avem destule pete care ni se aratã în oglinda de mai sus.

Întrebarea este însã: cãutãm noi sã ne spãlãm dupã ce ne-am vãzut în oglinda aceasta? Ori rãmînem numai cu privirea?

O, ce de creștini sînt în chipul privitorului din oglinda de la Iacov 1, 23! Își vãd pãcatele și scãderile, dar nu se lasã de ele.

Spre pildã, o predicã mișcãtoare este o oglindã în care te vezi așa cum ești. Sfînta Scripturã este o oglindã cereascã, în care citind te vezi cum așa ești. O carte, o foaie religioasã este și ea o oglindã care îți aratã pãcatul. Spre pildã cartea cu Oglinda inimii omului, are 20 de oglinzi în care fiecare om își poate vedea apriat starea lui cea sufleteascã.

Însã întrebarea este: cîți se spalã dupã ce s-au vãzut în aceste oglinzi spirituale? Ce folos de cel ce plînge sub puterea Cuvîntului lui Dumnezeu, dacã nu se și îndreaptã?

Ce folos de cel ce se uitã zilnic în oglinda Bibliei, în oglinda Cuvîntului lui Dumnezeu, dacã nu și împlinește acest Cuvînt?

Privirea noastrã în oglinda de la Iacov 1, 23, trebuie sã fie totdeauna însoțitã cu rugãciunea psalmistului:

Spãla-mã-vei și mai vîrtos decît zãpada mã voi albi... inimã curatã zidește în mine Dumnezeule și duh drept înnoiește în cele dinãuntru ale mele(Psalm 50).

358 Oglinda de la Iacov 1, 23

În epistola lui Iacov se aflã o oglindã. O cunoaștem cu toții. Iat-o:

Cãci dacã ascultã cineva Cuvîntul și nu-L împlinește cu fapta, seamãnã cu un om, careși privește fața într-o oglindã; și dupã ce s-a privit, pleacã și uitã cum era(Iacov 1, 23).

Fiecare din noi sã ne uitãm în oglinda aceasta. Cãci oricît de înaintați am fi în lucrul

359 Un ogor lucrat duminica

Un boier necredincios de la țarã, voind sã abatã pe oameni de a nu lucra duminica și sãrbãtorile - alese un ogor mare pe care-l lucra numai duminica.

Avu o recoltã bunã.

- Vedeți - zise el batjocoritor cãtre țãrani - am lucrat numai duminica și ce recoltã bunã am avut!

Dar pe urmã ce s-a întîmplat? Un lucru mic din care a ieșit o pagubã mare. Pruncii boierului jucîndu-se cu o pisicã, îi legarã de coadã niște fîșii de hîrtie și ca sã rîdã și mai mult de spaima mîței, deterã foc hîrtiei și au dat drumul mîței spre hotar.

Dar pisica - în loc de hotar, sãri repede sã se ascundã între grãmezile de grîu. Într-o clipã recolta grãmãditã pentru treierat, luã foc. Toate încercãrile de stingere furã zadarnice și scrum și fum se alese din toatã recolta boierului.

Și recolta strînsã în Ziua Domnului a fost bunã de... foc...

Un așa fel de spor au toți cei ce rîvnesc sã lucreze în Ziua Domnului.

360 Cum sã descuiem inimile?

Mare necaz cînd nu gãsești cheia potrivitã de la ceva. Stai în fața unei uși și nu poți face nimic.

Așa e și cu inima noastrã. De atîtea ori e și ea încuiatã și nu gãsim cheia cea potrivitã pentru descuierea ei. Aceastã cheie se aflã în mîna Domnului. El nu greșește niciodatã cheia.

Întrebarea este însã: Îl lãsãm noi sã ne deschidã inima și sã intre în ea?

Pe cei care L-au primit pe Domnul - pe aceștia El îi folosește pentru a descuia prin ei și inima altora. Dar nu e ușor acest lucru. Oamenii sînt de diferite firi. Trebuie sã încerci multe chei pînã afli pe cea potrivitã. Îți trebuie rãbdare, multã rãbdare. Dar mai presus de toate, pentru a descuia inimi pentru Domnul îți trebuie dragoste. Cu mustrãri grele și vorbe aspre, niciodatã nu poți descuia inimi. Cu lovituri de ciocan și cu tunetele și fulgerele amenințãrilor pentru pãcat - cu greu vei putea descuia vreo inimã.

Pentru lucrul acesta, folosește cheia dragostei. Iubește-l din tot sufletul tãu pe cel cãzut și fã-l sã simtã dragostea ta de a-l aduce la Domnul.

Iubire, iubire, iubire - împreunã cu rãbdare, cu îndelungã rãbdare și cu smerenie și stãruințã - iatã cheia care se potrivește la orice inimã încuiatã.

361 Uscãturile pãdurii și uscãturile dintre oameni

O vorbã veche spune cã nu-i pãdure fãrã uscãturi. Precum nu este pãdure fãrã uscãturi, întocmai așa și între oameni: nu pot fi toți buni, ci trebuie sã fie și rãi. Și pãdurea de oameni își are uscãturile ei.

Foarte bine, numai cît este o deosebire enormã între uscãturile pãdurii și între uscãturile dintre oameni.

Uitați-vã bine ce se petrece în pãdure. Toți arborii pãdurii, cu mic cu mare, nãzuiesc spre soare, spre luminã, ca sã poatã înverzi și trãi. În pãdure se dã o adevãratã luptã pentru soare, pentru luminã, pentru viațã. Uscãturile pãdurii le formeazã acei care au cãzut în aceastã luptã:

cei care n-au putut rãzbi la luminã. Uitați-vã la bradul sau la fagul cel mic, care s-a uscat neavînd luminã în desișul pãdurii. Ei s-au stins suspinînd dupã luminã. Ei au murit cerșind parcã un picur de luminã.

Însã cu uscãturile dintre oameni se petrece tocmai contrariul. Domnul Isus a venit în lume ca un Soare al dreptãții: ca o luminã a lumii, a vieții. Cîți însã doresc dupã aceastã luminã?

Iar osînda aceasta este, cã Lumina în lume a venit, dar oamenii iubesc mai mult întunericul decît lumina, pentru cã faptele lor sînt rele. Cãci oricine fãptuiește rãul, urãște lumina și nu vine la luminã pentru ca faptele lui sã nu fie mustrate(Ioan 3, 19-20).

Uscãturile pãdurii se sting pentru cã n-au luminã, uscãturile dintre oameni se sting și mor pentru cã urãsc lumina și fug de lumina lui Hristos.

Vai, ce predicã grozavã se poate vedea într-o pãdure. Toți arborii doresc și se apleacã spre soare, spre luminã, numai omul, cea mai aleasã fãpturã dorește întunericul. Toate plantele se luptã pentru soare și luminã, numai omul se trage tot spre întuneric.

Mai încet darã cu vorba: nu-i pãdure fãrã uscãturi, cãci este o uriașã deosebire între uscãturile pãdurii și între uscãturile dintre oameni!

362 Ce nu poți cumpãra cu bani!

Oare poți cumpãra orice cu bani?

Poți cumpãra mîncare, dar nu poți cumpãra și pofta de mîncare.

Poți cumpãra perne moi, dar nu și somnul.

Poți cumpãra medicamente, dar nu și sãnãtatea.

Poți cumpãra multe cãrți, nu însã și minte.

Poți cîștiga mulți prieteni, nu însã și credința și prietenia lor statornicã.

Poți cumpãra multe desfãtãri, nu însã și fericirea adevãratã.

Poți cumpãra cu bani multe desfãtãri și lucruri lumești, dar nu poți cumpãra cu ei Împãrãția lui Dumnezeu și mîntuirea sufletului tãu!

363 Învãțat mare...

- O convorbire auzitã într-un sat, absolut autenticã - Ai fost duminicã la bisericã?

- Am fost.

- Cine a spus predica?

- A predicat un domn profesor venit de la oraș sã ținã o conferințã pentru popor. Trebuie sã fie un învãțat mare cã n-am priceput nimic din ceea ce a spus...

Mîntuitorul și apostolii au vorbit pe înțelesul poporului, în forma cea mai simplã sã fie înțeleasã de toți. Ei au spus adîncul înțelepciunii și adevãrul vieții.

364 Un rãspuns fioros

Un învãțãtor se întîlni odatã pe drum cu un copil ce nu ieșise încã printre oameni și la școalã.

- Al cui ești tu, - îl întrebã învãțãtorul.

- Al dracului - rãspunse copilul.

Învãțãtorul rãmase uimit de acest rãspuns și întrebã mai departe:

- Cum te cheamã?

- Satana!

- De unde vii?

- Din iad - rãspunse copilul.

Învãțãtorul cercetã mai departe pe urmele acestui rãspuns și pe urmã aflã urmãtoarele lãmuriri:

Mama copilului se certa foarte des cu tatãl lui care era bețiv și îi zicea:

- Ce-i drace, ai venit iar beat pe capul meu? La asta, tata rãspundea cu înjurãturi și amenințãri. În astã vreme copilul fugea plîngînd în brațele mamei, iar mama îl alunga zicînd:

- Fugi satano, nu mã mai necãji și tu, cã destul de necãjitã-s eu de cînd trãiesc în acest iad de casã!

Din asta a auzit copilul și a învãțat cã pe tatãl îl cheamã dracu, pe el satana și ei trãiesc în iad.

Încã și din aceastã istorioarã se poate vedea ce groaznice urmãri are pentru un copil creșterea ce o vede și o aude în casa pãrinteascã.

365 Animalele ascultã chemarea omului

Un cîine aleargã de departe cînd îl cheamã stãpînul lui.

Oaia aleargã îndatã cînd aude glasul pãstorului ei.

Tot așa și caii, boii, vacile, cunosc și ascultã glasul stãpînului lor.

Numai omul cel fãcut dupã Chipul și asemãnarea lui Dumnezeu nu cunoaște și n-ascultã glasul și chemarea Fãcãtorului sãu. Vai ce grozav lucru este acesta!

Și, vai, ce lucru și mai grozav este, cînd ne gîndim cã omul ascultã vocea și voia diavolului. Pe Dumnezeu nu vrea sã-L asculte, dar pe diavolul îndatã îl ascultã și face voia lui.

366 Bufnița vede numai noaptea

Bufnița e un admirabil chip al orbiei sufletești. Ea are ochi mari, luminoși, curați, dar vede cu ei numai noaptea. Lumina zilei pentru ea este întuneric, iar întunericul este luminã.

Bufnița urãște lumina; ea nu poate suferi lumina; pe ea o supãrã lumina. Ea iubește întunericul; puterea ei de mișcare este întunericul.

Așa sînt și cei orbiți de patimi și fãrãdelegi: niște orbi cu sufletul. Pentru ei întunericul este luminã, iar lumina întuneric(Isaia 5, 20). Ei n-au ochi și vedere pentru cele sufletești. Ochi au dar nu vãd.

Bufnița e și chipul diavolului. Ea are putere numai la întuneric. Așa e și diavolul. El are putere numai la întuneric și numai asupra celor ce umblã în întuneric.

Eu sînt Lumina lumii - zicea Isus - cel ce vine dupã Mine nu va umbla în întuneric ci va avea lumina vieții(Ioan 8, 12). Iar de altã parte, despre satana se spune cã stãpînește în întunericul acestei lumi(Efes. 6, 12). Adicã, vedeți, sînt douã lumi: o lume de luminã sufleteascã și alta de întuneric sufletesc. Cei ce trãiesc în lumina și în lumea cea sufleteascã a Mîntuitorului, n-au nici o teamã de diavolul. Diavolul are putere numai asupra celor ce trãiesc în întuneric.

Vai de pãsãrile ce zboarã și umblã noaptea prin întuneric. Bufnița se ospãteazã din carnea lor. Vai de cei ce umblã în întunericul pãcatelor!

Ferice de fiii luminii, vai de fiii întunericului(Efes. 5, 8). Tu, cititorule, între care ești?

367 Umbra mãgarului

Un predicator se silea odatã sã trezeascã în popor dragostea și rîvna pentru lucrul mîntuirii sufletești. Însã la rîvna lui, poporul rãspundea cu cãscãturi și semne de plictisealã.

Atunci predicatorul începu în mijlocul predicii o poveste.

Cicã odatã un cãlãtor a închiriat de la un cioban un mãgar. Pe drum fiind cald cãlãtorul fãcu popas și neavînd alt loc se adãposti la umbra mãgarului.

- N-ai drept sã folosești umbra mãgarului meu - zise atunci ciobanul. Eu ți-am arendat numai mãgarul, nu însã și umbra lui. Umbra e a mea... Din vorbã în vorbã, lucrul ajunsese la ceartã și pe urmã la judecatã. Lumea se umplu de faima acestui proces; toți așteptau cu gura cãscatã sã vadã ce se va alege.

Cu gura cãscatã așteptau și ascultãtorii predicatorului sã audã ce s-a întîmplat cu umbra mãgarului. Povestea îi trezise din somnul nepãsãrii. Însã predicatorul deodatã se opri în loc cu povestea și continuã cu predica. Treaba asta îi neliniști pe oameni. Ei așteptau sã audã ce s-a întîmplat cu umbra mãgarului. Atunci predicatorul le zise:

- Vedeți dragii mei, o poveste mincinoasã v-a trezit din somn; o ascultați cu încordare, dar Cuvîntul lui Dumnezeu nu-L ascultați... umbra unui mãgar vã intereseazã mai mult decît Împãrãția lui Dumnezeu și mîntuirea sufletului vostru...

Este aceasta o istorie ce se întîmplã și în zilele noastre. Ascultã oamenii și citesc cu drag tot felul de minciuni și lucruri lumești, dar cînd e vorba de cele sufletești, le vine somnul, le vine silã și nepãsare!

368 Puterea rugãciunii

O întîmplare din istorie.

În anul 1812, Napoleon cel mare, nãvãli în Rusia cu peste o jumãtate de milion de soldați.

O spaimã mare cuprinsese poporul rus.

Atunci se ridicã la Moscova un vestit preot credincios, adunã popor mult și fãcu o rugãciune în care, printre altele, zicea:

Doamne Dumnezeul oștirilor. Tu cela ce ai cufundat pe Faraon și l-ai umilit pe Nebucadonosor, privește Doamne spre trufia acestui om care se numește Napoleon... biruința vine de la Tine Doamne, de la brațul Tãu cel înalt... noi ne punem sub scutul aripilor Tale...

ocrotește-ne Doamne și ne apãrã...

Un sol s-a prezentat în fața lui Napoleon raportîndu-i cã la Moscova se fac rugãciuni contra lui.

- Pãi cu rugãciunile mã voi bate eu? - rãspunse Napoleon cu îngîmfare... între mine și Rusia nu rugãciunile vor decide, ci baionetele... voi nãvãli în Moscova cu cele 500.000 de baionete și voi face de rușine rugãciunile lor...

Dar pe urmã ce s-a întîmplat? Rãzboiul a ieșit prost. Pe Napoleon l-a prins în Rusia o iarnã cumplitã. A trebuit sã se retragã cu un dezastru cumplit. Din 500.000 de oameni, a ajuns în Franța numai cu 50.000. Ceilalți au rãmas prin pustiurile înviscolite ale Rusiei.

Rugãciunea a biruit trufia. Și o va birui totdeauna.

Sã nu uitãm: neamurile - ca și oamenii - se ridicã prin smerenie și cad prin trufie.

369 Ce sãdește unul smulge celãlalt

Doi soți aveau o grãdinã, pe care o semãnaserã cu tot felul de legume. Mai rãmãsese un colț mic nesemãnat.

- Hai sã seamãn aci ceva fãrã știrea bãrbatului - își zise femeia - sã-i fac o surprizã. Dar tot așa gîndi și bãrbatul: sã semene și el ceva fãrã știrea soției. Nevasta a semãnat flori, iar bãrbatul mac. Cînd a rãsãrit macul, nevasta a alergat și l-a smuls așteptînd sã rãsarã florile ei. Cînd au rãsãrit florile, le-a smuls bãrbatul, așteptînd sã rãsarã macul lui, așa cã pe urmã n-a mai rãsãrit nimic.

Așa fac unii pãrinți - foarte mulți și cînd e vorba de creșterea copiilor. Ce seamãnã unul,

smulge celãlalt și astfel nu rãsare nimic.

Așa se întîmplã și cînd, peste tot copilul n-are creștere bunã în casã. În acest caz e zadarnicã munca ce o face biserica și școala. Ce seamãnã preotul și dascãlul în inima copilului, smulge creșterea cea rea ce o are copilul în familie.

Inima copilului e ca un ogor nesemãnat. A pãrinților este în primul rînd înfricoșata rãspundere despre ce fel de sãmînțã seamãnã în acest pãmînt, și a lor este rãspunderea despre cum au ajutat sã creascã sãmînța ce au semãnat-o în acest pãmînt biserica și școala.

370 Litera legii - 1

Episcopul catolic Otto din Bayaux, lupta în bãtãlia de la Hastings cu bãțul, în loc de sabie. El își închipuia cã neîntrebuințînd sabia se va conforma regulilor bisericești, care opreau pe clerici sã poarte sabie.

E vorba despre luptele confesionale, ce se dãdeau în vremile de demult prin Nordul Europei. În acele lupte, episcopul de mai sus, folosea în loc de sabie, bîta, ca sã nu cadã sub judecata cuvintelor Mîntuitorului: Petre, bagã-ți sabia în teacã, cãci oricine scoate sabia, de sabie va muri.

Așa e litera legii. În loc de sabie, folosește bãțul, parcã nu e totuna cã cineva este omorît cu sabia sau cu bãțul!

371 Creștinii cei de azi

Despre creștinii cei dintîi - creștinii cei de aur - spune istoria cã odatã, au dat peste adunarea lor niște dregãtori pãgîni și luîndu-le Noul Testament, i-au amenințat cã le vor arde toate cãrțile acestea, sã nu mai rãmînã nici una din ele.

- Poftim, aruncați-le în foc! - rãspunserã creștinii. Noi n-am pierdut cu asta nimic, cãci știm pe de rost întreg Noul Testament și îl vom putea scrie din nou.

Fericite vremuri erau atunci cînd creștinii știau pe de rost Noul Testament și cumplite vremuri sînt azi, cînd cei mai mulți creștini nici mãcar nu au vãzut Noul Testament!

372 Grãdina cu merele acre

Un om își apãrã grãdina de copii și de furtuni într-un chip ciudat. Pe laturi, pusese tot meri cu mere acre și rele, însã înãuntru erau mere minunate la gust.

Cam așa se întîmplã și cu oamenii, cînd e vorba de Evanghelia Mîntuitorului și de o viațã trãitã cu El. Grãdina e dulceața și bucuria ce le dã viața trãitã cu Domnul și Evanghelia Lui.

Însã aceastã minunatã grãdinã are, la început, cînd intri în ea, și cîteva mere acre: lepãdarea de sine, lepãdarea de poftele și plãcerile și nãravurile acestei lumi. Dar aceste mere acre țin numai o clipã, pînã intri în grãdinã, într-o viațã trãitã cu Domnul. Cînd ai intrat în aceastã viațã și ai gustat din ea, atunci îndatã simți o dulceațã, o bucurie, o pace și o fericire pe care nu le-ai avut și nu le-ai cunoscut. Cei mai mulți nu intrã în aceastã viațã, pentru cã nu cunosc dulceața și bucuria ce sînt înãuntrul ei; cunosc numai merele acre ce sînt pe lãturi, la intrare.

Tu cititorule, ai intrat în viațã și ai gustat din dulceața și bucuria unei vieți trãite clipã de clipã cu Domnul?

373 Albinele și pãianjenii

Pãianjenii sînt mari dușmani ai albinelor. Cînd pãtrund în coșnița lor, e adevãrat cã nu le omoarã, dar stricã mierea lor și prin pînzele lor încurcã lucrarea albinelor și le sparge cãsnicia. De aceea albinele se luptã cu îndîrjire contra pãianjenilor.

În chipul pãianjenilor sînt și pãcatele cele mãrunte. Ele nu omoarã sufletul dintr-o datã, ci încetul cu încetul, stricînd puterile sufletului. Cînd acești pãianjeni au intrat în sufletul nostru, sã-i dãm îndatã afarã, cãci dacã-i vom lãsa sã-și facã locuințã în inima noastrã, în curînd vom vedea mierea noastrã pierdutã și stupul conștiinței noastre distrus.

374 O întîmplare din rãzboi

Un prieten, care a fãcut rãzboiul, îmi spunea cã în douã rînduri li s-a întîmplat prin Galiția sã se rãzboiascã noaptea - din greșealã - cu alți soldați de-ai lor, de prin alte unitãți. Toatã noaptea s-a dat o luptã crîncenã, cu vuiet de rãzboi, cu morți și rãniți.

Abia dimineața cînd rãsãri soarele și s-a fãcut ziuã - a fost observatã cumplita greșealã.

În întunericul nopții și al pãdurilor de brad, se rãzboiau frații.

O întîmplare cu adînc înțeles sufletesc este aceasta. Oare nu sînt în situația asta grozavã și creștinii de azi, care se rãzboiesc unii contra altora în noaptea zavistiei și urii dintre frați?... Oare nu sînt în situația asta și popoarele creștine din Europa, de la care au plecat și pleacã toate rãzboaiele cele mari, de se mirã popoarele pãgîne de noi?... Oare nu sînt în situația asta chiar și religiile și confesiunile creștine, care se rãzboiesc și ele și se urãsc unele pe altele?

O noapte grozavã, cu lupte între frați, este viața creștinãtãții de azi. Pînã cînd dãinuie aceastã noapte, în zadar cîntãm la Crãciun: Rãsãrit-a lumii lumina cunoștinței. Lumina cunoștinței și Soarele dreptãții nu se vãd în viața noastrã.

Însã, odatã și odatã totuși va rãsãri soarele și se va face ziuã. Vedea-vor atunci cei vii și cei morți cumplita greșealã în care au trãit.

375 Numai cîrpaci...

În veacul al 17-lea, a trãit în Anglia un predicator vestit: Wesley. Prin puterea credinței și cu dar de sus, dintr-un simplu pantofar, devenise un vestitor vestit.

Odatã predicînd el, cineva din public șoptea mereu cu rãutate: ãsta a fost un pantofar...

cizmarul face pe popa...

- Cineva șoptește mereu cã eu am fost pantofar - grãi Wesley întrerupînduși predica țin însã sã vã spun cã nu e adevãrat... minciunã! eu n-am fost pantofar... am fost numai un biet cîrpaciu.

Smerenia alesului Domnului a astupat gura hulitorului.

376 Trei minuni

Un vestit misionar spunea: Trei minuni am vãzut în lumea asta:

Prima. Am vãzut oameni care au fel de fel de talanți de la Bunul Dumnezeu: averi, bani, științã, învãțãturã, dar de a cînta frumos, de a scrie și vorbi frumos și altele multe - dar pentru Domnul și pentru sufletul lor nu folosesc nimic din acești talanți (îi folosesc pentru slujba diavolului).

A doua. Am vãzut oameni care parcã n-au nici o putere și nici un dar deosebit, dar rãmîi uimit ce lucruri minunate pot face pentru lucrul Domnului și pentru biruința Evangheliei.

A treia minune sînt eu însumi, care eram un negustor de robi și de femei stricate, vindeam oameni pentru cîștigul meu și al diavolului. Din acest vînzãtor și omorîtor de suflete, Domnul a fãcut un negustor de suflete.

377 Ursul și mierea cea fierbinte

La serbarea unui prinț german din veacurile trecute, pentru amuzarea oaspeților, s-a adus un urs, cãruia i s-a dat drumul în mijlocul unei curți, unde era un vas mare plin cu miere fierbinte.

Cum ursul se prãpãdește dupã miere - îndatã ce i s-a dat drumul, se repezi cu botul în vas, opãrindu-se amarnic. Urlînd de durere, se retrase la marginea curții. Dar nu peste mult, lãcomia îl duse iar la oalã. Și iar se arse din nou și iar se retrase. Și iar veni, și iar fugi. Și tot așa fãcu pînã ce pe urmã înghiți toatã mierea și muri pe loc.

Exact așa face și creștinul de literã. Cînd se arde cu mierea desfãtãrilor lumești - se retrage în cãințã. Dar lãcomia îl duce iar la pãcat. Și dupã ce se arde din nou, iar se cãiește

din nou. Și iar se arde și iar se cãiește. Și tot așa se arde și se cãiește, dar de miere nu se lasã pînã ce moare în pãcat și în pieire sufleteascã.

Ce folos cã ne spovedim regulat și pãcãtuim regulat? Ce folos de cãințã dacã facem tot aceleași urîciuni? Ce folos de cãințã dacã nu ne lãsãm de miere?

O cãințã fãrã îndreptare este un lucru foarte plãcut diavolului. De ursul cu mierea fierbinte rîdea prințul cu oamenii lui. De creștinul ce se arde mereu și pãcãtuiește mereu, rîde prințul întunericului cu ceata diavolilor lui.

A te cãi cu adevãrat, înseamnã a o rupe cu lumea și cu pãcatele. Înseamnã a muri fațã de lume și fațã de pãcat(Rom. cap. 6; Gal. 6, 14). Iar aceasta o poate face numai cel ce s-a suit la Golgota: cel ce a aflat cu adevãrat Jertfa Scumpului nostru Mîntuitor.

378 Asta nu mã privește pe mine...

Astã varã m-am întîlnit cu un ostaș ce-mi arãta o tãieturã dintr-o gazetã, unde se vorbea despre Oastea Domnului.

- Asta nu mã privește pe mine - i-am rãspuns.

- Cum așa? - a întrebat ostașul mirîndu-se - cãci doar uite, aci e vorba despre un atac contra Oastei Domnului!

- Tocmai pentru asta nu mã privește - i-am rãspuns eu - fiindcã e vorba despre un atac contra Oastei Domnului... e vorba despre Oastea Domnului și nu despre o Oaste a lui Trifa.

Atacul acesta deci nu mã privește pe mine, ci pe Proprietarul Oastei; cãci doar de aia se cheamã Oastea Domnului, ca sã știe toatã lumea cã Stãpînul și Proprietarul acestei Oști, este Domnul și nu un om - Trifa. Așadar, dacã este vorba despre un atac contra Oastei Domnului - apoi asta Îl privește pe Proprietarul Oastei și nu pe noi... asta-i grija Lui sã Se apere cum va ști El.

Noi, ostașii Domnului, trebuie sã ne învãțãm a încredința mai mult - a încredința cu totul - mișcarea noastrã în grija Domnului cãci a Lui este. Pe noi n-ar trebui sã ne tulbure nici un atac și nici o criticã. Noi n-ar trebui sã rãspundem la criticile și atacurile ce ni se aduc. Asta-i grija Domnului.

Noi ne apãrãm ca sã întãrim pe cei slabi, pe cei ce se clatinã în fața atacurilor.

379 Duhul Sfînt vistierul

Despre Duhul Sfînt se spune cã este vistierul bunãtãților, adicã vistierul ceresc. El este încredințat cu casa, el cu cezarul. El face plata bunãtãților cerești.

Golgota ne-a deschis credit la banca cea mare a dragostei lui Dumnezeu: Golgota ne-a fãcut cambiul.

Prin Duhul Sfînt ni se plãtește suma, valoarea cambiului. Se cere însã și din partea noastrã petiția cuvenitã; trebuie sã cerem prin rugãciune și cãințã aceste daruri ale bunãtãților, iar dupã ce am primit talanții, darurile ce ni s-au dat, sã-i folosim cinstit negustorind cu ei pentru Împãrãția lui Dumnezeu și mîntuirea sufletelor.

380 Cînd cade un cal

Zilele trecute am vãzut un cal ce cãzuse pe lunecușul strãzii. Mulțime de oameni se strînseserã în jurul animalului cãzut și toți ajutau la ridicarea lui. Un lucru frumos este acesta.

Cînd cade un dobitoc toți ajutã la ridicarea lui.

Eu însã m-am gîndit în mine: ce bine ar fi dacã s-ar petrece lucrul acesta și între oameni!

Ce bine ar fi dacã oamenii ar sãri sã ajute și pe semenul lor ce cade. Cãci și omul cade în atîtea și atîtea feluri. Cade trupește și sufletește. E plinã lumea de oameni cãzuți, dar cine sare în ajutorul lor?

Cîți dintre ei nu s-ar putea ridica dacã s-ar apropia cineva de ei cu Cuvîntul Cel dulce al Evangheliei; cu ajutor sufletesc și trupesc. Cîți cãzuți nu se aflã prin spitale, temnițe, etc.

Cine merge sã-i ridice? Cîți cãzuți nu s-ar putea ridica mergînd la ei cu ajutor sufletesc și trupesc?

Unde sîntem, unde am ajuns de la fericitele timpuri apostolice, cînd creștinii erau una și trãiau într-o familie, ajutîndu-se și întãrindu-se unii pe alții?(Fap. Ap. cap. 4).

Unde sîntem de la cuvintele ap. Pavel: Voi sînteți trupul lui Hristos și fiecare în parte mãdularele Lui... și dacã suferã un mãdular, toate mãdularele suferã împreunã cu El...

(1 Cor. 12, 26), adicã dacã un membru, dacã un frate al vostru suferã, ajutați-l și tãmãduiți-l cãci altcum întreg trupul vostru suferã...

Vai, cît ne-am depãrtat și aci de Evanghelie!

Cînd cade un om, azi sar zece sã-l ajute a cãdea mai adînc și alți douãzeci sar sã-l împiedice de a se ridica. Cînd înființezi o Oaste a Domnului anume pentru ridicarea celor cãzuți, te rîde lumea, te batjocorește, te criticã, ba încã te face și sectar.

Vai, ce vremuri cumplite trãim!

381 M. Sa Regele la fabrica de hîrtie

Mai în primãvarã M. Sa Regele a vizitat fabrica de hîrtie din Bușteni. Din acest prilej, am citit un amãnunt cu un adînc înțeles sufletesc.

Între altele M. Sa Regele s-a interesat din ce fel de material se fabricã hîrtia cea mai bunã.

I s-a arãtat o grãmadã de zdrențe murdare.

- Din zdrențele acestea iese hîrtia cea finã? Posibil acest lucru?

- Da maiestate! Hîrtia cea mai finã se face din zdrențe.

A doua zi M. Sa Regele a primit o seamã de daruri din partea fabricii, între care era și un pachet cu hîrtii fine pentru cancelaria regalã, pe care era imprimatã coroana regalã.

Hîrtiile erau fãcute din zdrențele pe care le vãzuse regele.

Ce predicã minunatã vãd eu în acest amãnunt! Așa sîntem și noi. Niște zdrențe murdare.

Oricît de buni am crede cã sîntem - în fața Crucii toate faptele noastre sînt niște cîrpe murdare.

Dar lucrurile se schimbã complet dupã ce zdreanța noastrã - viața noastrã - trece prin fabrica Golgotei. Din pãcatele noastre ca roșeala de vor fi, ca zãpada le voi albi (Isaia 1, 18). Din zdrențele noastre, din cîrpele noastre cele murdare, Golgota face o pînzã nouã, curatã, o hîrtie albã și curatã pe care Isus Regele Cel Mare Își imprimã coroana Sa Regalã.

382 Rãspunsul lui Dumnezeu

Pe la anul 1778, a murit la Paris, în Franța, Voltaire, mare scriitor și gînditor francez.

El a fost unul dintre cei mai mari hulitori ai lui Dumnezeu. A scris cãrți întregi pline de hule la adresa lui Dumnezeu. În special era un înverșunat dușman al Bibliei.

Lumea - zicea el - e încã proastã, de aceea mai crede încã și mai citește aceastã carte de basme și minciuni, dar eu sînt sigur - profețea Voltaire - cã peste 50 de ani, nu se va mai gãsi nici o Biblie. Lumea se va deștepta și aceastã carte de minciuni va dispãrea.

Știți cum a rãspuns Dumnezeu la aceastã hulã? În casa unde a scris Voltaire hulele lui și profeția lui cea mincinoasã, astãzi se aflã o tipografie care tipãrește Biblii.

Un adevãrat și minunat rãspuns al lui Dumnezeu. Azi Biblia nu numai cã n-a dispãrut, ci ea e cea mai rãspînditã și mai cititã carte de pe pãmînt.

Cu adevãrat, Dumnezeu nu Se lasã batjocorit!

Fã așa și cu rugãciunea. Stãruie în rugãciune cu credințã și stãruințã pînã vei primi roadele darurilor cerești.

383 Scuturã pomul

Cînd îți trebuie toamna poame, scuturi pomul. Dacã pomul nu îngãduie la prima scuturãturã, îl scuturi a doua oarã mai tare și îl scuturi și a treia oarã și mai tare pînã cînd cedeazã și cad poamele.

384 Desculțul nemulțumit

Despre un om sãrac și lipsit se spune cã a plecat odatã la bisericã desculț pentru a se plînge Bunului Dumnezeu de sãrãcie.

Cînd a ajuns în fața bisericii, vãzu cu groazã doi cerșetori, dintre care unul n-avea picioare.

385 L-a adus la mîntuire... o hulã

Într-o crîșmã se aflau mai mulți oameni. Între pahare ajunge vorba despre Oastea Domnului. Cîrciumarul de colo e gata cu hule:

- Sã știți fraților cã Oastea-i lucrul dracului! Oamenii ãia se strîng nopțile și fac slujbã diavolului cu fel de fel de destrãbãlãri.

- Ei, asta îmi trebuia mie! - grãi un bețiv... de cînd tot cãutãm eu pe cineva care face voia diavolului... sã știți cã am sã mã duc și eu în adunarea lor!

Bețivul își ținu vorba. În seara urmãtoare se duse la adunarea Oastei, în credința cã va afla acolo slujba diavolului. Rãmase însã surprins și uimit de ceea ce îi vãzurã ochii și îi auzirã urechile.

Cuvîntãrile, cîntãrile, rugãciunile și lacrimile ostașilor îi sãgetarã inima. Peste cîteva sãptãmîni era un om schimbat.

Cîrciumarul pierduse un client. Tocmai prin hula lui, un suflet pierdut Îl aflase pe Domnul și mîntuirea.

386 Ferecatul morii

De cînd eram preot la țarã, îmi aduc aminte cã plecînd într-o dimineațã prin sat, vãd un morar ferecînd roata morii.

- Nene Nicolae, de ce bați piatra aceea... Nu ți-e milã sã o bați cu ciocanul?...

- Pãi trebuie sã o bat, cinstite pãrinte, cãci s-a tocit și nu mai macinã bucatele cum trebuie.

Eu vorbeam atunci așa în glumã cu morarul Nicolae. Azi însã mã gîndesc cã un adînc înțeles sufletesc se aflã în ferecatul morii.

Din cînd în cînd moara vieții noastre trebuie ferecatã cu ciocanul încercãrilor și suferințelor pentru ca sã dea fãinã de cãințã și întoarcere la Dumnezeu.

Mã gîndesc în special la viața mea. Aflînd cã sînt suferind, ostașii Domnului s-au întristat.

- O, nu vã întristați, iubiții mei frați, poate și suferința mea este un ferecat de moarã.

Poate cã Domnul a voit sã ferece moara din nou, ca sã dea fãinã mai bunã pentru Oastea Domnului.

387 Stãtea sã înjure soarele

O servitoare stãtea sã înjure soarele, pentru cã în timpul cînd mãtura, razele soarelui pãtrundeau pe fereastrã și în lumina lor casa se vedea plinã de praf.

Oare nu tot așa fac și cei ce stau sã înjure, cînd te apropii de ei cu lumina Evangheliei?

În lumina Evangheliei, oamenii își vãd scãderile și se supãrã în loc sã și le recunoascã înaintea lui Dumnezeu, sã se întoarcã la El și sã fie vii.

388 Stãtea în cãruțã cu sacul în spate

- Ascultã omul lui Dumnezeu: fii bun ia-mã în cãruțã cãci uite duc în spate sacul acesta greu și încãrcat!...

- Bucuros, dar uite și cãruța mea e din greu încãrcatã... dar, fie, uite aci în colț un locșor...

suie-te sus!

Plecînd cu cãruța, la un rãstimp cãruțașul observã cu mirare cã cel suit stã cu sacul în spate.

- Ce faci omule? Pune sacul jos! Ce stai cu el în spate?

- Pãi, spuneai cã duci greu în cãruțã și eu credeam sã țin sacul în spate sã nu fie prea greu.

La țarã am auzit aceastã snoavã. De va fi adevãratã sau ba, nu știu. Știu însã cã în cele sufletești mulți creștini sînt la fel cu cel ce stã în cãruțã cu greutatea în spate. Nu își știu arunca sarcina pãcatelor la picioarele Crucii Celui Rãstignit și Înviat pentru noi și mîntuirea noastrã.

De cînd eram preot la țarã îmi aduc aminte cã venise la mine un creștin cu o greutate sufleteascã pe care o dusese la 9 duhovnici. Și probabil și de la mine, a plecat tot cu ea în spate!

389 Perna copilului

Un copilaș asculta pe mamã-sa citind în Noul Testament despre viața Mîntuitorului; Vulpile au vizuine și pãsãrile cerului cuiburi, dar Fiul omului n-are unde sã-Și plece capul (Luca 9, 58). Copilașul înduioșîndu-se zise:

- Mãmico, Îi dau eu perna mea sã Se culce pe ea!...

Frumoasã mãrturisire de la un copil mic. Îmbia și el, micuțul, ceea ce credea cã are mai bun: pernuța lui de la cap.

Fratele meu! Domnul cautã și azi locuri unde sã-Și plece capul. Domnul cere și de la tine un loc unde sã-Și plece capul. Domnul cautã și în viața ta un loc unde sã-Și plece capul.

Scumpul meu frate! Dã-i inima ta! Acesta este locul de odihnã al Domnului și pe acesta ni-l cere El cînd spune: Fiule, dã-Mi inima ta!(Prov. 23, 26).

390 Cum a descoperit Columb America?

America a fost descoperitã de spaniolul Columb. Aceastã descoperire este plinã de un adînc înțeles sufletesc.

Columb s-a frãmîntat o viațã întreagã cu gîndul și credința cã înspre apus de patria sa, în largul apelor mãrii, trebuie sã mai fie o lume nouã.

În cumpãna acestei credințe a pus totul: și-a pus averea pentru construirea de bãrci... și-a pus tihna vieții... și-a pus viața...

Primele încercãri n-au dat însã rezultat. Columb s-a întors fãrã sã fi aflat lumea cea nouã.

Lumea rîdea de el ca de unul ce și-a mîncat banii și averea, visînd o lume nouã.

Dar în sfîrșit, dupã lungi și mari greutãți, bãrcile lui Columb descãlecaserã pe țãrmul lumii celei noi. Istoria ne spune cã în clipele descãlecãrii, Columb - un om credincios - a coborît cu oamenii lui din bãrci, ținînd în mîini steaguri religioase, iar cînd a atins pãmîntul, Columb a îngenuncheat zicînd: În Numele Domnului și Mîntuitorului meu Isus Hristos, te iau în stãpînire, noua mea patrie!

Așa e și cu patria noastrã cea cereascã. Ca și Columb, trebuie sã trãim și noi o viațã întreagã frãmîntați de credința și de dorul cã sus în cer noi avem o patrie nouã, o lume nouã, pe care trebuie sã o cucerim și sã o dobîndim. Columb a pus în cumpãnã totul pentru dobîndirea lumii celei noi. Așa trebuie sã facem și noi. Avere, bani, tihnã, desfãtãri, plãceri trecãtoare... totul trebuie sã jertfim pentru patria cea cereascã.

Iar lupta aceasta o purtãm în Numele lui Isus Cel Rãstignit pe Cruce, care ne dã garanția și siguranța cã lupta noastrã se va gãta cu biruințã: vom intra pe urmã în țara fãgãduinței.

Scumpii mei frați ostași! Și noi sîntem într-o luptã grea pentru patria noastrã cea cereascã, cea veșnicã. Dar ce fericiți vom fi în clipa cînd, dupã o viațã întreagã de lupte și suferințe, vom descãleca și noi pe țãrmul Patriei cerești. În acele clipe vom zice și noi ca și Columb:

În Numele Domnului și Mîntuitorului nostru Isus Hristos, te luãm în primire, scumpa noastrã

Patrie!...

Ajutã-ne Doamne sã ne întîlnim cu toții acolo!

391 Cãmila își tulburã apa

Cînd am fost la Ierusalim, în țara cãmilei, am vãzut un nãrav ciudat ce-l are cãmila. Cînd ajunge la vreo apã limpede, o tulburã îndatã și apoi bea din ea. Am cãutat sã aflu ce înseamnã aceasta și am aflat cã acest lucru îl face cãmila fiindcã... își vede în oglinda apei chipul ei urît și neplãcîndu-i aceastã urîciune, s-apucã îndatã sã tulbure apa.

În chipul cãmilei sînt și oamenii cei pãcãtoși. Ei nu sufãr oglinda Evangheliei pentru cã în ea își vãd urîciunea vieții lor. Pãcãtoșii nu sufãr nici pe cei credincioși pentru cã și viața credincioșilor este o oglindã curatã, în care pãcãtoșii își vãd urîciunea vieții lor și a faptelor lor. Din aceastã pricinã pãcãtoșii au batjocorit și prigonit și vor prigoni totdeauna pe cei drepți și credincioși, ca sã se împlineascã cuvintele Mîntuitorului: Dacã pe Mine M-au urît și pe voi vã vor urî... fericiți veți fi cînd vã vor ocãrî pe voi și vã vor prigoni...

392 Corabia lui Noe și mãgarul

Într-o strînsurã de oameni, se vorbea ceva în legãturã cu potopul și corabia lui Noe, discutîndu-se cele ce scria calendarul foii Lumina Satelor din anul 1929, despre Corabia lui Noe și cutremurul din Balcani.

Un tînãr ce umblase prin școli și se ținea învãțat mare, lua în batjocurã cele scrise în Biblie despre corabia lui Noe.

- Eu - zicea tînãrul - ca om de școalã și carte, nu mai pot crede azi în astfel de basme...

cum oare ar fi putut încãpea toate dobitoacele într-o barcã lungã de 300 de coți și latã de 50 de coți?... și pe deasupra și mîncare pentru ele... sã creadã cine poate astfel de basme!

Atunci ridicîndu-se un bãtrîn credincios, grãi astfel:

- Dragii mei, eu am auzit o istorie pe care o povestea moșul meu și spunea cã a auzit-o și el de la alți bãtrîni.

Cicã atunci cînd începuserã ploile potopului, Noe a poruncit dobitoacelor sã intre în corabie. A strigat pe cãmila de la sud; cãmilã, intrã în corabie și cãmila îndatã a intrat. Strigã pe ursul de la nord: ursule, intrã în corabie, și ursul a intrat îndatã. A strigat pe elefant și elefantul a intrat îndatã.

Mai tîrziu iatã vine și mãgarul. Noe îi strigã și lui: mãgarule intrã în corabie. Dar mãgarul s-a oprit cu mirare la ușa corãbiei zicînd:

- Ce înseamnã aceastã barcã?... uite e numai de 300 de coți de lungã și de 50 de latã și Noe vrea sã ne strîngã aci în ea pe toate dobitoacele; ba încã și mîncare sã ne punã! Cãmila, ursul și elefantul și celelalte animale au intrat pentru cã sînt dobitoace mai proaste și nuși dau seama de ce fac... însã eu, care am studiat prin școli și am învãțãturã multã, nu pot sã cred într-un astfel de lucru imposibil... astfel judecîndu-se mãgarul zãbovea sã intre în corabie.

Atunci ridicîndu-se Noe îl strigã:

- Mãgarule, aici nu-i vreme de ocoșelile tale; marș înãuntru. Și aplecîndu-l de urechi îi trase una bunã mai lovindu-l și peste spate cu un bãț. Și a intrat mãgarul în corabie și a avut și el loc cu toate dobitoacele.

- Te rog sã nu mã vatãmi - grãi atunci tînãrul nostru cel învãțat între rîsetele oamenilor - și de atunci nu s-a mai apucat sã combatã cele spuse în Biblie.

393 Uitați-vã într-un furnicar

Uitați-vã vara într-un furnicar și veți vedea un lucru de adînc înțeles sufletesc.

Furnicile scot neîncetat afarã la soare larvele, adicã ouãle, din care vor învia noile furnici.

Iar cînd vine ploaia și vremea rea, le bagã iarãși cu grabã înãuntru.

De ce fac furnicile acest lucru? Pentru cã fãrã cãldura soarelui, ouãle n-ar putea cãpãta viațã. Așadar, furnicile fac un fel de misionarism. Ele ajutã învierea furnicilor din ouã.

O, de am face și noi acest misionarism!... Fiecare creștin adevãrat, fiecare ostaș al Domnului, trebuie sã fie o furnicã harnicã, ce trage neîncetat, la lumina și cãldura Evangheliei, pe cei ce dorm în larva pãcatelor. Fiecare trebuie sã ajute învierea la o viațã nouã, a celor copleșiți în pãcate și rãutãți.

Privind misionarismul ce-l fac furnicile, sã ne îngrozim gîndindu-ne la cei ce trag pe de aproapele la întuneric, în loc sã-l scoatã afarã la soarele și cãldura Evangheliei.

394 Tunul și focul

Ce armã grozavã este tunul! Dar ca sã-i iei puterea nu trebuie sã-l spargi, nu trebuie sã-l distrugi. E de-ajuns un lucru foarte mic. E destul dacã astupi cu o bucatã de lemn gaura unde intrã cocoșul tunului și aprinde praful de pușcã. Astupînd gaura aceasta, rupi contactul tunului cu focul și prin asta, de ar fi tunul oricît de grozav la vedere, n-are nici o putere... și-a pierdut puterea de a împușca.

Așa e și cu tunurile cele sufletești. În rãzboiul cel sfînt al mîntuirii sufletelor, diavolul nu umblã sã distrugã tunurile. Nu umblã sã-l facã pe om tãgãduitor de Dumnezeu. Îi lasã toatã armãtura ce o are: îi lasã numele de sfînt ce-l poartã, îi lasã credința așa cum o are, îi lasã datinile creștinești ce le ține, etc.

Dar, s-apucã diavolul, mișelul, și astupã gura prin care scînteia cereascã pãtrunde în inima omului și aprinde focul cel ceresc. Într-un astfel de tun, cu gura astupatã, focul cel ceresc nu se mai poate aprinde - iar diavolul e deplin mulțumit cu acest lucru. Pentru împãrãția lui, astfel de tunuri nu prezintã absolut nici o primejdie. Pentru fronturile diavolului numai un creștin aprins de focul Duhului Sfînt prezintã primejdie.

Cei mai mulți creștini sînt niște tunuri încuiate care și-au pierdut puterea de a împușca.

Nu cumva și tu cititorule ești un astfel de tun?...

395 Trãiascã împãratul!

Despre soldații lui Napoleon - spune istoria - cã țineau la el cu o dragoste extraordinarã.

Pe cîmpul de luptã de la Konigretz, s-au vãzut soldați muribunzi, care ridicînduși capul cu ultimele rezerve de viațã, strigau: Trãiascã împãratul!

Un greu rãnit fiind dus la spital sã i se extragã un glonț din piept, în ultimul timp medicii cãutînd glonțul prin piept, el le-a zis: cãutați mai adînc domnilor medici și îl veți afla pe împãratul. Adicã voia sã spunã cã îl purta pe împãratul în inima lui.

O astfel de dragoste trebuie sã avem și noi ostașii Domnului și toți creștinii cei luptãtori fațã de Împãratul nostru Hristos. Pentru dragostea Lui trebuie sã fim gata oricînd a pune în cumpãnã și jertfa vieții noastre. Pînã la ultima rãsuflare trebuie sã luptãm pentru El și Împãrãția Lui.

Taina biruințelor lui Napoleon și a tuturor marilor comandanți a fost dragostea, a fost legãtura sufleteascã dintre împãrat și luptãtorii lui.

Aceasta este și taina biruinței noastre sufletești: legãtura noastrã de dragoste, de alipire și de încredere nemãrginitã în Domnul Hristos, Marele nostru Împãrat și Conducãtor.

396 Apa și moara

Cînd roata morii n-are apã, stau pe loc toate roțile și stã pe loc întreaga moarã. Moara întreagã parcã e un om fãrã viațã, un om mort. Dar cînd roata cea mare primește apã, moara îndatã capãtã viațã și mișcare.

Așa e și cu viața noastrã. Inima e roata cea mare a vieții noastre. Cînd roata aceasta capãtã apã... cînd peste roata aceasta sosește revãrsarea apelor vii ale Duhului Sfînt, moara vieții noastre e plinã de viațã și mișcare.

Dar cînd lipsește aceastã apã, viața noastrã este o moarã ce stã pe loc, o moarã pustie.

397 Dorințele și rugãciunea

Dorințele noastre sînt niște copii ologi - zice un sfînt pãrinte - rugãciunea le dã picioare sã umble.

Dorințele noastre sînt sacul cel gol - rugãciunea umple sacul cu grîu și cu fãinã.

Dorințele sînt norii - rugãciunea face sã picure ploaia cea binecuvîntatã.

398 Fãrã bãț la drum...

Într-o cale, fie și mai scurtã, omul nu pleacã fãrã bãț la drum, fãrã ceva obiect de apãrare.

E în firea omului acest lucru. Cã îți poate ieși în cale atare cîine și te aflã cu mîinile goale.

Dar în calea vieții, pleacã omul fãrã nici o apãrare. Nici mãcar toiagul rugãciunii nu-l ia.

Nu e apoi mirare cã cei dintîi cîini ai ispitelor îl aflã fãrã apãrare și îl mușcã amarnic...

399 Cînd te rogi

Cînd te rogi, ia cu tine pe 3 aleși ai Domnului.

Ia-l mai întîi pe Petru apostolul, roagã-te cu credința lui.

Ia-l apoi pe Iacov: roagã-te cu stãruința lui Iacov din Biblie, care s-a luptat cu Dumnezeu și nu s-a lãsat pînã n-a fost binecuvîntat(Genesa 32, 26).

Și ia-l pe Ioan evanghelistul, ca sã poți trãi viața lui, care este o viațã contopitã în sfințenia și dragostea lui Dumnezeu.

400 Cei ce locuiau pe un vulcan

În Japonia, țara vulcanilor și a cutremurelor s-a întîmplat cã un vulcan, încetul cu încetul s-a stins de tot. Un om și-a luat îndrãzneala și s-a așezat cu casa tocmai sus, unde fusese gura vulcanului. Dupã el, altul și altul.

N-a trecut mult și un sat întreg s-a înfiripat pe locul unde vulcanul mai înainte scuipa foc și cenușã. Anii trecurã și oamenii uitarã pe ce fel de loc stau. Devenirã niște oameni vestiți de rãi, bețivi, suduitori, desfrînați, etc. Își bãteau joc de chemãrile mîntuirii.

Dar ce s-a întîmplat? Într-o noapte tocmai cînd satul avea petrecere și joc și chef, pãmîntul începu a bubui. Vulcanul își deschise gura și într-o clipitã satul și oamenii se cufundarã în adîncul pierzãrii.

Așa va fi și sfîrșitul celor ce trãiesc în rãutãți și nepãsare de cele sufletești. Viața lor se gatã printr-o prãbușire în focul pieirii veșnice.

O, cum nu se gîndesc oamenii cã și noi locuim pe un astfel de vulcan. În zilele noastre plouã cenușã vulcanicã, o arãtare cã Dumnezeu într-o clipealã ne poate pierde. Și totuși oamenii nu se înspãimîntã și de rãutãți nu se lasã.

401 Treizeci de mii de adrese greșite

Într-o predicã despre rugãciune, pastorul din Davos - Elveția, spunea:

La poșta din Zurich s-a fãcut o statisticã ce aratã cã numai acolo sosesc anual 30.000 de scrisori, care nu se pot înmîna, fiind adresate greșit. Toatã solia acestor scrisori se pierde pe nimic, fiind adresate greșit.

Întocmai așa sînt și multe, multe rugãciuni. Ele n-ajung la destinație fiind adresate greșit.

Cãci și rugãciunile sînt un fel de scrisori adresate cerului de sus. Dar, dupã atîtea din ele nu vine nici un rãspuns, ele fiind adresate greșit.

Cereți, dar nu primiți, pentru cã cereți rãu(Iacov 4, 3).

402 Adã foarfecele!...

Un creștin se duse cu cuvînt de mîngîiere la patul unei bolnave. Femeia se tînguia neîncetat contra bolii și încercãrilor.

Te rog deschide Biblia - îi zise creștinul și citește Psalmul 143, versetul 1-3.

Femeia citi: Binecuvîntat este Domnul Dumnezeul meu, mila mea și scãparea mea, sprijinitorul meu și izbãvitorul meu, scutul meu și nãdejdea mea.

- Destul! Te rog adã foarfecele!

- Și ce vrei sã faci cu foarfecele?

- Pãi sã tai acest loc din Biblie pentru cã d-ta nu crezi ce spune aci... locul acesta e de prisos sã mai stea în cartea lui Dumnezeu... pentru d-ta el nu mai are nici un preț.

- Ba, lãsați-l acolo! - zise femeia plîngînd și din acel ceas n-a mai cîrtit contra încercãrilor și suferințelor.

403 Aluatul fariseilor

De ce a asemãnat Isus pe farisei cu aluatul? Cînd a zis: Feriți-vã de aluatul fariseilor?

(Matei 16, 6) - a întrebat odatã un învãțãtor pe elevii sãi.

- Pentru cã - a rãspuns elevul unui credincios - prin aluat totdeauna pîinea crește, se umflã, și aratã mai mare decît este.

404 Ospãțul lui Vlad Țepeș

Lui Vlad Țepeș, domn al Munteniei, i se dusese vestea pentru cruzimile lui.

Odatã Vlad Țepeș a strîns la curtea lui pe toți cerșetorii din țarã și le-a dat un ospãț plin de toate bunãtãțile. O zi și o noapte a ținut veselia acestui ospãț. Au mîncat, au bãut și și-au petrecut cerșetorii ca niciodatã în viața lor.

Dar pe urmã ce s-a întîmplat? Un lucru groaznic. Vlad Țepeș i-a strîns pe toți într-o șurã mare și le-a dat foc.

A fost un ospãț scump, pe care cerșetorii l-au plãtit pe urmã cu viața lor.

Așa e dragii mei și lumea asta cu desfãtãrile ei, cu ospețele ei. A mea este lumea - zicea diavolul cãtre Isus în pustie(Matei 4, 8).

Și cu lumea aceasta îi cheamã diavolul pe oameni la ospãțul desfãtãrilor. Îi cheamã cu parola: Suflete, bea, mãnîncã și te veselește(Luca 12, 19). Iar oamenii ascultã glasul lui satan și se strîng grãmadã ca oile, la ospãțul lui.

Dar, vai, amarnic pot plãti pe urmã acest ospãț. Ca și cerșetorii lui Vlad Țepeș, vor fi poftiți pe urmã în focul iadului. Diavolul i-a ospãtat și pe urmã îi poftește în focul cel de veci.

405 Litera legii și la Sibiu

Fratele ostaș Nicolae Bucur, de aici din Sibiu, ne spunea o întîmplare interesantã.

Fusese chemat la un ospãț, din partea unei rude a sale.

- Da! Vin, dar numai cu o condiție: sã nu aduci muzicanți și jocuri în casa ta! Ne putem noi petrece și fãrã jocuri și beții.

- Te ascult - rãspunse ruda - iatã îți dau cuvîntul meu de onoare cã nu voi bãga muzicanții în casa mea.

Cînd colo, îndatã ce s-așezarã nuntașii la masã, de afarã din tindã, se aud lãutarii.

- Pãi undeți este cuvîntul? - întrebã mirat fratele Bucur.

- M-am ținut întru totul de cuvîntul dat - rãspunse ruda - lãutarii nu vor intra în casa mea... ei ne vor cînta toatã noaptea de afarã, din tinda casei!...

Fratele Bucur se ținu și el de cuvînt și pãrãsi îndatã nunta.

Vai, în cîte feluri și forme își pierd oamenii sufletul pãzind litera și omorînd duhul legilor cerești!

Dar Dumnezeu nu Se lasã batjocorit(Gal. 10, 20) și nici mințit.

406 Paratrãsnetul Golgotei

Pe aici pe la orașe, clãdirile mai scumpe sînt apãrate contra fulgerelor și trãsnetelor cerești cu paratrãsnete. Acest paratrãsnet e un sul de metal cu vîrful aurit. El se așeazã pe vîrful caselor, iar cu pãmîntul se leagã printr-o sîrmã. Pe timp de furtunã acest paratrãsnet prin anumite legi fizice - are puterea sã descarce electricitatea din vãzduhul înfuriat. El prinde în sîrma sa trãsnetul și îl conduce în pãmînt, apãrînd în acest chip clãdirea de sub el.

Ce minunatã icoanã a Golgotei este și acest paratrãsnet! Dreptatea lui Dumnezeu nu poate suferi pãcatul. Pãcatul trebuie pedepsit în virtutea paragrafului de lege: Plata pãcatului este moartea(Rom. 6, 23). Cerul de sus este veșnic acoperit de furtuna urgiei lui Dumnezeu pentru pãcatele noastre. Tunetele și fulgerele mîniei lui Dumnezeu ne amenințã neîncetat.

În aceastã cumplitã furtunã sufleteascã avem însã și noi un minunat paratrãsnet sufletesc; avem Crucea și Jertfa Golgotei. Acest paratrãsnet prinde fulgerele urgiei cerești pentru pãcatele noastre; le ia asuprã-și și ne scapã de lovirea și uciderea lor.

Pe timpul rãstignirii Mîntuitorului s-a fãcut o furtunã mare. Aceastã furtunã era urgia și mînia cerului pentru pãcatele noastre. Ea s-a descãrcat în Jertfa cea Scumpã a Scumpului nostru Mîntuitor. Aceastã furtunã stãruie și azi deasupra sufletelor noastre. De ea ne poate scãpa numai Jertfa Crucii. Crucea din vîrful Golgotei este un uriaș paratrãsnet sufletesc care ne scapã din moarte și din pieire sufleteascã.

Paratrãsnetul este un aparat scump; în vîrful lui trebuie și aur. Golgota este un paratrãsnet mai ieftin. El stã la îndemîna tuturor gratis. Domnul Isus ne-a rãscumpãrat și ne rãscumpãrã nu cu preț de aur și argint, ci cu Sîngele Lui, iar acest dar ni se dã gratuit. Cãci știți cã nu cu argint sau cu aur ați fost rãscumpãrați, ci cu Sîngele Scump al lui Hristos (1 Petru 1, 18-26). Cîți însã primesc acest dar? Ferice de cei ce-l primesc!

407 Care a fost furtuna cea mai mare din lume?

Istoria lumii vorbește despre multe furtuni groaznice.

Dar, cea mai mare furtunã a fost aceea, care s-a descãrcat în clipa cînd Domnul Isus Își dãdea Duhul pe Crucea Golgotei(Luca 23, 44). În aceastã furtunã erau toate fulgerele și tunetele mîniei lui Dumnezeu pentru pãcatele lumii. Era toatã revãrsarea mîniei și pedepsei Tatãlui ceresc pentru pãcatele tuturor oamenilor din toate timpurile. Acolo erau și norii pãcatelor noastre.

Urgia cerului și a pãmîntului era grãmãditã deasupra Scumpului nostru Mîntuitor. Și toatã aceastã furtunã s-a descãrcat în J ertfa cea scumpã a Scumpului nostru Mîntuitor și Rãscumpãrãtor.

408 Care este muntele cel mai înalt?

Se spune cã e Himalaia. Vorbã sã fie!

Muntele cel mai înalt din aceastã lume este Dealul Golgotei. N-are decît 840 de metri, dar e cel mai înalt munte din lume, pentru cã creștetul lui - cu Crucea rãstignirii - ajunge pînã la cer.

Dealul Golgotei leagã cerul cu pãmîntul și pe om cu Dumnezeu.

409 Cine L-a rãstignit pe Isus?

Scripturile ne spun cã L-au rãstignit iudeii cei fãrã milã și recunoștințã.

Eu însã zic cã pe Domnul Isus nu L-au rãstignit numai iudeii, ci L-am rãstignit și eu și tu cu pãcatele noastre.

Eu am vãzut un tînãr care stãtea sã batã pe un evreu, pentru cã protopãrinții lui au rãstignit pe Domnul. El însã nu bãgã de seamã cã și el cu pãcatele lui fãcea același lucru:

rãstignește din nou pe Fiul lui Dumnezeu(Evrei 10, 20).

Sã nu uitãm: prin pãcatele noastre noi Îl rãstignim pe Fiul lui Dumnezeu!

410 Ultima scãpare

Un preot istorisește în amintirile sale pastorale:

O doamnã distinsã și bogatã, veni odatã la mine.

- Pãrinte - îmi zicea ea - eu sînt un suflet care cautã demult mîntuirea, dar nu o pot rupe cu lumea. Cad necontenit în vechile mele pãcate. Am fãcut mereu rugãciuni, am fãcut multe pomeni cu sãracii, m-am spovedit în posturi și totul e zadarnic... ce sã mã fac?...

- Mai este o scãpare - îi rãspunsei eu liniștit.

- Și anume ce?

- Crucea încercãrilor, nenorocirea!

- Ah! Nenorocirea - grãi doamna speriatã.

Și așa a și fost. În casa ei cea plinã de lux și de îmbuibare, intrarã izbeliștile. Printr-un proces pierdu o mare parte din averea ei. Rudele se întoarserã împotriva ei. Și pe deasupra trecu și printr-o boalã grea.

Peste un an cãzu în fața mea strigînd:

- Slavã lui Dumnezeu. În sfîrșit nenorocirea mi-a ajutat sã apuc calea mîntuirii. Prin crucea încercãrilor am aflat ceea ce cãutam: mîntuirea prin Domnul Isus Hristos!

411 Atlas

În religia lor, vechii greci aveau și o legendã despre un oarecare zeu cu numele Atlas, pe care Jupiter, mai marele zeilor din cer, l-a pedepsit cu o pedeapsã înfricoșatã: sã ținã în spatele lui temeliile cerului și ale pãmîntului. Acest Atlas ținea pe umerii lui temeliile lumii, globul pãmîntesc.

Și Scumpul nostru Mîntuitor este un fel de Atlas pe care Domnul Dumnezeu L-a pedepsit cu o pedeapsã înfricoșatã: sã ia asuprã-Și pãcatele noastre ale tuturora și sã Se rãstigneascã pentru iertarea lor.

Aceastã pedeapsã o aratã lãmurit Scripturile și în special prorocul Isaia: Domnul L-a dat pe El (pe Isus) pentru pãcatele noastre... Acesta pãcatele noastre le poartã și pentru noi rabdã durere... El S-a rãnit pentru pãcatele noastre și a pãtimit pentru pãcatele noastre (Isaia cap. 53).

În paharul din Grãdina Ghețimani, în înfricoșatele chinuri de pe Crucea Golgotei, erau pãcatele noastre ale tuturora... erau pãcatele tuturor oamenilor din toate vremile.

Ce greutate teribilã!

Dar pentru Preascumpul nostru Mîntuitor aceastã greutate nu era atît o pedeapsã. El a fãcut Jertfa aceasta din dragostea nemãrginitã pentru noi și mîntuirea noastrã.

412 Mîinile mamei

O mamã sãracã avea un copil rãu. Apucase cu bãutura și cu cîrciuma. Într-o noapte chefui, se îmbãtã, jucã cãrți, se bãtu și împreunã cu alții s-au dus la furat. Au fost prinși și judecați la închisoare lungã și grea, pe care avea dreptul s-o poatã rãscumpãra cu o sumã mare de bani.

El scrisese mamei sale din temnițã:

- Mamã dragã, fieți milã de mine și plãtește pedeapsa și mã scoate de aici.

Mama ce era sã facã? Ce nu face o inimã de mamã? Cãutã de lucru în dreapta și în stînga, la cîmp, la fabricã, la spãlat, etc. și pe urmã plãti banii și își scãpã fiul din temnițã. Cînd fiul ajunse acasã, s-aplecã sã sãrute mîinile mamei, dar ce vãzu? Mîinile mamei erau pline de rãni și de sînge.

- Ce-i cu mîinile tale dragã mamã?

- Fiule dragã - rãspunse mama - rãnile astea le-am cãpãtat lucrînd cu zi cu noapte pentru banii cu care te-am eliberat.

Fiul se înfiorã de acest lucru. Îl strãpunse pînã la inimã mîinile mamei și din acea clipã nu mai pãcãtui. De cîte ori se apropia de el ispita pãcatului, se gîndea la mîinile mamei.

În acest chip sînt și mîinile Scumpului nostru Mîntuitor. Sînt pline de rãnile și Sîngele cu care ne-a rãscumpãrat din temnița morții. Fiul cel cãit n-a mai pãcãtuit dupã ce a înțeles mîinile sîngerînde ale mamei. Așa trebuie sã facem și noi, cãci Isus Domnul n-a venit numai sã sîngereze pentru pãcatele noastre, ci sã ne și opreascã de la pãcat.

Isuse, Scumpul meu Mîntuitor! Sãrut sfintele Tale mîini, care au sîngerat de atîtea ori pentru pãcatele și ticãloșiile mele. Le sãrut și fãgãduiesc cã le voi cruța de noi sîngerãri. De cîte ori se vor apropia ispitele de mine, mã voi gîndi la scumpele Tale mîini pline de sînge și mã voi opri de la pãcat.

413 Trãiește prin moartea altuia

Într-un orãșel din Germania se poate vedea și azi un om care merge în fiecare duminicã la cimitir și se roagã la un mormînt.

Cel pentru care se roagã e un fost prieten al lui care în timpul rãzboiului s-a dus pe front în locul lui și a murit în locul lui. Aceastã înlocuire, mortul o fãcuse din considerația cã prietenul sãu avea o familie grea, iar el n-avea.

Iatã și aceasta este o minunatã icoanã a rãscumpãrãrii noastre din Jertfa Crucii.

Omul acesta din Germania trãiește prin jertfa și moartea prietenului sãu. El este cu adevãrat un mort ce trãiește. Trãiește prin moartea și jertfa prietenului sãu.

Așa trãim și noi prin Jertfa și moartea Scumpului nostru Mîntuitor!

414 Rãspunsul lui Diogene - 1

Diogene - un vestit filozof de pe vremea lui Alexandru Macedon - fu îmbiat odatã cu un pahar de bãuturã.

Diogene luã paharul și îndatã îl rãsturnã jos.

- De ce ai fãcut Diogene, acest lucru?

- Pãi - rãspunse Diogene - l-am rãsturnat eu ca pe urmã sã nu mã rãstoarne el pe mine!

415 Zece mii de telegrame

Un milionar din America, atras la picioarele crucii, dupã ce a gustat din dulceața mîntuirii, a trimis în toate pãrțile lumii zece mii de telegrame cu locul de la Ioan 3, 16:

Atît de mult a iubit Dumnezeu lumea, încît și pe Fiul Sãu Cel Unul Nãscut, L-a dat ca oricine crede în El sã nu piarã, ci sã aibã viața veșnicã.

Aceste telegrame au trecut prin zeci de mii de mîini care n-auziserã niciodatã aceastã veste dulce. Pe unii din ei, Duhul Sfînt i-a sãgetat cu aceste cuvinte și i-a adus la Domnul.

416 Eu am mai fãcut drumul acesta!

Sã ne gîndim la un om care trebuie sã facã o cãlãtorie lungã și primejdioasã printr-un loc necunoscut și plin de primejdii.

În frãmîntarea cãlãtoriei lui, iatã sosește un om de bine. Și îi întinde o carte zicîndu-i:

Poftim citește în cartea aceasta și vei afla în ea o bunã îndrumare pentru cãlãtoria ta. Îți va arãta drumul deslușit.

Dar ce folos. Era întuneric și omul nu putea citi cartea. Și plecã omul dibuind mai departe.

Nu peste mult, iatã sosește un alt om de bine. Și îi întinde o luminã zicîndu-i: Poftim lumina aceasta cã-i întuneric și nu vezi calea. Ea îți va lumina drumul și vei ajunge cu bine.

Iatã însã cã sosește un Om apãsat de o Cruce grea pe umerii Sãi și cu coroanã de spini pe cap. Și îi zise cu glas duios:

- Truditule cãlãtor, vino dupã Mine cãci Eu am mai fãcut drumul acesta... Numai Eu Singur te pot conduce la sfîrșitul cãlãtoriei tale...

Și mergînd dupã Acest Cãlãtor, omul și-a sfîrșit cãlãtoria cu bine.

În cãlãtoria cea mare a acestei vieți, în drumul nostru spre mîntuire, nu ne poate ajuta nici cartea, nici știința omeneascã, ci numai Acela care a mai fãcut odatã acest drum prin Crucea de pe Golgota: Isus Mîntuitorul.

417 Care-i lemnul cel mai roditor?

Mai anii trecuți un învãțat a pus urmãtoarea întrebare: care-i lemnul cel mai roditor din lume? Cele mai multe voturi le-a cãpãtat curmalul, un pom din țãrile calde, care rodește neîncetat și din roadele lui se face pîine, lapte, haine și tot ce trebuie pentru traiul omului.

Eu însã zic, cã lemnul cel mai roditor din lume este lemnul Crucii, pentru cã el este veșnic încãrcat cu cele mai scumpe roduri. O lume întreagã se hrãnește zi de zi cu poamele acestui pom frînt și uscat. El dã tot ce trebuie vieții noastre trupești și sufletești.

Lemnul acesta este lemnul vieții și roadele lui sînt spre tãmãduirea neamurilor și a tuturor oamenilor(Apoc. 22, 2).

Ferice de cei ce se hrãnesc cu roadele acestui lemn, adicã cu faptele ce izvorãsc din Jertfa Crucii Scumpului nostru Mîntuitor, fãcutã pe lemnul Crucii.

Ai primit tu aceastã Jertfã cititorule?

418 Fîntîna și vasul

Într-o pustie, un om ajunse la o fîntînã și stãtea mort de sete lîngã ea fãrã sã poatã sã-și stîmpere setea.

Cum așa?

Pentru cã la fîntînã nu era vas de scos apã. Cineva îl luase.

Așa e și cel ce nu cunoaște pe Isus Mîntuitorul și Mijlocitorul(2 Tim. 10, 29). Isus este Vasul cu care scoatem și care ne scoate apa cea vie, apa vieții din fîntîna dragostei lui Dumnezeu. Cine n-are acest vas, moare de sete lîngã fîntînã.

Isus a zis:

Cine crede în Mine din inima lui vor curge rîuri de apã vie...(Ioan 7, 38).

419 Gura lumii și mîntuirea sufletului

- Ce poate pãți cel ce se ia dupã gura lumii? O istorioarã pe care poate ați mai auzit-o Un tatã și cu fiul sãu duceau la tîrg un asin sã-l vîndã. Amîndoi mergeau pe jos.

- Ce oameni proști! - grãirã trecãtorii... își rup încãlțãmintele și picioarele ca sã cruțe mãgarul!

Atunci tatãl se sui cãlare pe asin.

- Ce tatã fãrã pic de inimã! - grãirã alți trecãtori... cã n-are milã de copilul lui și îl lasã sã batã drumul pe jos.

Tatãl se dete jos și se sui copilul pe asin.

- Poftim - grãirã nu peste mult timp alți trecãtori și ãsta se cheamã copil cu creștere?

Bãtrînul lui tatã sã meargã pe jos, iar el cãlare?...

- Ce-i de fãcut cu oamenii ãștia? - își zise în sine tatãl... și se sui și el pe asin, alãturi de copil, în nãdejdea cã cu asta va astupa gura lumii.

Dar, ți-ai gãsit-o. Abia fãcurã cîțiva pași și oamenii începurã:

- Uite ce oameni tirani! Doi oameni sãnãtoși se suirã pe un biet asin!...

- Ascultã fiule, zise atunci tatãl, - cu oamenii ãștia nu mai ieșim la cale... sã mai încercãm una.

Se coborîrã amîndoi de pe asin, luarã o prãjinã de lemn și legîndu-l pe asin, îl ridicarã în spate și pornirã cu el la drum.

Atunci trecãtorii începurã a rîde cu hohote.

De supãrare, se spune, cã bãtrînul a trîntit asinul într-un rîu și s-a întors acasã fãrã el.

O istorioarã este aceasta, dar ea cuprinde multã învãțãturã. Ea ne aratã ce pãțește omul

cînd se ia dupã gura lumii. Gura lumii este o mare putere și ea stã de regulã în slujba lui satana.

Gura lumii se amestecã și în mîntuirea sufletului. Gura lumii e cea dintîi armã pe care o ridicã diavolul contra mîntuirii unui suflet. Îndatã ce te lași de rãutãți și apuci pe calea Domnului, gura lumii nu te mai scoate din sectar, țîcnit, smintit, etc.

Oriunde se hotãrãște pentru Domnul un suflet, acolo, hop - aleargã și gura lumii. Și te miri de unde scoate rãutãțile ei. Și mai ales te miri de oameni, cum ascultã de aceste rãutãți.

Gura lumii de regulã e gura diavolului și oamenii ascultã de gura asta, mai altfel ca de Sfînta Scripturã. De Cuvîntul lui Dumnezeu n-ascultã, dar de gura lumii, da.

E destul, spre pildã, ca gura lumii sã-i mintã omului cã Biblia-i o carte sectarã, pentru ca omul sã fugã de cartea lui Dumnezeu. E destul ca gura lumii sã spunã cã Oastea Domnului e o mișcare sectarã, pentru ca omul sã se fereascã de ea ca de un lucru rãu.

Dragã cititorule! Vrei sã apuci pe calea mîntuirii? - N-asculta de gura lumii, ci apucã degrab pe ea!

Dupã ce ai apucat pe calea mîntuirii, n-asculta de gura lumii, ci mergi înainte cãci altcum vei pãți și tu ca omul din pãțania de mai sus. Acela și-a pierdut asinul, ascultînd de gura lumii, dar tu îți vei pierde sufletul și veșnicia!

420 Hercule și grajdul lui Augias

Despre Hercule ne spun vechile povești grecești cã a fãcut 12 fapte de vitejie. A zecea a fost aceasta: regele epeilor, Augias, avea un grajd cu trei mii de vite, dar de 30 de ani nu curãțise gunoiul din el. L-a dat lui Hercule sã-l curețe într-o singurã zi. Ce a fãcut Hercule?

În apropiere curgeau douã rîuri. Hercule a îndreptat curgerea lor spre grajduri, a fãcut o spãrturã mare în pereți, a slobozit înãuntru valurile apelor și grajdul îndatã s-a curãțat.

Iatã o istorie plinã de înțeles și pentru viața noastrã cea sufleteascã.

Rãutate și murdãrie avem și noi destulã în noi. De atîtea ori s-a fãcut și viața noastrã un adevãrat grajd cu gunoi de pãcate strînse de ani de zile.

Iar acest rãu din noi, acest grajd din noi, nu-l vom putea curãța niciodatã cu puterile noastre proprii. Orice am face, oricît ne-am opinti, e totul în zadar. Grajdurile din noi, gunoiul din noi, se va curãța numai cînd vom slobozi peste el rîul Evangheliei. Numai valurile apelor vii care curg din Crucea Golgotei, vor putea curãța gunoiul din noi.

Și așa este și cu stãrile din lume. E plinã lumea de azi de rîul fãrãdelegilor și stricãciunilor sufletești! Iar îndreptarea nu va veni pînã nu va porni sã curgã prin lume rîul cel mare al Evangheliei.

Rîul Evangheliei curge departe de viața popoarelor de azi. Ceea ce se cheamã creștinism este o albie goalã, uscatã și secatã. Rîul Evangheliei trebuie slobozit în deșertul vieții noastre de azi.

Stãrile din lume și din țara noastrã se vor îndrepta numai cînd se vor slobozi peste ele valurile apelor vii ce curg din Crucea Golgotei.

Pentru aceste valuri luptãm și noi cu Oastea Domnului.

421 Cele douã cãruțe

Un cãruțaș ajunse în drum pe un altul și voi sã-l întreacã.

- Fã-mi loc sã trec înainte - se rãsti el cãtre cel ce mergea înainte...

- Da’ pe urma mea nu poți merge? - rãspunse dintîi. Ce duci în cãruța ta?

- Eu duc spirt și țuicã.

- Atunci frate ai dreptate. Treci înainte pentru cã eu duc în cãruța mea sicrie și trebuie sã merg pe urma ta. Eu trãiesc dupã tine.

422 În tîrgul de oale

În tîrgul de oale, oamenii bat cu degetul oalele de pãmînt sã afle care sînt arse mai bine.

Oalele care rãsunã mai bine, sînt arse mai bine și acelea sînt mai bune.

Așa e și un creștin adevãrat: un vas de lut ars și întãrit prin focul Duhului Sfînt.

Precum focul - zice sf. Ioan Gurã de Aur - preface lutul cel moale în vas vîrtos, așa și focul Duhului Sfînt cînd cuprinde un suflet, îl face mai tare ca fierul.

Vasul (creștinul) care a stat mai mult în focul Duhului Sfînt, acela rãsunã mai bine; acela e mai tare în lupta contra ispitelor.

423 Smochinul din Australia

Un necredincios, voind și pe patul morții sã dea o loviturã credinței, a cerut sã fie îngropat cu o smochinã în gurã, zicînd așa în batjocurã:

- Cînd va mai putea crește și din smochina aceasta un smochin, apoi sã știți cã voi învia și eu.

Dorința i-a fost ascultatã, dar abia a trecut anul și a venit rãspunsul lui Dumnezeu.

Sîmburii din smochinã au încolțit, au crescut, și-au fãcut loc printr-o gaurã și rãzbind la luminã, au crescut într-un smochin mare și frumos, care se poate vedea și azi într-un cimitir din orașul Sidney.

O, cum a orbit diavolul mintea necredincioșilor ca nici mãcar din astfel de pilde sã nu vadã strãlucind adevãrul învierii!

424 Fie voia mea

Un om dînd odatã peste niște încercãri, se plîngea pe toate drumurile cã el e prea bãtut de soartã. Și murmura împotriva lui Dumnezeu.

- Tu ești de vinã! - îi zise un prieten credincios.

- Cum așa? De ce?

- Pentru cã în rugãciunea Tatãl nostru, zici mereu: Fie voia Ta Doamne. Iar prin asta Îl inviți pe Dumnezeu sã facã ce va voi El cu tine. În loc de fie voia Ta, zi de acum înainte: Fie voia mea și atunci poate îți va merge mai bine!...

Necredinciosul înțelese lecția și cu ochii plini de lacrimi strigã:

- Iartã-mã Doamne și din acel ceas n-a mai cîrtit împotriva lui Dumnezeu.

425 Sfîrșitul groaznic al unui vînãtor

Viața multor oameni e în chipul unui vînãtor din Tibet, care avu un groaznic sfîrșit.

Aflîndu-se într-o pãdure, pe marginea unui rîu, vãzu un fagur de miere sus pe creanga unui pom de pe malul unei ape și se urcã îndatã sã-l ia. El nu bãnuia cã în acea clipã, viața lui era amenințatã din trei pãrți deodatã și cã el era într-adevãr în ghearele morții. Sub copac, în apã, îl aștepta cu gura cãscatã un crocodil, gata sã-l înghitã, în spatele lui o haitã de lupi sta la pîndã, iar rãdãcinile copacului erau roase de viermi. Ce se întîmplã? Copacul dezrãdãcinat se prãbuși în apã și vînãtorul cãzu pradã crocodilului.

Tot așa, sufletul legat de trupul cel muritor, gustã cîtãva vreme dulceața pãcatului. El cutreierã nepãsãtor și ușuratic pãdurea cea plinã cu primejdii a lumii acesteia în care pîndește diavolul, cãutînd sã-l piardã.

El nu se gîndește cã iadul abia așteaptã clipa sã-l înghitã, nici cã viermii nevãzuți ai pãcatului, au ros rãdãcinile vieții lui, așa cã sufletul lui se va prãbuși în iad, pradã veșnicã lui. Dimpotrivã - zice Domnul Isus - cel ce vine la Mine este izbãvit de pãcat, de diavol și de iad. Eu îi voi dãrui viața veșnicã, pe care nimeni nu i-o va putea rãpi (Ioan 10, 28-29).

Prin cuvinte dezmierdãtoare și prin momeli înșelãtoare, diavolul ademenește pe oameni și-i înghite tocmai ca un șarpe care farmecã prin privirile lui pãsãrile pe care le prinde și le mãnîncã.

Cei ce cred în Mine - zice Domnul - sînt izbãviți de vraja bãtrînului șarpe și de ademenirile lumii acesteia.

Fiți treji, și vegheați! Pentru cã potrivnicul vostru diavolul, dã tîrcoale ca un leu care rãcnește și cautã pe cine sã înghitã. Împotriviți-vã lui tari în credințã...

(1 Petru 5, 8-9).

Împotriviți-vã diavolului și el va fugi de la voi(Iacov 4, 7).

426 Cel mai bogat

O întîmplare din Germania, din anul 1872.

Boierul unui sat trecea cãlare pe lîngã spãrgãtorul de piatrã din marginea drumului.

- Bunã ziua cucoane boierule!

- Bunã ziua nene moșule! Ei, ce mai faci, tot cu piatra asta te rãzboiești?

- Lãudat sã fie Domnul pentru toate - rãspunse spãrgãtorul, care era un om credincios și trãia în adevãr Evanghelia.

- Dar cu sãrãcia cum o mai duci?

- Slavã lui Dumnezeu! De sãrãcie am scãpat. E adevãrat cã sînt sãrac de avere, dar am aflat o bogãție care întrece toate averile și bogãțiile din lumea aceasta.

- Glumești moș Ioane?

- O, nu cucoane boierule! Bogãția pe care o am eu n-o dau pe toate averile dumitale.

- Și de cîți ani ești moș Ioane?

- De 75 de ani, dintre care 30 i-am petrecut spãrgînd piatrã la marginea drumurilor.

- Ei, și asta se cheamã viațã? O viațã întreagã sã spargi la piatrã pe marginea drumurilor!

- Desigur, boierule, asta nu-i viațã, dar mulțumesc lui Dumnezeu cã mi-a ajutat sã aflu viața cea adevãratã.

Boierul, care era un mare necredincios, plecã zîmbind zicînduși în sine: a slãbit de minte moșul acesta.

Dar peste noapte, boierul avu un vis fioros. Se fãcea cã murise cel mai bogat om din sat.

Dimineața se trezi tremurînd sub fiorul acestui vis: el era cel mai bogat om din sat.

Între timp intrã logofãtul lui. Îi aduce vești și așteaptã porunci.

- Cucoane! O noutate! Astã noapte a murit bãtrînul spãrgãtor de piatrã. L-am vãzut și eu...

parcã doarme liniștit... a murit cu Biblia lui în mînã.

Boierul se cutremurã din nou. Acum înțelegea totul. Bãtrînul de ieri și visul de astã noapte îi spusese un mare adevãr.

- Sã știi, logofete, cã astã noapte a murit cel mai bogat om din satul nostru.

Logofãtul cãscã ochii mari... nu înțelese nimic...

- Da! Da, sã știi cã acesta a fost cel mai bogat om din sat pentru cã avea o bogãție, care împreunã merge cu el: credința și nãdejdea vieții veșnice.

Și din acel ceas, boierul deveni un credincios și începu și el a se îmbogãți în Domnul (Luca 13, 21).

427 Cele mai frumoase mîini

Mai multe doamne bogãtașe, s-au strîns într-un salon pentru a hotãrî, care dintre ele au cele mai frumoase mîini și au ales pentru aceasta pe un om mai bãtrîn sã hotãrascã.

- Doamnelor - le-a zis el - eu nu pot rãspunde încã la întrebarea pusã, trebuie mai întîi sã întreb sãracii, fiindcã cea mai frumoasã mînã este cea care miluiește mai mult pe sãraci.

Doamnele cele bogate, au rãmas cu toate rușinate de vorbele bãtrînului!

428 Hercule în fața unei rãspîntii

Poate cã ați auzit de Hercule, uriașul din istoria vechilor greci. Despre acest uriaș spune legenda cã a fãcut 12 fapte de vitejie.

Într-o zi cãlãtorind Hercule, ajunge la o rãspîntie. Calea se desfãcea în douã pãrți. De o parte, stãtea o femeie îmbrãcatã în haine de desfãtãri și viațã ușoarã, arãtînd cu mîna o cale netedã și plãcutã, plinã cu vuiete de petrecere și desfãtare.

De cealaltã parte stãtea în schimb o femeie simplã, cu o ramurã de finic în mînã, iar îndãrãtul ei se vedea o cale îngustã și plinã de scaieți și bolovani.

Femeia cea cu haine de joc începu îndatã:

- Vino pe drumul acesta și vei avea tot ceți dorește inima... vei avea prieteni, petreceri, desfãtãri și tot ceți trebuie ca sã-ți trãiești viața.

- Calea mea - zicea cealaltã femeie - este îngustã și anevoioasã, dar în schimb sfîrșitul ei va fi plin de fericire și binecuvîntare.

Hercule se opri în fața acestei rãspîntii. Avea în fața lui o luptã: o luptã în care nici brațele lui, nici ghioaga nu-i mai puteau fi de nici un folos. În fața lui avea o luptã sufleteascã, mai grea decît toate faptele lui de vitejie.

Legenda ne spune cã Hercule a biruit și a cîștigat și aceastã luptã. Înțelegînd cã în fața lui stã virtutea și pãcatul, a apucat pe calea cea îngustã a virtuții.

Istoria lui Hercule se repetã și în viața noastrã. Cele douã rãspîntii: virtutea și pãcatul ne stau clipã de clipã în fața noastrã. Diavolul pune neîncetat în fața noastrã calea cea largã a deșertãciunilor și a dezmierdãrilor acestei lumi ispitindu-ne sã apucãm pe ea. Isus Mîntuitorul ne pune pe cealaltã zicîndu-ne: Intrați prin poarta cea strîmtã cãci îngustã este calea ce duce la viațã și latã este calea ce duce la pierzare și mulți sînt cei ce apucã pe ea (Matei 7, 13-15). Noi trebuie sã alegem între aceste douã rãspîntii. Calea vieții și calea morții(Ier. 21, 8) stau necurmat în fața noastrã. Viața noastrã trebuie sã fie o neîncetatã luptã și biruințã pentru calea cea îngustã, pentru calea vieții.

Hercule a fost un pãgîn și a biruit ispita ce-l chema pe calea cea largã. Cîți însã dintre creștinii de azi biruie aceastã ispitã?

Stați dar la drumuri și întrebați de cãrãrile Domnului cele veșnice și vedeți care este calea cea bunã și mergeți pe ea și veți afla odihnã sufletelor voastre(Ier. 6, 10).

429 Bufnițele și liliecii

Cine le cunoaște pe aceste vietãți, care nu se simt bine decît în întunericul nopții?

Cînd apar zorile dimineții și cînd natura întreagã reînvie și se bucurã de luminã, bufnițele și liliecii fug și se ascund prin locuri pãrãginite și întunecoase.

Așa sînt și oamenii din zilele noastre. Ei se simt bine numai în întunericul pãcatelor lor și fug de locurile unde lumineazã soarele Evangheliei lui Hristos.

Vai cît de dureros lucru este acesta!

înconjoarã de toate pãrțile, dar în ocolul lor focul nu poate strãbate.

Ce icoanã minunatã este și aceasta pentru darul Jertfei de pe Crucea Golgotei!

Dreptatea și Sfințenia lui Dumnezeu nu poate suferi pãcatul. Urgia și mînia cerului de sus urmãrește ca un foc aprins pãcatul și pe cel ce face pãcatul. Iatã Numele Domnului vine din depãrtare. Mînia Lui este aprinsã ca un pîrjol puternic: buzele Lui sînt pline de urgie și limba Lui este un foc mistuitor(Isaia 30, 27). Toți sîntem pãcãtoși și pe toți ne amenințã acest foc al urgiei cerești. Ce foc grozav este acesta! El ne înconjoarã din toate pãrțile. Avem însã și noi un loc de scãpare și de apãrare contra lui. Acest loc minunat este Golgota, este Jertfa cea scumpã a Scumpului nostru Mîntuitor, care a murit și S-a jertfit pentru fãrãdelegile noastre. Acest loc ne apãrã și pe noi contra focului urgiei cerești.

Acest loc este un fel de prerie sufleteascã. Fãrã acest loc am fi pierduți.

Acest loc ne apãrã și de focul ispitelor și patimilor lumești. Acest loc ne apãrã și de focul cel veșnic al iadului.

Fratele meu! Scapã și tu în acest loc! Scapã îndatã cãci el este pregãtit pentru scãparea și mîntuirea ta.

430 Preriile

În Australia și în Nordul Americii, erau mai înainte și mai sînt și acum - stepe și cîmpii nesfîrșite de pãșuni și iarbã, un fel de iarbã ce crește foarte mare. Dar cînd vin cãldurile de varã și iarba începe a se usca, se ivește și o mare primejdie.

Dacã se întîmplã sã se aprindã undeva iarba, apoi focul se duce ca fulgerul, ajutat fiind de vînturile ce suflã pe acolo. Un astfel de foc e o grozãvenie de neînchipuit. Închipuiți-vã un teritoriu de cîteva județe cuprins într-o mare de flãcãri. Orice încercare de stingere a focului e zadarnicã. Turme întregi de vite și animale sãlbatice au pierit în astfel de valuri de foc.

Însã mai tîrziu, europenii au iscodit o apãrare contra acestui prãpãd. Prin nesfîrșitele cîmpii de iarbã, ei fac ici și colo, la anumite depãrtãri, niște cercuri, niște ocoluri mari în care nimicesc iarba cu totul și pe la margini sapã pãmîntul.

Acestea sînt așa numitele prerii, locuri de scãpare. Cînd ierburile și cîmpiile iau foc, pãstorii și fermierii aleargã cu vitele lor în aceste ocoluri mîntuitoare. Valuri de foc îi

431 De ce postești?

- De ce trebuie sã postești mereu? - întrebã odatã un necredincios pe un ostaș din Oastea Domnului.

- Dar d-ta pentru ce te speli pe fațã în fiecare dimineațã? - întrebã ostașul.

Necredinciosul a înțeles cã și sufletul trebuie sã fie spãlat și a rãmas rușinat.

432 Ce poate face stãruința?

Pe timpul vechilor greci, trãia un oarecare Demostene, un om gîngav. El dorea însã sã se facã cu orice preț orator, vorbitor. Spre a scãpa de gîngãvie, Demostene ieșea zilnic la marginea mãrii, își punea o pietricicã sub limbã și ținea discursuri aprige care trebuiau sã se audã peste zgomotul mãrii. Printr-o stãruințã de fier, în scurt timp Demostene a devenit cel mai vestit orator din patria lui.

Stãruința își are toatã însemnãtatea ei și în cele ale sufletului. Adevãrat cã oamenii au diferite daruri(1 Cor. 12), dar de multe ori darurile stau ascunse și stãruința le dezgroapã.

Eu mã gîndesc, cîte daruri a dezgropat și Oastea Domnului! Am cunoscut un intrat în Oaste despre care niciodatã n-aș fi crezut cã ar putea spune și el ceva. Dar fratele s-a pus nopțile pe citirea Bibliei; a vorbit mereu în adunãri mici și azi rãmîi uimit de ce iese din gura lui. În deosebi citirea Bibliei dezgroapã daruri de care rãmîi uimit.

A te propti în vorba cã n-ai dar, de multe ori înseamnã a te propti în lene. Chiar cu un frate preot discutam astã varã în privința aceasta. Spunea cã el nu predicã pentru cã n-are dar de a vorbi. Dar atunci cum pot vorbi oamenii simpli, oamenii laici? Darul ni se va trimite prin solia sîrguinței. Nici eu n-aveam dar de a scrie cînd am început a scrie. Dar prin stãruințã și rîvnã, Domnul mi l-a trimis.

Dezgropați prin rîvnã și stãruințã darurile care stau îngropate în voi!

- Mulțumesc - rãspunse cerșetorul - dar eu n-am avut niciodatã o zi rea.

Rãmãsei cam rușinat de acest rãspuns și adãugai:

- Dumnezeu sã-ți dea multã fericire!

- Mulțumesc - dar eu n-am fost niciodatã nefericit.

- Cum așa?

- Pentru cã ascult întru toate de voia lui Dumnezeu!

433 La convertit un cerșetor

Un mare vestitor al Evangheliei, englezul Tylor, a lãsat urmãtoarea istorie a convertirii sale:

Eram un mare necredincios - spunea Tylor - dar de la un timp începui sã însetoșez dupã cele sufletești. Îmi pusei în gînd sã mã duc la bisericã și sã mã întorc la Dumnezeu.

Dar, pe cînd ajunsei la bisericã, era prea tîrziu. Biserica se gãtase și lumea se împrãștiase.

Nu mai era decît un biet cerșetor rãmas la ușa bisericii.

- Dumnezeu sã-ți dea o zi bunã - îi zisei - aruncîndu-i și eu o milã de cîțiva gologani.

434 Corbul cel alb

Despre corbul alb se vorbește de cîte ori e vorba despre un om deosebit, despre un om care iese din mulțimea rãilor prin însușirile sale cele bune.

Asemãnarea e bunã. Dar se uitã un lucru. Ne gîndim noi oare ce pãțește și cum trãiește corbul cel alb în mijlocul negrilor sãi frați?

El stã între ei blînd și liniștit. El nu înțelege sãrmanul ce s-a întîmplat cu semenii lui. El parcã îi întreabã: Ce aveți cu mine?... ce rãu v-am fãcut?...

Cronc! Cronc! - rãspund cei negri, tot mai întãrîtați. Parcã i-ar zice: Trufașule!

Îngîmfatule! Mîndrule! Ei nu pot suferi albul semenului lor și de aceea îl prigonesc.

Exact așa e și cu Oastea Domnului. Și Oastea este - mai ales în stricãciunile vremilor de azi - un corb alb. Sîntem bîrfiți pentru cã ni s-au schimbat penele, ni s-a schimbat firea. Nu mai umblãm dupã hoituri și mortãciuni pe la cele cîrciumi și pãcate.

Un ostaș al Domnului e și el un corb alb, împresurat de toate pãrțile de ocara și prigoana hulitorilor. Îngîmfatule! Mîndrule! Nu vrei sã mai stai cu noi la cîrciumã?... Te-ai umplut de mîndrie! Te-ai apucat sã ne strici datinile noastre strãmoșești!...

În zadar se întreabã ostașul mirat: Ce aveți cu mine, oameni buni? Ce rãu v-am fãcut?...

Hulitorii se țin dupã el și se vor ținea ca sã se împlineascã Scripturile ce spun apriat: Toți cei ce vor sã trãiascã cu evlavie în Hristos Isus vor fi persecutați(2 Tim. 3, 12).

Sîntem huliți și batjocoriți, pentru cã albul ce s-a ivit și în viața și în purtãrile noastre se vede lãmurit și lor nu le place acest lucru. Mai înainte cînd trãiam în pace cu toate pãcatele - aveam pace. Acum sîntem huliți și prigoniți.

Slavã Domnului pentru aceste hule. Ele sînt cea mai bunã mãrturie cã sîntem pe calea cea bunã.

435 Sectarul și barca

Un credincios apucase a trece cu barca peste un lac. Barcagiul era din întîmplare un sectar, care îl tot pisa pe omul nostru cu îndemnuri contra bisericii: cã biserica-i așa și pe dincolo... cã nu te poți mîntui pînã nu pãrãsești biserica...

Credinciosul tãcea. Pe la mijlocul lacului zise:

- Uite cum se leagãnã barca dumitale!... De unde știi ce s-ar putea întîmpla? Eu cred cã ar fi mai bine dacã am sãri în apã și sã trecem lacum înot...

- O, nu! - rãspunse barcagiul. În barcã avem toatã siguranța. Ar fi o nesocotințã sã lãsãm barca și sã riscãm trecerea cu înotul.

- Ei bine - rãspunse credinciosul - întocmai așa aflu și eu cã tot mai bine e sã rãmîn în barca bisericii, decît sã mã arunc în nesiguranța apelor și a valurilor.

436 Mîini nebotezate

Încreștinarea vechilor popoare pãgîne din Franța și Germania de azi, mergea foarte greu.

Pãgînii țineau la obiceiurile lor sãlbatice și rãzboinice. Arma era veșnic în mîna lor. Nu se puteau împãca cu iubirea Evangheliei și în special cu iubirea vrãjmașilor.

Cum? - își ziceau pãgînii - sã nu mai purtãm noi armele noastre? Sã nu mai trãim noi așa cum au trãit strãmoșii noștri?

Atunci în mintea lor naivã - își fãcurã o judecatã ciudatã. Cînd primeau creștinismul și

se botezau, își țineau mîna dreaptã ridicatã sus, afarã din apã.

Își închipuiau pãgînii cã apa singurã face botezul și de aceea își fereau mîna dreaptã de apa botezului, crezînd cã apoi cu aceastã mînã nebotezatã vor putea și pe mai departe sã poarte arma, sã ucidã, sã jefuie, sã fure, etc.

Ce judecatã ciudatã! - va zice cineva.

Ciudatã și nu prea - zicem noi.

În aceastã situație ciudatã sîntem și noi atîția creștini din zilele noastre. Ei își pãstreazã nãravuri de care spun cã nu se pot dezbãra! Unii cu mîini nebotezate (cei ce furã), alții gurã nebotezatã (cei ce suduie și clevetesc), alții pungã nebotezatã (zgîrcenia), unii cu urechi nebotezate (cei ce ascultã toate prostiile), etc.

Unul s-ar scrie în Oastea Domnului dacã i-am lãsa sticla cu bãuturã, iar altul tabachera, iar altul femeile, etc.

Poți avea 99% predate Domnului - una singurã de care nu vrei sã te descotorosești, îți furã mîntuirea.

Numai cu o viațã predatã cu de-a-ntregul Domnului, putem dobîndi mîntuirea.

437 Șarpele înghețat

- O știre interesantã au publicat ziarele mai anii trecuți Într-un sat din Basarabia, un copil se juca cu sapa în jurul casei. Rãscolind într-un loc pãmîntul, a dat peste un șarpe înghețat. Crezînd cã-i bici, copilul l-a luat, l-a dus în casã și a început sã se joace cu el. Dar șarpele încãlzindu-se, s-a trezit din somn și l-a mușcat de moarte pe copil.

Așa e și firea cea veche din noi. Ea nu moare de tot. E numai un șarpe amorțit, care se trezește în noi îndatã ce-i dãm cãldurã și mîncare.

Cei ce nu mã credeți, uitați-vã spre pildã la cel ce merge la birt, cum se trezește îndatã șarpele din el! Precum zice și Biblia:

Nu te uita la vin cînd face spume în pahar și alunecã ușor și pe urmã mușcã ca un șarpe (Prov. 23, 3-32).

438 Al 14-lea...

O familie avea botez cu o seamã de invitați. Cînd se așezarã oaspeții la masã, cineva observã cã sînt tocmai 13: numãr nenorocos.

- Sã mã iertați - spuse gospodina casei jenatã oarecum - dar eu n-am știut de aceastã potrivealã... și se cãuta o dezlegare oarecare.

- Sã mai chemãm un vecin - zise gazda casei.

Dar bunicul de colo din capul mesei adause:

- Nu e lipsã dragii mei sã alergați pe la casele oamenilor... stați puțin și eu îndatã îl voi afla pe al 14-lea. Și îngenunchind bunicul se rugã cu glas rãspicat:

Doamne Isuse Hristoase! O viațã întreagã Te-am rugat sã petreci aci în casa aceasta și sã fii Oaspetele nostru statornic; eu Te rog și acum: fii Tu Doamne al 14-lea, aci la masã, între noi...

Oaspeții se așezarã la masã liniștiți și mîncarã. Acum aveau un numãr cu noroc...

Iatã o dezlegare fericitã pentru cei ce se tem de numãrul 13, dar nu se tem de pãcat.

439 Inima - piatrã de moarã

Inima omului - zicea un vestitor al Evangheliei - este ca o piatrã de moarã.

Dacã bagi pe ea grîu - ea macinã fãinã. Dacã o punem în slujba Domnului, ea macinã grîu și dã fãinã.

Dar dacã nu o punem în slujba aceasta; dacã nu-i dãm grîu sã macine, ea umblã înainte goalã și se mistuie pe sine, se tocește ca o piatrã de moarã ce umbla fãrã mãciniș.

Asta-i cînd omul se mistuie în întristãri, în supãrãri, în deznãdejde, etc., neavînd pe moarã grîu de credințã: rugãciune, post, etc.

Cînd inima n-are grîu de mãcinat, atunci se apropie și satan și bagã pe moarã neghina lui și mãcinișul lui: urã, zavistie, gînduri rele, etc.

Ca piatra morii, inima umblã neîncetat și macinã neîncetat. Ce macinã inima ta?

440 Litera omoarã...

Iudeii, adicã evreii, nu pronunțã niciodatã douã nume: Numele lui Iehova și Numele lui Isus.

Numele lui Iehova nu-L pronunțã de teamã, de fricã. E un Nume prea înalt, prea sfînt, pentru a-L rosti.

Iar Numele lui Isus nu-L rostesc din urã. Urãsc și azi Acest Nume prin care noi ne mîntuim.

Ce bine spune apostolul Pavel cã litera omoarã. Litera legii ține și azi pe iudei în cumplita lor orbie sufleteascã.

441 Curajul unui copil.

Copilul unui țãran dintr-un orãșel din Saxonia, pãzea vitele pe o livadã din apropierea orașului. O ceatã de cãlãreți, în mare ținutã militarã, ieșind din strada orașului. o apucarã peste livada unde era iarba de varã.

- Opriți-vã, - strigã copilul cu glas tare... întoarceți-vã înapoi! Strada e a voastrã, dar livada e a tatãlui meu!

- Cine ești tu? întrebã cãpetenia cãlãreților.

- Eu sînt Johan, copilul lui Herman Billung.

- Iar eu sînt regele Otto.

- Eu nu cred cã d-ta ești regele Otto, pentru cã regele respectã legea și dreptul, dar dv. le cãlcați în picioarele cailor.

În fața acestui rãspuns - regele Otto cel mare se întoarse înapoi, cercetã pe tatãl copilului și luã copilul la curtea sa. Acest copil ajunsese mai tîrziu conte și pe urmã principe de Saxonia. Dar și-a pãstrat pînã la sfîrșit curajul Evangheliei de a spune adevãrul, fãrã sã caute la fața oamenilor.

Sã fim și noi așa. Sinceri și curați cu inima, sã spunem adevãrul în orice împrejurare a vieții noastre ne vom afla. Adevãrul ne va face slobozi de orice influențã omeneascã și vom deveni liberi în Isus Hristos Domnul nostru.

442 Prin servitoare

Un renumit vestitor al Evangheliei, englezul Wesley, fu batjocorit odatã de un contrar al lui pe tema cã în adunarea lui are numai servitoare.

- O, dacã aș putea converti toate servitoarele din țara asta, Anglia ar ajunge o țarã a Domnului!

Dupã 10 ani de la moartea lui Wesley, o servitoare, pe care el o adusese la picioarele crucii, l-a convertit pe marele bãrbat de stat, Cheftesbury, prin rîvna cãruia se înființarã societãți pentru rãspîndirea Bibliei și țara se umplu de cunoștința Domnului.

Darul lui Dumnezeu lucreazã și prin vasele cele slabe.

443 Mãrul și fariseul

Cît de ușor te poți înșela în alesul merelor! Pui mîna pe mãrul cel mai frumos și cînd colo, tocmai acela este viermãnos și putred. Pe dinafarã e așa de sãnãtos, dar înãuntru e bolnav și stricat.

Cît de ușor te poți înșela și în alesul oamenilor. Este un om ce la înfãțișare ți se pare drept și evlavios. Dar, vai, înãuntru este bolnav și stricat. Și fariseul din Evanghelie se arãta și se lãuda cã-i sãnãtos, dar, vai, înãuntru era plin de boala trufiei.

Sînt și azi farisei despre care zicea Mîntuitorul: Vai de voi farisei fãțarnici, cã vã asemãnați mormintelor celor vãruite, care dinafarã se aratã frumoase, dar înãuntru sînt pline de toatã necurãția. Așa și voi, dinafarã vã arãtați drepți oamenilor, dar înãuntru sînteți plini de fãțãrnicie și fãrãdelege(Matei 23, 27-28).

Este însã cineva care știe ce este în om (Ioan 2, 25). E Domnul Dumnezeu. Pe nimeni El nu-L poate înșela.

În Ziua Judecãții se vor tãia merele și atunci se va vedea înãuntrul lor în fața tuturor. Toți trebuie sã ne arãtãm în fața scaunului de judecatã al lui Isus Hristos(2 Cor. 5, 10).

Atunci se va vedea și înãuntrul mãrului tãu!

444 Gata și pentru plug și pentru jertfã

Prin muzeele din Italia se poate vedea o icoanã interesantã, rãmasã din vremea romanilor.

Se vede în icoana aceea un bou stînd între un plug și între un altar de jertfã, iar dedesubt e scris în limba latinã: gata pentru amîndouã, - adicã gata pentru plug și pentru jertfã.

În vremile acelea, li se aduceau zeilor jertfe de animale. Boul din icoanã voia deci sã spunã: Iatã eu stau gata și pentru plug și pentru jertfã. Aceastã icoanã simboliza munca și jertfa ce trebuia sã o presteze fiecare cetãțean roman pentru patria romanã.

Un adînc înțeles este în icoana aceasta și pentru viața noastrã cea creștineascã. Orice creștin adevãrat, orice cetãțean al Împãrãției cerului, trebuie sã stea totdeauna gata de muncã și de jertfã pentru Împãrãția lui Dumnezeu. Evanghelia cere de la noi și lucru în ogorul Domnului și cere și jertfã pentru Domnul și pentru sufletul nostru. Însã la cei mai mulți le-a trebui și le-ar plãcea o Evanghelie fãrã plug și fãrã altar; fãrã muncã și fãrã jertfã pentru Domnul. Dar o astfel de Evanghelie nu existã. Oriunde veți vedea creștini fãrã plug și fãrã jertfã - sã știți cã pe acolo n-a ajuns Evanghelia lui Hristos.

Sînt mulți creștini cucernici și evlavioși pînã cînd nu-i vorba de ceva jertfe, care ating fie punga lor, fie interesele lor, fie viața lor. Dar cînd ajung aici - s-a isprãvit cu Evanghelia!

Nimic pentru Domnul, nimic pentru alții; totul pentru ei și pentru interesele lor.

Sã luãm pe sufletul nostru aceastã învãțãturã mai ales noi ostașii Domnului. Intrarea noastrã în Oastea Domnului este și trebuie sã fie - un legãmînt, o declarație cã stãm gata și pentru plug și pentru jertfã. Credința noastrã tocmai în fața plugului și altarului trebuie sã se adevereascã.

Frați ostași! Fiți totdeauna gata și pentru plug și pentru jertfã!

445 Prin luptã și stãruințã

Despre regele Robert Bruce din Scoția, spune istoria cã, fiind bãtut de vrãjmași, s-a furișat descurajat într-o șurã. Dimineața vãzu un pãianjen care încerca sã-și facã trecere printre firele lui. De 15 ori i se rupse firul; de 15 ori îl fãcu din nou, pînã izbuti.

Acest pãianjen - zise regele - este trimis spre mustrarea mea și încurajarea mea. Chiar de 15 ori de voi fi bãtut, n-am sã mã las. Și intrînd din nou în rãzboi, bãtu pe vrãjmașul lui.

Iubiții mei frați ostași, în lupta noastrã sã ne fie și nouã pildã stãruința pãianjenului.

Oricîte lovituri ne-ar da vrãjmașul diavol, sã nu disperãm; sã înnoim atacul și a noastrã va fi biruința.

Împãrãția lui Dumnezeu se ia prin stãruințã și luptã... și celui ce biruiește și pãzește Cuvintele Mele, îi voi da sã mãnînce din pomul vieții...(Apoc. 2, 7-17).

446 Cel care lucreazã duminica

Un pantofar sãrac și cu o familie grea, lucra din greu și în Ziua Domnului.

Iar dacã cineva îi spunea cã asta nu e bine, îi rãspundea îndîrjit: eu am o casã grea...

trebuie sã lucrez și în Ziua Domnului.

Un credincios se apropie de el și îi zise:

- Dragul meu, ia seama, ești într-o mare greșealã crezînd cã nu poți trãi dacã nu lucrezi duminica. Eu cred cã tocmai pentru asta o duci așa de greu. Uite, facem azi un înțeles: eu sînt un om cu avere și sînt gata sã te despãgubesc de tot ce vei pierde nelucrînd duminica într-un an de zile.

Pantofarul se învoi și n-a mai lucrat în Ziua Domnului.

La împlinirea anului, credinciosul s-a dus la pantofar, spunîndu-i:

- Iatã s-a împlinit anul și am venit sã-ți plãtesc paguba ce ai suferit nelucrînd duminica.

- O, dragul meu - rãspunse pantofarul - nu trebuie sã-mi plãtești nimic. De cînd n-am mai lucrat în Ziua Domnului, în timpul acesta am cercetat Scripturile și toate lucrurile mi-au mers mai bine.

Mai înainte aveam numai o caprã, acum am o vacã, mi-am fãcut o cãsuțã nouã și casa noastrã care mai înainte era un iad, acum este un rai, plinã de pace și binecuvîntare.

Fii binecuvîntat om al lui Dumnezeu și binecuvîntatã sã fie cartea aceasta care mi-ai dat-o, cãci în ea am aflat eu și familia mea tot ceea ce ne lipsea, am aflat pe Domnul și bucuria unei vieți trãite cu El.

447 Cu lapte în casã

Un ostaș îmi spunea cã s-a înțeles odatã cu un vecin al lui astfel:

- Am auzit cã ți-ai cumpãrat o vacã.

- Da, Bunul Dumnezeu m-a ajutat sã-mi cumpãr o vacã, cãci m-am sãturat sã tot umblu cu oala prin sat dupã lapte... nu mã mai las fãrã lapte în casã.

- Bunul Dumnezeu mi-a ajutat și mie sã-mi cumpãr o vacã, mai deosebitã ca a ta.

- Cum? Ce vacã? Tu n-ai avere și fîn pentru ea (ostașul era un om sãrac și fãrã avere).

- O, dragã vecine, eu mi-am cumpãrat o altfel de vacã. Mi-am cumpãrat o Biblie din care îmi hrãnesc sufletul cu lapte sufletesc, cu lapte duhovnicesc... Ah, ce lapte minunat este acesta!... Mai înainte umblam și eu dupã acest lapte prin sat și împrumutam cîte o Biblie sã citesc în ea și citeam pe apucate în Biblia altora, acum mulțumesc lui Dumnezeu cã mi-a ajutat sã am și eu lapte duhovnicesc în casã, din care sã beau cînd vreau și cît vreau... și pentru laptele acesta nu-mi trebuie nici fîn nici avere... l-am cumpãrat pe un preț de nimic și mã ține o viațã întreagã, ba încã va rãmînea și copiilor mei, sã nu se lase fãrã de acest lapte binecuvîntat în casa lor.

448 Mãgarul și fîntîna

Un om își fãcuse nãrav sã lucreze în Ziua Domnului. Parcã era fãcãturã, tocmai în Ziua Domnului își gãsea lucruri urgente de isprãvit.

Iar la îndemnul unui ostaș, sã nu mai lucreze în Ziua Domnului, omul rãspundea:

- Sînt unele lucruri grabnice care nu pot fi amînate... doar scrie și la Biblie cã de va cãdea asinul tãu în Ziua Domnului în fîntînã, trebuie sã-l ajuți sã scape!

- Ba da - rãspunse ostașul - asta a spus-o Mîntuitorul cînd i-a mustrat pe farisei pentru litera legii(Matei 12, 11; Exod 23, 4). Dar dã-mi voie dragul meu, sã te întreb ceva. Te rog sã-mi spui ce se întîmplã atunci, dacã mãgarul cãpãtã nãrav sã se arunce în fiecare duminicã în fîntînã?

- Negreșit atunci trebuie ales una din douã: sau strici fîntîna, sau omori mãgarul. Sã strici fîntîna - asta nu se poate. Fiindcã de apã nu te poți lipsi. Dar mãgarul se poate prãpãdi. Ba chiar trebuie prãpãdit, pentru cã el spurcã și fîntîna și spurcã și Ziua Domnului.

Omul a înțeles lecția, și de atunci n-a mai apãrat pãcatul cu ocoșeli omenești, ci s-a lãsat de el.

449 Credința face și azi minuni

Un medic din București istorisește într-o revistã urmãtoarea întîmplare:

De douã luni zãcea în spitalul nostru o femeie bolnavã, venitã pentru operație. Sãrmana!

Era o jale... sã ne apropiem cu cuțitele noastre de ea nici vorbã nu era... era atît de slabã cã ar fi adormit pe veci în decursul operației... pe urmã boala i s-a înrãutãțit... nu putea mînca și pe urmã, se ivi și tuberculoza. Era în pragul unei morți sigure și grabnice. Dar avea ceva aceastã femeie, ce ne atrãgea și ne umplea de uimire. Era veșnic voioasã și vorbea cu atîta cãldurã de Dumnezeu și de Isus Hristos încît n-am mai auzit astfel vorbindu-se.

Niciodatã n-am auzit-o vãicãrindu-se cu toate cã avea pentru ce. Am întrebat-o odatã de ce-I atît de crud cu ea Dumnezeu în care credea așa de mult și mi-a rãspuns cu atîta bunãtate încît am rãmas uimit și cînd m-a lãmurit dupã Scripturi cã Domnul a ales vasele slabe sã facã de ocarã pe cele tari, am rãmas rușinat. Școala vieții adevãrate - zicea femeia - în necazuri de acestea se învațã... asta-i crucea pe care Hristos mi-a dat-o sã o port ca sã fiu cu El în neîncetatã legãturã sufleteascã...

Pe urmã boala femeii, tot mai grea fãcîndu-se, ne înțeleserãm cu doctorul șef, sã-i dãm drumul acasã sã moarã între cunoscuții ei. Ne-am despãrțit ca pentru totdeauna.

Dupã trei luni, ce sã ne vadã ochii? Femeia vine și ne cerceteazã și era perfect sãnãtoasã.

Am întrebat-o ce a fãcut, unde s-a lecuit și ne-a rãspuns cã a tãmãduit-o Doctorul ei Cel mai Mare care este Isus Hristos...

Hotãrît lucru - zice de încheiere medicul - noi învãțații avem multe de învãțat de la cei care trãiesc în adevãr Evanghelia. Oare n-ar fi bine sã punem toatã știința noastrã la picioarele lui Hristos, așa cum a fãcut ap. Pavel?...

450 Cîinele latrã degeaba la lunã, dar diavolul nu

Cîinele latrã la lunã. Nici o pricinã n-are de lãtrat și totuși latrã.

Diavolul însã nu face așa. El nu latrã la lunã. El nu latrã niciodatã degeaba. El nu latrã niciodatã dacã n-are pentru ce. El este un cîine mai bãtrîn care știe de ce latrã.

Oriunde îl veți auzi pe satana lãtrînd - sã știți cã pe acolo e atare om al lui Dumnezeu și atare lucru al lui Dumnezeu. De cîte ori îl veți auzi pe satan lãtrînd, sã știți cã iadul e în primejdie. Din ce va urla diavolul mai tare - sã știți cã e semn mai bun.

Suflete dragã! Te-ai întors la Dumnezeu? Ai intrat în Oastea Domnului? Sã știi cã și satan latrã. Nu te teme de el, ci te bucurã. Ar fi și mai rãu dacã n-ar lãtra.

Slãvit sã fie Domnul! Oastea Domnului are semnul cel mai bun: lãtratul satanei ne urmãrește necurmat.

Nici dupã o altã mișcare religioasã, n-a mai lãtrat diavolul atît de mult ca dupã Oastea Domnului. Și ãsta-i un semn bun: e semnul cel mai bun cã sîntem pe calea cea bunã. Cînd va tãcea cîinele - atunci sã știți cã nu e bine.

Cînd satan nu latrã dupã un om întors la Dumnezeu sau dupã o mișcare religioasã - sã știți cã ãsta e semn rãu!

Voi toți cei însetați, veniți la ape, veniți și cumpãrați fãrã bani și fãrã platã (Isaia 55, 1).

Reclama Scripturilor nu este mincinoasã. Ea nu este o înșelãciune. Evanghelia ne îmbie gratis cu o comoarã mai scumpã decît toți banii și averile acestei lumi. Dar vai, la aceastã strigare a Evangheliei nu se prea îndeasã lumea. Cu o chemare mincinoasã, un mincinos strîngea sute de oameni, dar la chemarea Evangheliei, nu aleargã nimeni. Ce lucru dureros!

451 Gratis! Gratis!

Într-un tîrg de țarã am auzit pe cineva strigînd cît îl ținea gura: Gratis!... fãrã bani!...

Toatã lumea se îmbulzea acolo. Cine n-ar dori sã capete ceva gratis, fãrã bani. Dar apropiindu-mã de strigãtor, am vãzut cã el era unul din cei ceși fac reclamã pe la tîrguri. El vindea un briceag, o oglindã, un lanț și alte mãrunțișuri, toate la un loc cu 30 de lei și spunea cã le dã ca și gratis. Strigãtul lui era adicã un fel de înșelãciune, un fel de atragere mincinoasã a oamenilor.

În mijlocul oamenilor ce se îmbulzeau la acest gratis, eu mi-am adus aminte cã și Evanghelia are o astfel de reclamã. Și ea strigã cuvîntul gratis, fãrã platã. Sîngele Domnului se dã fãrã nici o platã(1 Petru 18, 19).

452 Doi necunoscuți

Odatã Bunul Dumnezeu chemã virtuțile de pe pãmînt la un sfat în cer.

Între cei chemați era adevãrul, dreptatea, mila, credința, bunãtatea, etc.

Între ele erau și douã care nu se vãzuserã și nu se cunoșteau. Se apropiarã una de alta sã se recomande.

- Eu sînt binefacerea - zise prima.

- Eu sînt recunoștința - zise cealaltã.

- Cum, voi nu vã cunoașteți? - întrebã Bunul Dumnezeu.

- Nu Doamne - rãspunserã cele douã necunoscute - cãci pe pãmînt încã nu ne-am întîlnit niciodatã!...

453 Pentru libertate

O întîmplare pe care am citit-o într-un ziar din Elveția.

Într-o temnițã din Germania, un pușcãriaș a ros 10 ani de-a rîndul, în gratia de fier a temniței, cu un mic metal ascuțit, pînã a reușit în cele din urmã sã rupã gratia și sã scape la libertate.

Iatã și aceasta o dovadã de ce preț mare este libertatea. Și cu cîtã dorințã o doresc cei ce au pierdut-o.

Este însã și o altã robie pe care n-o prea simte nimeni: robia cea grozavã a pãcatului. Și este și o libertate pe care n-o prea dorește nimeni: libertatea cea sufleteascã.

Cine pãcãtuiește este rob al pãcatului și al diavolului - zice Scriptura (Ioan 8, 34; 1 Ioan 3, 8).

454 Praznice înãdușite

O întîmplare cu mult înțeles sufletesc, a avut loc mai anii trecuți într-o comunã de lîngã Cluj.

Se fãcuserã mari pregãtiri pentru botezul unui copil, așa cum se pregãtesc creștinii de azi cu bãuturi și petreceri. În toiul pregãtirilor, mama își așezase pruncul pe pat.

Sosind un oaspete cam beat, nu bãgã de seamã și dezbrãcînduși haina, o puse tocmai peste prunc. Un alt invitat sosind, își puse și el haina peste a celui de mai înainte... Al treilea, al patrulea face tot așa...

În timpul ãsta veselia și petrecerea era în toi. Sã trãiascã-n dreapta... sã trãiascã-n stînga, rachiul curgã gîrlã și pruncul... murea înãdușit sub paltoanele invitaților!

- Ia sã-mi vãd odorul - se gîndi de la un timp mama și cãutã pruncul. Dar vai, îl gãsi înãdușit sub paltoane...

Petrecerea s-a schimbat în jale.

Oare nu tot așa pãțesc și praznicele Domnului? Bucuria cea adevãratã a praznicelor este înãdușitã de chefuri, petreceri și beții. Bietul praznic este pruncul pentru care se face petrecerea și bucuria, numai cît pe urmã pruncul moare înãdușit, acoperit fiind de alcool și de chefuri.

- Cum ți-ai petrecut de sãrbãtori? Cu aceastã întrebare se sfîrșesc praznicele Domnului.

- Foarte bine ne-am petrecut: mîncare și vin bun și muzicã ușoarã... numai cît bietul praznic s-a înãdușit.

Ce pãgînãtate mare este aceasta!

Cît de mult a putut lucra diavolul cu înșelãciunea pãcatului, pentru ca din Ziua Domnului sã facã ziua diavolului!...

455 Cine l-a fãcut? - Nimeni!...

Un cãrturar credincios avea în vizitã mai mulți prieteni. Între ei era și unul ateist.

- Uite ce tablou frumos - zice necredinciosul - privind pe perete un tablou pe care era pictat un admirabil asfințit de soare - cine ți-a fãcut acest tablou, dragã prietene?

- Nimeni - rãspunse stãpînul casei.

- Cum așa, nimeni?

- Pãi așa bine; eu m-am trezit cu el pe perete așa cum îl vezi... el s-a fãcut... el s-a pictat...

el s-a pus pe perete...

- Vorbești prostii!

- Ba deloc, dragã prietene, cãci dacã tu îmi spui mereu cã nu este Dumnezeu și cã soarele, pãmîntul și lumea întreagã s-au fãcut singure - apoi desigur trebuie sã mã crezi și tu pe mine, cînd îți spun cã pe tabloul acesta nu l-a fãcut nimeni, ci el s-a fãcut singur...

Necredinciosul înghiți gãlușca și rãmase rușinat!

456 Un nume potrivit

Unul dintre cei mai mari gînditori ai omenirii, englezul Shakespeare, era un înverșunat adversar al alcoolului. Cu toate prilejurile arãta stricãciunile ce le face acest duh al diavolului.

De la acest mare gînditor a rãmas un fel de nume de botez al alcoolului. Shakespeare i-a dat alcoolului numele lui cel adevãrat, pe care îl punem și noi la foaie, ca sã-l știe toatã lumea.

Iatã ce nume potrivit i-a pus:

Tu spirit nevãzut al alcoolului, a zis Shakespeare - dacã nu ți s-a dat încã un nume - drac sã fie numele tãu!

457 Nebunule! De nu va putrezi grîul, nu rãsare...

Într-o adunare un învãțat necredincios spunea cã el nu se poate împãca nicicum cu învãțãtura cu învierea din morți. Toate aș fi în stare sã le cred - zicea el - dar una ca asta nu; sã învie omul dupã ce a putrezit odatã...

Credincioșii se sileau în tot chipul sã-l lãmureascã cu Scripturile. Dar necredinciosul supãrîndu-se, izbi cu putere în Noul Testament încît se rupse o foaie din el. Dar, o arãtare!

Foaia cea ruptã era tocmai din epistolele ap. Pavel acolo unde zice:

Nebunule! Tu ce sameni nu dã viațã, de nu va fi murit mai întîi... de nu va putrezi grîul, sau altã sãmînțã, nu rãsare...(1 Cor. 15, 35-39).

Fațã de aceastã arãtare, necredinciosul se domoli și fi biruit de puterea credinței.

458 Într-o fabricã

Într-o fabricã din Germania, un muncitor necredincios se suise sus pe capul unei mașini și vorbea muncitorilor contra credinței.

Spunînd hule împotriva Bunului Dumnezeu, își ridicã furios mîna sus, ca un fel de amenințare la adresa lui Dumnezeu.

Dar mîna ridicatã atinse un fir electric și hulitorul într-o clipã fu carbonizat.

Nu vã înșelați, Dumnezeu nu Se lasã batjocorit!(Gal. 6, 7).

459 Stați liniștiți

Cînd Domnul i-a scos pe israelieni din Egipt și i-a îndreptat spre Canaan, ajunseserã israelienii în fața Mãrii Roșii. Grea încercare!

În fața lor erau valurile mãrii, iar îndãrãtul lor sosea Faraon cu oastea lui. Atunci Domnul le-a zis: Stați liniștiți!(Exod 14, 20). În fața lor stãtea moartea, înapoia lor sosea moartea, și totuși în aceste clipe grele Domnul le-a zis: Stați liniștiți!

Aceasta este credința cea tare și vie cînd stãm liniștiți în fața oricãrei încercãri.

460 Cererea copilului

Un copil zise odatã tatãlui sãu:

- Tãticule dragã, sloboade taurul din grajd sã-l vãd și eu.

Tatãl s-a îndurat și l-a slobozit, însã taurul se repezi cu furie asupra copilului și era sã-l omoare.

- Tãticule dragã, nu mã lãsa cã mã omoarã, strigã copilul.

- Vezi fiule ce-ai știut tu cere - zise tatãl zîmbind.

Așa încearcã mulți creștini sã cearã de la Tatãl ceresc ceea ce nu știu.

Este însã un lucru pe care-l putem cere totdeauna cu cea mai mare siguranțã: izbãvirea sufletului.

461 Alergarea cea bunã... și cea nebunã

Dumnezeiescul apostol Pavel scrie:

Alerg spre darul de biruitor... uitînd cele ce sînt în urma mea, mã arunc spre cele ce sînt înainte... alerg spre țintã pentru premiul chemãrii cerești a lui Dumnezeu, în Isus Hristos (Fil. 3, 12-14).

O astfel de viațã s-a încheiat pe urmã cu cuvintele: Lupta cea bunã m-am luptat, cãlãtoria mi-am sfîrșit, de acum mi se va da cununa neprihãnirii...(2 Tim. 4, 7).

Așa trebuie sã curgã și sã se sfîrșeascã și alergarea noastrã. Ce puțini sînt însã și cei ce aleargã pentru a dobîndi cununa vieții de veci(Apoc. 2, 10). E adevãrat cã aleargã și oamenii de azi, dar alergarea lor e de altã naturã.

Aleargã ca niște cai fãrã frîne(Iacov 3, 3)... Aleargã ca și calul la care nu este pricepere... aleargã în galop pe calea rãutãților... aleargã în galop spre iad și pierzare. Doamne ferește-ne de o astfel de alergare!

Este o alergare bunã și alta nebunã. Pe care o ai și tu iubite cititorule?

De aceea, sã alergãm cu stãruințã în lupta de întrecere ce ne stã înainte. Sã ne uitãm țintã la Isus, Cãpetenia și Desãvîrșirea credinței noastre... Uitați-vã bine la El ca nu cumva sã vã lãsați osteniți, slãbind în sufletele voastre(Evrei 12, 1-4).

Scumpii mei frați din Oastea Domnului! Și noi am intrat în alergare pentru cununa vieții.

Sã alergãm cu stãruințã pînã la sfîrșit ca sã ne putem și noi încheia alergarea cu cuvintele:

Lupta cea bunã am luptat, cãlãtoria mi-am sfîrșit, de acum mã așteaptã cununa dreptãții (2 Tim. 4, 7).

462 Leproșii de dupã rãzboi

Ce mult se aseamãnã purtãrile oamenilor dupã rãzboiul cel mare, cu cei 10 leproși din Evanghelie.

În vremea rãzboiului, un credincios îmi scria: ... și mai departe, vei afla domnule pãrinte, cã am pus gînd bun înaintea lui Dumnezeu, cã de voi scãpa din acest potop de foc, apoi trei sferturi din viața mea, am s-o petrec în rugãciune și numai un sfert pentru mine.

Cel ce a scris scrisoarea aceasta, a scãpat din focul rãzboiului, dar mîna lui care scrisese fãgãduința, am vãzut-o izbind masa din crîșmã și din gura lui curgeau cele mai grozave înjurãturi.

E plinã lumea de azi de astfel de leproși pe care Domnul i-a scãpat din focul rãzboiului,

care nu mulțumesc lui Dumnezeu pentru cã i-a scãpat din acest foc.

Numai unul din cei 10 leproși a mulțumit lui Dumnezeu pentru vindecare, ceilalți 9 au fost nemulțumitori.

Noi din care facem parte?

463 Candelabrul din bisericã

Fiecare creștin își are locul sãu și lumina sa în lucrul cel mare al Evangheliei. Eu mã uit la candelabrul din bisericã. Ce predicã minunatã vãd eu în lumînãrile din acest candelabru.

Ele sînt de diferite mãrimi; ele sînt aduse de diferiți credincioși, dar toate au același scop și fac aceeași slujbã: lumineazã.

Uitați-vã din depãrtare la un candelabru plin cu lumini aprinse. Luminile se vãd una singurã. Sînt mai multe, diferite lumini, dar ele se vãd una.

În viața cea creștineascã, fiecare creștin își are partea sa de luminã.

În biserica lui Hristos, fiecare creștin își are partea sa de luminã, își are lumina sa.

În creștinãtatea din lume, fiecare bisericã, fiecare religie și confesiune își are partea sa de luminã, își are lumina sa.

Aceste lumini sînt diferite, dar în ochii Tatãlui ceresc ele sînt una(Ioan 17, 22).

Puterea unui creștin se mãsoarã dupã lumina ce o revarsã și el în lume. Puterea unei biserici se mãsoarã dupã luminã pe care o revarsã în lume și în suflete. Puterea unei biserici sînt și credincioșii ei cei aprinși, care lumineazã.

Mulți criticã Oastea Domnului.

- Pãi noi nu știm sã fi fãcut vreo altã crimã, decît atît cã ne-am silit sã aprindem toate luminile din bisericã.

464 Licitația diavolului

O legendã spune cã odatã diavolul și-a scos la vînzare lucrurile sale. A ținut cu ele licitație. Între obiectele scoase la vînzare erau: ura, minciuna, pizma, înșelãtoria și alte rãutãți. La fiecare diavolul le pusese un preț. Prețul cel mai mare îl avea deznãdejdea.

- Cum se poate diavole - întrebau cumpãrãtorii - de ai pus la deznãdejde prețul cel mai mare?

- Pentru cã ea îmi aduce cele mai multe suflete în iad - rãspunse diavolul.

Dragã cititorule! Încercãrile și necazurile - ba chiar și pãcatele - nu vin asupra ta ca sã te arunce în brațele deznãdejdii, ci ele vin din depãrtarea și dragostea Tatãlui ceresc... ele te cheamã acasã.

465 Mîncarea unei femei evlavioase

Un vestit predicator din Anglia istorisește urmãtoarea întîmplare:

Într-o zi m-am abãtut pe la casa unei femei sãrace sã-i dau ceva ajutor dintr-o colectã. Am aflat-o tocmai mîncînd de amiazã. Avea o masã subțire. O bucatã de pîine, o zeamã goalã și un ulcior de apã.

- Numai atît? - am întrebat-o eu.

- Ba mai am ceva - a rãspuns vãduva și întinzînduși mîinile pe dulap, a scos o Biblie.

Mîncarea mea cea mai aleasã e aceasta - a zis femeia.

O, de am înțelege și noi cuvintele Mîntuitorului cã omul nu trãiește numai cu pîine, ci și cu orice cuvînt ce iese din gura lui Dumnezeu(Matei 4, 4). Cîți însã cunosc aceastã mîncare?...

466 Stãruința unui pãianjen

Ziarul Universul a publicat urmãtoarele rînduri:

Sînt 20 de zile de cînd pãianjenul acesta din ilustrația noastrã duce o luptã aprigã

împotriva minutarelor de ceas, care nu-l lasã sã-și țese pînza.

De 480 de ori pînã acum a început și reînceput aceastã muncã înverșunatã și ce e mai curios, fãrã sã fi avut în timpul acestor 20 de zile putința sã se hrãneascã.

Savanții de la Universitatea din Akron studiazã la microscop aceastã formidabilã luptã, spre a vedea cît timp va mai rezista pãianjenul fãrã a se hrãni.

Iatã ce pildã extraordinarã de stãruințã! De 480 de ori sã începi un lucru pe care nu-l poți duce la capãt! De 20 de zile sã stãrui nemîncat în aceastã luptã!

Iatã o stãruințã care, aplicatã la lucrurile mîntuirii sufletești - ne poate fi o strașnicã rușinare și mustrare.

Luptã și stãruințã este și dobîndirea Împãrãției lui Dumnezeu(Matei 11, 12). Unde este însã stãruința noastrã în aceastã luptã? În lupta mîntuirii sufletești, creștinul de azi la cele dintîi atacuri se dã bãtut, proptindu-se în mincinoasa scãpare: am încercat, dar nu pot...

e prea greu pentru mine...

Un pãianjen - o biatã ființã ce n-are decît multe piciorușe - încearcã un lucru de 480 de ori și totuși nu se lasã. Iar creștinul - cea mai aleasã fãpturã a lui Dumnezeu... creștinul, pentru biruința cãruia a murit Isus pe Crucea Golgotei, se lasã bãtut de toate ispitele și pãcatele.

467 Fumul lui Cain și în sat la noi

Cain și Abel din Biblie, au adus jertfã de mulțumitã lui Dumnezeu pentru belșugul și prisosința de care îi învrednicise Domnul. Însã Cain a adus o mulțumitã rea, jertfind Domnului bucatele cele rele.

Dar mai rãu știu mulțumi lui Dumnezeu creștinii de azi, care aleargã la cîrciumã, la beție și la pãcate de cîte ori Dumnezeu îi învrednicește de izbînzi, de prisosințã și de belșug.

De cînd eram preot la țarã, îmi aduc aminte cã într-o toamnã, Dumnezeu ne învrednicise cu un bogat rod și belșug de prune. Dar vai ce grozavã iarnã a avut acest dar! Toatã iarna viața oamenilor s-a trecut în beții, urlete, desfrînãri, bãtãi ba chiar și omoruri. Toatã iarna a fumegat în sat la noi cazanul de fãcut rachiu, jertfelnicul diavolului și fumul lui Cain.

Așa știu creștinii sã mulțumeascã lui Dumnezeu pentru darurile și belșugurile de care îi învrednicește.

468 Muzica Golgotei

Cu prilejul unui concert am vãzut un lucru cu mult înțeles sufletesc. Un oaspete venit la concert, a intrat și el în rînd cu coriștii reuniunii la o cîntare religioasã. Cunoștea aceastã cîntare și a intrat îndatã în mersul ei.

O muzicã cereascã, un cor ceresc rãsunã neîncetat și în cer. Noi creștinii trebuie sã învãțãm încã din aceastã viațã melodiile și notele acestui cor ceresc. Noi trebuie sã cunoaștem încã din aceastã viațã muzica Golgotei pentru ca îndatã dupã moarte sã ne ocupãm locul nostru din corul cel ceresc.

Firește, de la cîntãri ca: Cine-a fãcut crîșma-n drum, Foaie verde tirpilic și Of, of! și altele de felul acesta, nu se poate trece în corul cel ceresc.

469 De moarte nu poți fugi

În privința asta am citit undeva o mult grãitoare întîmplare. Un om a visat într-o noapte cã venise moartea la el. Cînd l-a vãzut dormind în pat s-a umplut de mirare și întrebînd:

- Cum? Aci te afli? și a dispãrut. În dimineața urmãtoare s-a trezit cu un fel de spaimã.

Toatã ziua a stat sub frica acestui vis, iar cînd a venit seara și-a zis: Hai sã merg la cumãtrul din satul vecin sã scap de acest vis urît.

A încãlecat pe cal și a plecat. Pe drum zorea calul sã meargã tot mai tare. Dar pe la jumãtatea drumului, calul s-a prãbușit cu el într-un șanț. Atunci iatã se ivește moartea zicînd:

- A, da! Iatã aci trebuia sã te aflu!...

470 Napoleon și moartea

Despre Napoleon spune istoria cã, în decursul luptelor, intra unde era mai mare ploaia de gloanțe și trecea teafãr prin ele.

Cînd generalii îl sfãtuiau sã se pãzeascã, el le rãspundea:

- Glonțul care sã mã omoare pe mine, nu este încã fabricat; iar cînd va fi fabricat, în zadar mã voi pãzi de el!

471 Una auzitã la Ierusalim

Cînd am fost în pelerinaj la Ierusalim, în țara arabilor, am auzit o poveste de a lor. Cicã vãzînd credincioșii lui Mohamed profetul cît de repede se lãțește Evanghelia lui Hristos, au mers la un mare vrãjitor de-al lor, care se pricepea la fãcutul a fel de fel de vrãji și otrãvuri și l-au rugat sã facã ceva pentru slãbirea creștinãtãții cãci altcum semiluna (legea lor) e pierdutã.

Vrãjitorul deschise atunci o ladã și scoase o cãldare mare ce avea niște țevi încîrligate de credeai cã e un șarpe deasupra ei.

- Dați acest vas în dar creștinilor - zise vrãjitorul și nu vã mai temeți de ei.

Așa s-a și întîmplat. Creștinii au apucat a fierbe și bea alcool. Lupta lor pentru rãspîndirea Evangheliei lui Hristos n-a putut cuceri pãgînãtatea din cauza aceasta.

Ah! Ce urmãri grozave a avut alcoolul asupra creștinilor și creștinãtãții!

472 Barza hoațã

O barzã vãzu odatã, de sus din vîrful casei, o bucatã de carne pusã la fript, jos în ograda gospodarului, unde își avea cuibul.

Cuprinsã de ispita lãcomiei și hoției, barza se repezi jos, luã carnea cu ciocul și o duse puișorilor, care se aflau în cuib. Dar peste cîteva clipe, o vedere înfricoșatã. Cuibul berzei era în flãcãri. Ce se întîmplase? Pe carnea friptã se luase și un cãrbune aprins, care la rîndu-i a aprins cuibul și a ars puișorii.

Exact așa se întîmplã și cu cei ce furã. Orice furãturã pe care omul o bagã în casa lui, îi aduce pe urmã nenoroc și pierzarea casei.

Vai de cei ce își închipuie cã pot da înainte cu hoția!

473 De ce plîngi maicã duminicã?

Eu plîng pentru cã sînt ziua Învierii Domnului și tocmai în ziua aceasta se fac cele mai multe pãcate și fãrãdelegi. Eu plîng, pentru cã sînt ziua cea mai luminatã, dar oamenii au fãcut din mine ziua cea mai batjocoritã cu beții, petreceri, jocuri, desfãtãri, tîrguri, etc.

Din mine, ziua cea mai luminatã, oamenii au fãcut ziua cea mai întunecatã. Din mine, ziua Domnului, oamenii au fãcut ziua diavolului. Din ziua Învierii Domnului oamenii au fãcut ziua morții, ziua diavolului. Eu plîng pentru cei care își pierd viața și își omoarã sufletul, tocmai în ziua în care ar trebui sã afle viața și sã-și mîntuie sufletul...

474 De n-ar fi vîntul am muri de foame

De ce? Pentru cã el poartã sãmînța de la floare la floare și de la spic la spic. Fãrã el nu se pot lega nici florile, nici holdele. Am pieri de foame dacã n-ar sufla vîntul pe vremea cînd leagã holdele.

Așa e și vîntul Duhului Sfînt(Ioan 3, 10). Fãrã darul și harul Duhului Sfînt, n-am putea trãi o viațã nouã și n-am putea lega roduri de fapte bune.

475 O temnițã dulce

Apostolul Pavel a scris epistola cãtre Filimon, din temnițã. Și știți ce scrie în epistolã?

Mulțumesc lui Dumnezeu... am bucurie și mîngîiere...

Nici un cuvînt de plîngere, de durere. Picioarele îi erau legate în obezi grele și Pavel scrie despre bucurie și mîngîiere. Da, da, pentru cã trãia cu sufletul în libertatea cea dulce a Evangheliei: era slobod de legãturile pãcatului.

O așa temnițã dulce avea și Iosif, care ajunsese în temnițã pentru cã scãpase din robia desfrînãrii, în care încerca sã-l atragã soția lui Potifar. Temnița și robia cea adevãratã este pãcatul. De aceastã temnițã și robie trebuie sã ne ferim cu toții.

476 Cele trei feluri de a muri

De la un vestit pictor german, mort în floarea vieții - Alfred Rethel - au rãmas trei tablouri vestite. În aceste tablouri, pictorul - un suflet credincios - a zugrãvit moartea și felul de a muri al oamenilor, în trei clase:

În primul tablou se vede un credincios adormind liniștit cu rugãciunea pe buze, iar alãturi un înger și moartea trag clopotele învierii.

Aceasta este moartea omului credincios. Moartea lui este un somn, o adormire liniștitã în Domnul.

În tabloul al doilea se vede moartea dînd buzna într-un bal. Ce groazã nebunã în fața acestui oaspete neinvitat! Ce fugã! Ce țipete! Moartea însã rîde și își culege jertfele.

Acesta este chipul celor pe care moartea îi aflã înecați în dulcețile și plãcerile acestei vieți, negîndindu-se deloc la sfîrșitul vieții lor.

În tabloul al treilea se vede un om fugind de moartea care îl urmãrește cãlare pe un cal.

În el a pus pictorul pe cei ce își închipuie cã pot fugi din calea morții și se pot apãra fațã de

ea.

În care din aceste trei feluri vei muri tu?

477 Negrul ce voia sã se facã alb

Într-o școalã din America, era și un bãiat de negru, singurul negru din toatã școala. Și precum era de așteptat - bietul copil suferea mult fiindcã ceilalți copii îl batjocoreau mult.

Atunci copilul - în mintea lui de copil - începu a se spãla din greu, sã se facã alb și sã scape de batjocuri. Ba chemã în ajutor și pe un prieten dintre copiii cei albi, care îl ajuta vîrtos și cu o perie.

Firește, totul era în zadar. Numai o minte de copil își putea închipui cã pielea cea neagrã se poate face albã, prin spãlat.

Așa o trudã zadarnicã fac și acei care umblã sã scape de negrul pãcatului fãrã Jertfa Crucii.

Numai Sîngele Mielului ne poate spãla de orice pãcat.

Un adevãr etern și veșnic a spus prorocul Ieremia în cuvintele: Ori putea-va un negru sã-și schimbe pielea sa, sau un pardos sã-și schimbe petele sale? Tot așa, ați putea voi sã faceți binele, voi, care sînteți deprinși sã faceți rãul?(Ier. 13, 23). Chiar dacã te-ai spãla cu silistrã și chiar dacã ai da cu multã sodã, nelegiuirea ta tot ar rãmîne înaintea Mea, zice Domnul(Ier. 2, 22).

Numai Sîngele lui Isus Hristos, Fiul lui Dumnezeu ne curãțește de orice pãcat (1 Ioan 1, 7).

De vor fi pãcatele voastre ca cîrmîzul, ca zãpada se vor albi prin Sîngele Mielului (Isaia 1, 18).

Ferice de cei ce se albesc prin Sîngele Mielului(Apoc. 7, 14).

478 O descoperire

Un mare învãțat, profesorul german Stimor, cel care a descoperit gazul așa numit

cloroform și alte multe descoperiri - fu întrebat odatã, care este cea mai de seamã descoperire a sa?

- Descoperirea cea mai mare - rãspunse profesorul, care era și un credincios - este aceea cã am aflat pe Domnul și Mîntuitorul meu Isus Hristos!

479 La Lacul Siloamului

În legãturã cu Evanghelia de la Ioan 9, 1-42, voi spune cã eu am luat un fel de vindecare de la Lacul Siloamului.

Înainte de a face pelerinajul la Ierusalim, sufeream de ochi. Doctorii îmi dãdurã medicamente și ochelari.

Ajuns la Ierusalim, cînd am cercetat Lacul Siloamului, m-am coborît în adîncul lui cu credințã și m-am rugat Domnului cu cãldurã sã-mi dea și mie tãmãduire ochilor trupești și sufletești.

De atunci n-am mai folosit nici medicamente, nici ochelari. M-a tãmãduit Doctorul Cel Mare. Îi mulțumesc și din acest loc și Îl rog neîncetat sã-mi ținã și sã-mi întãreascã și sãnãtatea ochilor sufletești.

480 Pelicanul își hrãnește puii cu sînge

Despre pelican se spune cã își hrãnește puișorii cu sînge. Își împunge pieptul cu ciocul și lasã sã picure sînge pentru puișorii lui. Dacã pelicanul ar avea grai, el ar putea zice: Eu îmi hrãnesc puii cu sînge. Iar puișorii la rîndul lor, ar putea zice: Noi trãim cu sînge.

În Italia este o statuie în formã de fîntînã, în care se vede aceastã minunatã întocmire a Fãcãtorului: pelicanul hrãninduși puii cu sîngele sãu. Aceastã statuie s-a ridicat ca o icoanã a Jertfei de pe Crucea Golgotei.

Ce icoanã minunatã este aceasta pentru Jertfa Crucii și Sîngele Crucii! Și noi trãim prin Sîngele Mielului. Fãrã acest Sînge nu este și nu poate fi - nici viațã, nici mîntuire.

Amin zic vouã - a zis Mîntuitorul - de nu veți mînca Trupul Fiului Omului și nu veți bea Sîngele Lui, nu veți avea viațã în voi... cel ce mãnîncã Trupul Meu, acela va petrece în Mine și Eu în el(Ioan 6, 53-56).

Aceasta este taina cea mare și sfîntã a împãrtãșirii celei vãzute și nevãzute cu Isus Mîntuitorul. Prin Sîngele Crucii, noi trebuie sã trãim într-o legãturã necurmatã cu Isus Mîntuitorul. Nu este vorba aci numai despre o împãrtãșire ce se face odatã pe an în postul Paștilor și vai, cîți nici mãcar pe asta nu o fac! Ci este vorba despre o viațã pe care sã o petrecem necurmat în Domnul și El în noi.

Ce dar mare este nouã Sîngele Crucii! Este cel mai scump dar pe care cerul de sus l-a revãrsat peste noi pãcãtoșii pãmîntului. Dar și cel mai înfricoșat.

Sîngele lui Abel a fost și este și el un simbol pentru Sîngele Crucii, iar acest sînge, care a udat pãmîntul, strigã și azi la cer dupã cei care s-a vãrsat în zadar... dupã cei ce n-au primit și nu primesc Jertfa Scumpului nostru Mîntuitor.

Pe Domnul Îl doare nu pãcatele noastre, ci Îl doare și inima-I plînge, de cei ce n-au primit Sfîntul Lui Sînge; de cei ce n-au primit viața Lui și darul Lui pentru care a suferit și a murit în zadar.

481 A vrut sã înjure din cartea de rugãciuni

Dumnezeu nu pedepsește totdeauna momentan pe suduitor. Sînt însã cîteodatã și cazuri în care cerul de sus parcã nu poate suferi hula aceasta a necredincioșilor: sudalma și le curmã îndatã viața.

Gazetele au adus știri despre un astfel de caz ce s-a întîmplat în Ungaria. Într-o societate de necredincioși care chefuiau, unul a luat în mînã o carte de rugãciuni sã arate celorlalți cum știe el sã înjure din cartea de rugãciuni.

Dar pe cînd a desfãcut-o și a deschis gura sã suduie, s-a clãtinat, a cãzut jos și a murit pe loc. Moartea i-a închis graiul și n-a mai putut sudui.

Un alt caz s-a întîmplat în Yugoslavia. Un țãran de necaz cã a venit ploaia și i-a udat fînul s-a rãstit cu coasa și cu înjurãturi spre cer. În acel moment, un trãsnet l-a doborît jos la pãmînt și i-a închis graiul.

Sã nu ne înșelãm, Dumnezeu nu Se lasã batjocorit pînã la nesfîrșit. Cîteodatã El Își mai aratã puterea și în felul acesta, celor care nu vreau sã ținã cont de El.

482 Steag ori batistã

Viața unui creștin trãitor în Domnul și biruitor prin El, este un steag ce fluturã victorios.

Este un steag împlîntat într-un pãmînt ce mai înainte fusese cuprins de vrãjmașul diavol, un steag care mãrturisește despre puterea Evangheliei, un steag ce vestește mîntuirea unui suflet.

Dar îndatã ce acest steag acopere sub el un suflet care trãiește numai pentru mîntuirea lui, care se bucurã numai de mîntuirea lui și de izbãvirea altora nu se intereseazã - acel steag victorios se preface într-o simplã batistã; din steagul cel mîndru rãmîne o simplã batistã.

Fratele meu! Luptã-te neîncetat pentru mîntuirea altora pentru ca steagul din mîna ta sã nu se prefacã niciodatã într-o simplã batistã!

483 Ai încercat și cu cãrbunii cei aprinși?

O femeie se plîngea unui credincios cã nu poate domoli nici de cum vrãjmãșia unei vecine. Am încercat - zicea ea - cu multe, dar în zadar.

- Cu cãrbunii cei aprinși ai încercat? - o întrebã credinciosul.

- Pînã la cãrbunii cei aprinși încã n-am ajuns. Am încercat numai cu niște apã fierbinte.

- Stai cã nu ne înțelegem bine - grãi credinciosul. Eu nu înțeleg sã opãrești pe vecina ta sau sã-i dai foc, ci, uite, ce este despre cãrbunii cei aprinși despre care sf. ap. Pavel scrie:

Preaiubiților! Nu întoarceți nimãnui rãu pentru rãu. Dimpotrivã dacã îi este foame vrãjmașului tãu, dã-i sã mãnînce, dacã-i este sete, dã-i sã bea; cãci dacã vei face astfel, vei grãmãdi cãrbuni aprinși pe capul lui(Rom. 12, 17-20).

- Ia încearcã și cu cãrbunii aceștia și o sã vezi cã vei avea izbîndã.

Fratele meu! Ai încercat și tu acești cãrbuni aprinși? Dacã nu, încearcã-i te rog, în toate neplãcerile ce le vei avea cu de-aproapele tãu.

484 Copilul și regele

Cu prilejul unei parade regale, un copilaș trecu peste cordonul soldaților și dete fuga spre regele.

- Ce faci copile? - îl întrebarã soldații - nu vezi cã trece regele?

- Ba vãd - rãspunse copilul - dar regele este tatãl meu.

Copilul era fiul regelui.

Un copil al lui Dumnezeu se poate apropia oricînd de Tatãl ceresc, în vreme ce un om necredincios se îngrozește de aceastã apropiere și se teme de ea. Necredincioșii se tem de o întîlnire cu Dumnezeu.

485 Iubire și faptã

- Mamã dragã, eu te iubesc - zise o fetițã cãtre mama ei.

- Mamã dragã, ce zici tu sã lucrez pentru tine? - strigã cealaltã sorã a ei.

Care oare din aceste douã declarații erau mai de preț înaintea mamei? Și una și alta, sau mai bine zis, declarațiile lor împreunate la un loc: iubirea cu lucrarea și ascultarea. Dragostea de Dumnezeu trebuie doveditã prin faptã cãci cine zice cã iubește pe Dumnezeu, dar urãște pe aproapele sãu (și face voia diavolului), este un mincinos(1 Ioan 4, 10).

486 Fãrã ațã

Cînd eram copil mic, de multe ori mã ruga bunica sã-i pun ața în ac. Îi slãbise vederea și ea nu mai putea face acest lucru. Și-mi aduc aminte cã de multe ori, bunica cosea fãrã ațã.

Cînd sãrea ața din ac, bunica nu observa și cosea înainte în gol.

Eu mã gîndesc cã așa se întîmplã de multe ori și în viața cea duhovniceascã. Un ac fãrã ațã este viața sufleteascã a celor mai mulți creștini. Se roagã omul lui Dumnezeu din buze din obișnuințã. Acul rugãciunii zboarã cu zor, dar lipsește ața din el. Lipsește duhul, lipsește o cusãturã, lipsește viața cea trãitã dupã voia lui Dumnezeu.

Rugãciunea celor mai mulți oameni este un ac fãrã ațã, o cusãturã în gol.

Țin oamenii la ac, țin la obiceiuri, la datini, la lucruri de suprafațã, dar au pierdut ața din ac, au pierdut duhul și au rãmas cu litera.

Dragã cititorule, nu cumva și viața ta de creștin, este un ac fãrã ațã, un cusut fãrã cusãturã? Fã-ți singur socoteala!

487 Un om și 100 de cai

Un om poate duce la apã și poate adãpa o sutã de cai.

Dar o sutã de oameni nu pot face mãcar un singur cal sã bea apã, dacã nu vrea.

Mîntuirea nu se poate da cu sila. Ea trebuie doritã; omul trebuie sã însetoșeze dupã ea.

Ferice de cel ce simte o foame și o sete de a auzi Cuvîntul lui Dumnezeu (Apoc. 8, 11).

488 Hotãrãște-te de vrei pace ori rãzboi?

Istoria ne-a lãsat o întîmplare cu mult înțeles sufletesc. Pe la anul 160 înainte de Hristos, romanii ocupaserã Siria, unde domnea regele Antioh al 4-lea, epifanul. Însã acest rege tãrãgãna mereu predarea țãrii, umblînd sã cîștige timp. Atunci romanii trimiserã o delegație care sã aducã un rãspuns hotãrît.

Delegația sosind în fața lui Antioh, trimisul Romei luã sulița unui soldat și fãcînd cu ea de jur împrejurul regelui un cerc pe nisip, grãi astfel:

- Împãrate Antioh! Noi sîntem trimiși sã ducem la Roma un rãspuns hotãrît... deci hotãrãște-te și declarã, dacã vrei pace sau rãzboi?...

Regele Antioh, dînduși seama cã nu o mai poate duce cu tãrãgãnãrile, se declarã pentru pace.

Ce adînc înțeles sufletesc este în aceastã istorie! Sã știi, dragã cititorule, cã și tu ești înconjurat într-un astfel de cerc. Evanghelia trage în jurul tãu acest cerc și te întreabã: Omule, vrei pace ori rãzboi?... vrei sã ai pace cu Dumnezeu, ori vrãjmãșie cu El?...

Pacea cu Dumnezeu o dã Scumpul nostru Mîntuitor și Jertfa Lui cea scumpã (Col. 1, 20), iar vrãjmãșia o dã lumea cãci prietenia acestei lumi este vrãjmãșie cu Dumnezeu... cine vrea sã fie prieten cu lumea, se face vrãjmaș cu Dumnezeu (Iacov 4, 4; 1 Ioan 2, 15).

Între aceste douã tabere sã te declari și tu: cu Dumnezeu ori cu lumea... cu El ori contra Lui. Evanghelia te întreabã categoric și precis: Vrei pace ori rãzboi? Cu nici o tãrãgãnare, cu nici o ocoșealã, cu nici o cale de mijloc nu poți scãpa de întrebarea asta, cãci Domnul Isus a spus precis: Cine nu este cu Mine, este împotriva Mea(Matei 12, 30).

Trebuie însã sã mai știi un lucru. Pacea cu Dumnezeu o dã rãzboiul și diavolul și ispitele lui. Cine vrea sã aibã pace cu Dumnezeu trebuie sã intre în rãzboi cu vrãjmașul diavol. Cine fuge de acest rãzboi și nu intrã în el, acela nu poate avea o pace adevãratã și statornicã.

Fã pace cu Dumnezeu intrînd în rãzboiul cel sufletesc pe care l-a pornit Oastea Domnului!

489 Toate armatele din lume

Toate armatele din lume de s-ar pune sã cucereascã un suflet pãcãtos pentru Împãrãția lui Dumnezeu, nu pot face nimic, nu pot face acest lucru.

Toatã știința din lume, de s-ar pune sã cîștige pentru Împãrãția lui Dumnezeu un suflet pierdut, nu poate face nimica. Lucrul acesta îl poate face numai Duhul Sfînt.

Inima omului este o cetate pe care numai Duhul Sfînt o poate cuceri.

Inima omului pãcãtos este un munte de gheațã pe care numai Duhul Sfînt îl poate topi.

490 Cum s-a rugat o fetițã pentru crucea ei

Un medic din București, istorisește urmãtoarea întîmplare:

Într-o zi veni la spital o fetițã de 14 ani, cu o boalã grea. Trebuia sã-i facem operație.

Înainte de a începe, fetița ceru voie sã zicã o scurtã rugãciune. Ne învoirãm și atunci fetița începu a se ruga atît de frumos cum eu n-am mai auzit în viața mea. Ea zicea cam așa:

Știu Isuse Doamne, ce cruce mare și grea ai purtat Tu pentru mine. Șiroaie de sînge au curs din sfintele Tale mîini și picioare și sudori de sînge au cãzut din fața Ta cea sfîntã. Și Tu Doamne, toate le-ai rãbdat pentru mine pãcãtoasa, pentru mîntuirea mea și a tuturor pãcãtoșilor. Acum iatã a sosit vremea sã sufãr și eu. O cruce micã stã acum înaintea mea.

Doamne, fie voia Ta...

Astfel s-a rugat fetița, apoi a zis: Acum puteți începe domnilor medici; nu doresc sã fiu adormitã, eu voi sta așa cum sînt acum...

Uimiți și înfiorați de rugãciunea fetiței, ne-am apucat de lucru. În tot decursul operației, fetița nici un singur vai n-a zis. Stãtea atît de liniștitã cum n-am vãzut în viața mea un alt pacient într-o asemenea situație.

Dupã operație eu am plecat sã țin lecții studenților în medicinã. Eram înfiorat în tot sufletul meu de întîmplarea cu fetița și nici acum nu știu ce anume am spus studenților în ora aceea. Mi-aduc aminte cã îndatã ce am intrat în salã am trîntit pe masã cãrțile și uneltele noastre de operație și am început:

- Domnilor studenți, n-ajung nimic toate cãrțile noastre, nici cuțitele, nici foarfecele, nici toate doctoriile noastre. Eu am vãzut azi ceva mai tare decît toate uneltele și decît toatã știința noastrã. Iatã ce și cum mi s-a întîmplat azi cu o fetițã... O orã întreagã am vorbit studenților despre întîmplarea cu fetița și spun studenții cã niciodatã n-am vorbit atît de frumos ca atunci...

Iatã ce putere și ce tãrie are și capãtã de sus un creștin adevãrat. Fetița cea de 14 ani a operat și ea în sufletele doctorilor. A lucrat cu puterea ei sufleteascã, a tãiat în sufletele doctorilor cu Cuvîntul lui Dumnezeu pentru cã este scris: Viu este Cuvîntul lui Dumnezeu și lucrãtor și mai tãietor decît orice sabie ascuțitã pe amîndouã pãrțile...(Evrei 4, 12).

491 Cum a murit un rege?

Istoria pãstreazã urmãtoarea întîmplare.

În dimineața Învierii din anul 1548, un rege credincios din Polonia, Sigismund I, se duse cu suita sa la capela regalã sã se roage. Aci, în capelã regele își avea pregãtit și un mormînt de marmurã.

Bãtrînul și evlaviosul rege, oprindu-se în fața mormîntului își ridicã ochii spre cer și grãi cãtre suita sa:

- Eu știu cã Mîntuitorul meu trãiește(Iov 19, 24). Dupã ce voi adormi în acest mormînt, El mã va trezi iarãși din somnul acesta... El îmi va deschide ochii ca sã vãd ceea ce ochii mei n-au vãzut și urechile mele n-au auzit(1 Cor. 2, 9)... voi vedea pe Cel ce a murit și a Înviat pentru mine și învierea mea...

Acestea zicînd, regele cãzu în genunchi și începu sã se roage. Dar din aceastã îngenunchere nu se mai ridicã. Peste cîteva clipe muri. Domnul îl chemase acasã. În dimineața Învierii, Domnul îl trecuse din moarte la viațã.

Ce sfîrșit frumos!

492 Tribunalul din noi: conștiința

În fiecare din noi este un tribunal ceresc; un tribunal care ne judecã toate faptele și gîndurile noastre. Un tribunal care ne laudã pentru cele bune și ne mustrã pentru cele rele.

Acest tribunal se cheamã conștiința. Acesta e tribunalul care l-a judecat pe ucigașul Cain, fãcîndu-l fugitiv prin lume.

Acest tribunal nu iartã. El ne judecã fãrã cruțare, dupã dreptate. Cînd am fãcut pãcatul, el ne pune îndatã în fațã sentința și mustrarea pentru pãcat. Și ne-o aratã mereu. Nu ne mai slãbește cu ea. Ne persecutã mereu. Un pictor credincios s-a gîndit mult cum ar putea zugrãvi conștiința printr-o icoanã. Și pe urmã, a fãcut o icoanã minunatã. A zugrãvit conștiința, în chipul unui cal, urmãrit de un lup grozav.

Bietul cal fugea îngrozit. Își încorda toate puterile sã scape prin fugã. Dar totul era în zadar. Moartea se ținea în urma lui. Nu mai avea nici o scãpare. De aceea a scris pe cal cuvintele: totul e în zadar!

Așa e și conștiința. Ea urmãrește pãcatul și pe pãcãtos cu o înverșunare de lup sãlbatic.

Cu un strigãt fioros de moarte. Și - dupã ce am pãcãtuit - orice am face, nu putem scãpa. El se ține dupã noi.

Plîngîndu-ne cu amar pãcatul la picioarele Crucii, acesta e singurul loc unde lupul conștiinței nu ne mai poate urmãri. În acest loc a scãpat Petru apostolul cînd a plîns cu amar dupã ce se lepãdase de Domnul.

În acest loc binecuvîntat sã scãpãm și noi.

493 Sabia unui împãrat

În anul 1547 a fost încoronat ca rege al Angliei Edward al IV-lea.

În ziua încoronãrii, i-au adus trei sãbii ca o închipuire a celor trei regate pe care le avea Anglia de atunci și pe care tînãrul rege urma sã le cîrmuiascã.

- Mai lipsește o sabie - zise regele în clipa încoronãrii. Toți curtenii se tulburarã la auzul acestor cuvinte și începurã a se întreba, ce sabie mai lipsește.

Atunci regele zise:

- Mai lipsește sabia Duhului Sfînt - Biblia... sã o aduceți aci și sã o puneți în fruntea celorlalte trei, cãci fãrã aceastã sabie nu voi putea cîrmui împãrãția...

Și de atunci la încoronarea regilor din Anglia, stã acolo de fațã și sabia Duhului Sfînt (Efes. 6, 17), care este Cuvîntul lui Dumnezeu.

494 Oare unde-s ochelarii?

E cunoscutã zãpãceala pe care o avem de multe ori în viațã. Cãutãm un lucru și el se aflã în mîinile noastre sau sub ochii noștri. Cãutãm ochelarii și ochelarii se aflã pe nas, la locul lor.

Eu mã gîndesc cã zãpãceala aceasta de multe ori o avem și în viața cea duhovniceascã.

Dumnezeu S-a îngrijit sã ne lase o mîntuire simplã, ca sã-i zic așa; o mîntuire care sã poatã fi înțeleasã de toți și primitã de toți.

Mîntuirea este un lucru simplu: sã-L primești pe Isus Cel Rãstignit pentru pãcatele tale și pentru mîntuirea ta. Sã-ți plîngi pãcatele cu lacrimi de foc, la picioarele crucii și sã rãmîi pînã la sfîrșit în acest loc, unde capeți putere sã mori fațã de lume și fațã de pãcat (Rom. 6, 6).

Dar omului i se pare cã mîntuirea trebuie sã fie ceva mai greu, ceva mai complicat.

De cînd eram preot la țarã îmi aduc aminte de o femeie care umblase cu frãmîntãrile mîntuirii pe la 7 mînãstiri și la 12 duhovnici.

Iar cînd i-am spus sã-și arunce îndatã sarcina pãcatelor la picioarele crucii - am bãgat de seamã cã și de la mine a plecat tot cu ele în spate!...

Ei îi trebuia ceva mai mult, ceva mai complicat. Nu vedea mîntuirea din cauza ochilor,

ca sã zic așa.

Așa e omul. Isus Cel Rãstignit stã mereu în fața noastrã, iar noi de atîtea ori ne întrebãm zãpãciți: unde este mîntuirea... ce sã facem ca sã ne mîntuim?...

O, Doamne Isuse, aratã-ne neîncetat Crucea și Jertfa Ta mîntuitoare!

495 Un Hristos a înviat!

În Rusia este societatea comunistã a celor fãrã Dumnezeu, care batjocorește pe fațã praznicele creștinilor.

La un praznic al Paștilor, societatea tocmai ținea adunare în popor, cu fel de fel de hule la adresa sfîntului praznic. Un preot ceru și el cuvîntul, în baza libertãții de vorbire. I se dete voie numai cu greu și numai condiționat, sã nu vorbeascã mai mult de douã minute.

- N-am sã spun decît trei cuvinte - zise preotul. Și scoțînd de sub hainã o cruce, o ridicã sus, strigînd din tot sufletul:

- Hristos a Înviat!

- Adevãrat a Înviat! - rãspunse poporul întreg și comuniștii rãmaserã rușinați.

496 Cum cîntã vioara?

În tren, un om cînta cu vioara, dar cînta și scîrțîia așa de urît, deți venea sã sari pe fereastra din vagon, numai sã nu-l mai auzi. Veni însã un altul, ceru puțin vioara, și cînd se apucã de cîntat, îți era mai mare dragul sã-l asculți.

Mi-am zis atunci în mintea mea: așa-i și cu inima și sufletul omului... În sufletul și inima unde diavolul trage cu arcușul lui, ies sunete - adicã fapte - urîte. În sufletul în care cîntã îngerul și duhul Dumnezeiesc, ies sunete - adicã fapte - frumoase și plãcute.

Cititorule, pe ale tale coarde sufletești, cine cîntã? Îngerul sau diavolul? în pace!

În chipul acestei întîmplãri sînt și încercãrile ce ne vin de sus, de la Tatãl ceresc. Pentru cei credincioși, încercãrile sînt o binecuvîntatã solie cereascã, trimisã spre binele nostru sufletesc. De multe ori noi nu înțelegem acest lucru; de multe ori cîrtim și murmurãm împotriva încercãrilor ce ne vin și numai pe urmã observãm binecuvîntarea lor. Încercãrile sînt întocmai ca rețeta medicului: indescifrabile. Nu poți citi rețeta medicului, dar e bun medicamentul scris de el. Nu poți citi în taina încercãrilor, dar e bun medicamentul cel sufletesc din ele.

De atîtea și de atîtea ori ne pîndește și pe noi pãcatul și primejdia morții celei sufletești - și atunci vine încercarea Domnului și ne scoate din focul ispitei.

Un beteșug ce ne doboarã la pat... o boalã ce ne apleacã la patul copilului nostru... o paguba ce ne izbește, etc... toate astea sînt mîna cea nevãzutã a Domnului care ne apãrã de focul ispitelor și de cãderea cea sufleteascã.

Pentru cei credincioși, încercãrile sînt o binecuvîntare, o binecuvîntatã solie cereascã ce ne scapã din focul ispitelor și ne aruncã în brațele Domnului.

497 Taina încercãrilor

Cînd europenii au ocupat întîia datã America de Nord, trãia acolo un popor numeros:

indienii. Azi însã acest popor este aproape dispãrut.

Europenii au avut la început unele necazuri cu aceastã seminție de oameni. Indienii urau pe strãinii care veneau sã le cuprindã țara. Pe unele locuri au trecut și la atac contra albilor.

Din aceste frãmîntãri, istoria pãstreazã o întîmplare cu mult înțeles sufletesc.

Într-un sat unde europenii trãiau amestecați cu indienii, un european fãcuse o mare prietenie cu un indian. Trãiau ca frații de cruce.

Într-o zi, dis de dimineațã, cînd încã lumea dormea, europeanul se trezește cu prietenul sãu intrînd nãvalnic pe ușã. Fãrã sã zicã nimic, indianul se repezi la pruncul din leagãn și luîndu-l în brațe, dã fuga cu el afarã. Pãrinții pruncului rãmîn o clipã uimiți. Nuși dãdeau seama ce ar însemna lucrul acesta. Se reped apoi afarã dupã indian.

Indianul o luase la fugã cu pruncul în brațe. Pãrinții dupã el. Indianul fugea mai tare, dar la anumite intervale se oprea, așteptînd parcã sã-l ajungã pãrinții. Cînd se apropiau, o lua din nou la fugã. Și iar se oprea și iar fugea.

- Vai nouã... vai de pruncul nostru - se tînguiau pãrinții - oare ce blestem va mai fi și ãsta pe capul nostru?...

Dar la un moment dat, indianul s-a oprit de tot și pãrinții l-au ajuns din urmã.

- Ce ne-ai fãcut prietene? De ce ne-ai rãpit copilul? Ce înseamnã acest lucru? - întrebarã pãrinții abia mai rãsuflînd de fuga cea lungã.

- Uitați-vã dragii mei înapoi - le zise indianul. Pãrinții se uitarã înapoi și rãmaserã îngroziți. Tot satul ardea cu flãcãri grozave.

- Și-acum - continuã indianul - sã vã spun taina acestei rãpiri. Indienii noștri au fãcut astã noapte sfat secret sã omoare și sã aprindã îndatã pe toți europenii. Eu am voit sã vã scap și am ales calea aceasta. M-am oprit cînd am vãzut satul arzînd. Acum sînteți scãpați. Mergeți

498 Și-a testat averea diavolului

Un mare necredincios din Finlanda, voind sã dea și pe patul morții o loviturã credinței în Dumnezeu - s-a apucat și și-a testat diavolului toatã averea și moșia ce o avea. A scris în secret acest testament și sigilîndu-l l-a predat justiției în fața martorilor, declarînd cã în el se cuprinde voința lui cea din urmã pentru care stãruie cu limbã de moarte a se respecta.

Cînd - dupã moartea lui - s-a deschis testamentul, judecãtorii rãmaserã uimiți. Ce era sã facã cu un astfel de testament? S-au sfãtuit mult judecãtorii și pe urmã au decis așa: voința testatorului trebuie respectatã, mai ales cã n-are urmași. Dar, dupã ce diavolul nu este o persoanã vãzutã cãreia sã-i putem da moșia - decidem ca moșia testatã sã rãmînã în voia ei și absolut nimeni sã nu porunceascã peste ea.

Și ce s-a întîmplat pe urmã? Își poate da seama oricine. În decurs de cîțiva ani, moșia a ajuns o pustietate înfricoșatã; pãmîntul s-a umplut de spini, scaieți și bãlãrii, iar casele s-au fãcut adãpostul bufnițelor. Lumea se ferea de ele ca de averea dracului.

Ce adîncã învãțãturã vãd eu în aceastã întîmplare! Lovitura necredinciosului s-a prefãcut într-o sinistrã pildã pentru cei necredincioși.

Întocmai ca averea lãsatã în voia ei, așa se întîmplã și cu cei careși lasã averea cea sufleteascã în voia ei, în voia lor, în voia lumii, în voia gîndurilor lor(Efes. 2, 3).

Întocmai cum s-a prefãcut în lãcaș pentru bufnițe casa lãsatã în voia ei, așa se preface și casa inimii omului lãsatã în voia ei: lãcaș al tuturor rãutãților.

O astfel de viațã ajunge desigur proprietatea diavolului. Nu trebuie sã se predea cineva lui satana, e destul ca sã-i lase inima și averea cea sufleteascã în voia lor - în voia lumii și va ajunge desigur proprietatea lui satana.

Vai ce de case și moșii are satana în lumea aceasta!

o pisicã intra pe fereastra temniței aducînd întemnițatului cîte o bucatã de carne și alte alimente, pe care le gãsea și ea prin bucãtãria temniței, sau în gunoaie.

În chipul acesta, omul lui Dumnezeu își prelungi viața cu o lunã, în care timp regele tiran muri, iar întemnițatul fu îndatã eliberat.

499 O pisicã în slujba Domnului

Biblia ne aratã multe locuri, unde Domnul S-a folosit de animale, pentru anumite solii ce le-a dat oamenilor.

Acolo e porumbelul lui Noe(Genesa 8, 11), corbul lui Ilie(1 Regi 17, 6), cei doi urși de la(1 Regi 2, 24), etc.

Și astfel de minuni se întîmplã și azi.

O întîmplare din istorie. Regele Richard al III-lea - un aspru și tiran - la anul 1843, voind sã suprime pe unul din dușmanii lui politici, Sir Henry Wyatt, îl aruncã în temnița din Arlington și dete poruncã sã fie omorît cu chinurile foamei.

Dar Sir Henry era un om credincios și Domnul l-a scãpat printr-o minune. În toatã ziua,

500 Exilul sf. Ioan Gurã de Aur

În cartea Noutatea Oastei Domnului, fratele I. Gr. Oprișan, dã urmãtorul mult grãitor amãnunt din viața sf. Ioan Gurã de Aur.

Sfîntul Ioan Gurã de Aur, într-un ceas al primejdiei, cînd era exilat de biserica oficialã a grãit la despãrțire, cu o pasiune zguduitoare fiilor sãi duhovnicești, despre bisericã.

Desprind pentru adevãrul biruitor acest pasaj:

Numeroase sînt valurile și puternic curentul. Nu mã tem de înec întrucît stau pe stîncã.

Cînd valurile se prãvãlesc, corabia lui Isus nu poate sã se înece. Sã mã tem de moarte? Dar Hristos este viața mea și moartea-mi este un cîștig.

De exil? Pãmîntul este al Domnului cu tot ce cuprinde. De pierderea bunurilor pãmîntești?

N-am adus nimic în lume, nu pot lua nimic din ea. De primejdii? Le disprețuiesc. De mãrimi?

Mi-e scîrbã de ele. Nu mã tem de sãrãcie. De bogãție n-am nevoie. Nu mã tem de moarte. Nu doresc sã trãiesc decît pentru voi. De aceea vã implor: consolați-vã cã nimeni nu mã poate despãrți de voi. Ceea ce Dumnezeu a unit, omul nu poate sã despartã.

Biserica constã nu în ziduri, ci în comunitatea credincioșilor. Mîine voi fi cu voi la ceasul rugãciunii. Cãci unde sînt eu sînteți și voi și unde sînteți voi sînt și eu. De sîntem despãrțiți de spațiu, sîntem uniți în dragoste. Nici moartea nu ne poate despãrți. Sînt gata de mii de ori sã-mi dau viața pentru voi.

501 Cai cu coada de oaie

Într-o țarã trãia odatã un pustnic, care se strãduia mult și în multe feluri, sã aducã pe oameni la Dumnezeu. Odatã pustnicul se duse la un tîrg și se fãcu a cumpãra un cal. Dar nici un cal nu era pe placul lui.

- Da cel fel de cal ai vrea d-ta? - întrebarã oamenii.

- Eu - rãspunse pustnicul - aș vrea un cal care sã aibã coadã de oaie.

Tîrgoveții începurã a rîde: ziceau cã-i nebun. Atunci pustnicul le zise:

- Voi sînteți nebuni, dragii mei, cã vã petreceți viața în fãrãdelegi și totuși la capãtul vieții vreți sã muriți ca niște oi din turma lui Hristos... Vã numiți oi din staulul lui Hristos, dar alergați în galop pe toate drumurile fãrãdelegilor. Sînteți ca niște cai cu coadã de oaie.

Tîrgoveții înțeleserã predica și se depãrtarã rușinați.

502 Apucãtura unui hoț

Într-un sat de munte am auzit despre un hoț vestit de pe vremuri, care folosea o apucãturã vicleanã pentru a putea prãda pe oameni. El își plãtea anumiți oameni sã vesteascã în toate pãrțile despre el cã s-a prãpãdit. Oamenii rãsuflau ușurați și nu se mai pãzeau de atacurile lui.

Atunci hoțul ieșea iar la drumuri și prãda.

În chipul acestui hoț e și diavolul. El îi plãtește pe anumiți oameni - pe cei necredincioși - sã spunã în lume cã nu este drac, nici iad. Cei cu credința slabã, cred aceastã minciunã; slãbesc cu rîvna și rugãciunea, iar în vremea asta diavolul se repede asupra lor înșelîndu-i și fãcîndu-i sã pãcãtuiascã.

503 Un proverb german

Un proverb german spune: dacã îi dai diavolului un deget, el îți cere mîna toatã.

Dacã îi dai diavolului un cui din casa ta, el îți ia pe urmã casa. Dacã îl lași sã-și vîre mîna pe ușã, el intrã pe urmã de tot.

504 Creștinismul de azi

Creștinismul de azi e mai mult o spoialã, o minciunã mare. Creștinismul de azi e un compromis, o împãcare cu toate modele, cu tot duhul acestei lumi, deși Evanghelia spune rãspicat cã Hristos n-are nici o legãturã cu Veliar, nici lumina cu întunericul (2 Cor. 6, 14)... Un creștin adevãrat nu poate sluji la doi domni, și lui Dumnezeu și lui Mamona(Matei 6, 24).

Creștinismul de azi și-a pierdut înțelesul ce l-a avut în timpul apostolilor. Am ajuns azi la un creștinism care obosește, mustrã și batjocorește pe cei care trãiesc o viațã dupã Evanghelie. Dupã înțelesul creștinismului modern de azi, ești un suflet bolnav cînd te retragi din duhul acestei lumi și te apuci sã trãiești o viațã așa cum scrie Evanghelia. Ești un suflet sãnãtos numai pînã cînd chefuiești, sudui și pe sfinți și pe Dumnezeu și trãiești în rînd cu toate modele și rãutãțile acestei lumi.

Apostolul Pavel spunea cã-i un nebun pentru Hristos și cerea ca tot creștinul sã fie un astfel de nebun și smintit cînd te aprinzi pentru Domnul și vrei sã ieși din duhul acestei lumi.

Va trebui sã se cutremure odatã pãmîntul și sufletele noastre ca sã ieșim din minciuna cea mare ce se cheamã azi creștinism!

Sã ne întrebãm și sã ne rãspundem înaintea lui Dumnezeu: noi ce fel de creștini sîntem și din care creștinism facem parte; din cel adevãrat, sau din cel mincinos?

505 Cãlugãrul, oul și diavolul

Cicã un cãlugãr rãzbit odatã de foame, cãuta cum ar putea sã mãnînce ceva, în afarã de timpul rînduit de mînãstire.

Știu ce voi face - își zise dupã o vreme... Cãuta-voi pe unde ouã gãinile mînãstirii și voi lua cîteva ouã.

Zis și fãcut. Dar, dupã ce aduse ouãle în chilie, un al necaz. Cum era sã fiarbã aceste ouã cãci la bucãtãrie nu cuteza a se duce cu ele.

Știu ce voi face - își zise cãlugãrul judecîndu-se îndelung - voi lua o lumînare, o voi aprinde și voi frige oul învîrtindu-l în flacãra lumînãrii.

Zis și fãcut.

Dar tocmai pe cînd frigea oul, dã buzna peste el starețul mînãstirii.

- Ce te-ai apucat sã faci fiule? Vai de mine, ai furat ouã și te-ai apucat sã le frigi cu lumînarea?

- Iartã-mã preacuvioase starețe - suspinã cãlugãrul... diavolul m-a îndemnat sã fac așa ceva.

Dar în clipa aceea apãru diavolul rãspunzînd indignat:

- Nu-i adevãrat cuvioase starețe... eu nu l-am îndemnat sã facã acest lucru... mie nici prin gînd nu mi-a trecut cã ar putea fierbe cineva cu lumînarea... nu aruncați toate în cîrca mea...

și diavolul se fãcu nevãzut.

Am citit aceastã istorioarã într-o carte bãtrînã, iar învãțãtura din ea e aceasta: diavolul a lãsat în lume și în suflete sãmînța rãului, dar în iscodirea pãcatului, omul de multe ori e mai drac decît dracul!

506 Cerb și melc

Oamenii - zicea un vestit predicator - cãlãresc pe cerbi și pe melci cînd e vorba de calea ce duce la cer.

Potrivitã vorbã! Omul e cerb iute în lucrurile cele trecãtoare, dar cînd e vorba de lucrul Domnului, aci e un melc ce abia se tîrîie.

507 Între a face gãlãgie și a lumina

Într-o predicã, un vestitor al Evangheliei spunea:

Zilele trecute am chemat un mecanic. Mi se deranjase soneria electricã.

Sosind mecanicul i-am zis:

- D-le mecanic! Odatã cu repararea soneriei, te rog cu acest curent de la sonerie sã aranjezi și o lampã electricã de luminat.

- O, aceasta nu se poate - a rãspuns mecanicul. Puterea electricã de la sonerie este pres slabã pentru a face cu ea luminã. Curentul acesta poate face gãlãgie cu clopoțelul, dar nu poate face și luminã. Pentru a face luminã trebuie un curent mai mare decît pentru a face gãlãgie.

Iar eu - zicea predicatorul - m-am gîndit în mine cã așa e și cu lucrurile mîntuirii și cu vestirea mîntuirii.

E mai ușor a face gãlãgie, a ținea predici strigãtoare și a vorbi vorbe mari, decît a lumina și prin faptele noastre.

Sã nu uitãm cuvintele Mîntuitorului: Așa sã lumineze lumina voastrã înaintea oamenilor, ca vãzînd ei faptele voastre cele bune sã-L mãreascã pe Tatãl din cer(Matei 5, 16).

Nu numai auzind predici și învãțãturi se îndreaptã oamenii, ci și vãzîndu-le coborîte și trãite în viața și în faptele noastre.

508 Cine învațã

Cine învațã - acela zidește cu o mînã.

Cine învațã și dã pildã bunã - acela clãdește cu amîndouã mîinile.

Cine învațã și dã pildã rea - acela zidește cu o mînã și dãrîmã cu cealaltã ce a zidit.

509 Poate mai este o scînteie...

Pe peretele intrãrii unui spital din Italia se vede un tablou, în care este pictat un înger ce suflã în cenușã cu nãdejdea cã va mai afla în ea o scînteie din care sã iasã foc.

Aceastã icoanã e pusã spre nãdejdea bolnavilor din spital. Ea stã la intrare ca și cum ar zice: voi toți care intrați aici, sã nu disperați!... Oricît de bolnavi ați fi, în voi tot mai este o scînteie de sãnãtate, din care doctorii vor putea aprinde viața.

Ce mult se potrivește aceastã icoanã și la viața noastrã cea sufleteascã! E plinã lumea și de cei bolnavi, de cei greu bolnavi cu sufletul. E plinã lumea de nemaipomenite boli sufletești. Lumea de azi e parcã un uriaș spital sufletesc. Iar în acest spital sînt atîția și atîția bolnavi ce parcã suferã de boli ce nu se mai pot vindeca. Pãcatul a cuprins întreagã ființa lor.

Se pare cã nimic nu mai e de trezit în ei. Conștiința, simțirea, totul e mort. Se pare cã sînt o grãmadã de cenușã stinsã și moartã, în care nu mai este nici o scînteie de viațã sufleteascã.

Ei par pierduți cu totul.

Dar dragostea lui Dumnezeu judecã altfel. Dragostea lui Dumnezeu suflã de multe ori tocmai în aceastã cenușã moartã... și ce foc minunat se aprinde de multe ori tocmai dintr-o astfel de cenușã ce se pãrea cu totul stinsã și moartã!

Întocmai ca îngerul din chip, dragostea lui Dumnezeu se apleacã și suflã în cenușa cea stinsã a unei vieți pãcãtoase. Și ce bucurie e sã vezi un suflet de om cum învie din aceastã cenușã și apucã o viațã nouã.

Uitã-te dragã cititorule la aceastã icoanã și gîndește-te la tine și la viața ta cea sufleteascã.

Oricît de pãcãtos ai fi, oricît de cãzut și decãzut ai fi - nu dispera. Desigur mai este încã și în cenușa vieții tale cea pãcãtoasã o scînteie din care dragostea lui Dumnezeu poate aprinde o viațã nouã.

Isus Mîntuitorul a suflat de cele mai multe ori tocmai în astfel de cenușã moartã. El a venit sã tãmãduiascã pe cei bolnavi(Matei 9, 12). El a venit sã dea morților viațã. El suflã încã și azi în cenușã.

Sînt clipe binecuvîntate, cînd Duhul Sfînt suflã în cenușa vieții noastre. Cînd auzi atare predicã frumoasã... cînd îți cade în mînã o Biblie, o carte sau o foaie religioasã - sã știi, dragã

cititorule, cã toate acestea sînt clipe binecuvîntate cînd Duhul Sfînt suflã în cenușa vieții tale sã te trezeascã la o viațã nouã. Lasã dragostea lui Dumnezeu sã sufle în cenușa vieții tale...

lasã suflarea Duhului Sfînt sã aprindã foc ceresc în inima și în viața ta.

510 Bun rãspuns

... Și ce crezi d-ta cã 2-3 pahare alungã Duhul Sfînt din mine?...

- Ai dreptate!... Cele 3 pahare nu mai au ce alunga...

511 Socrate și cele trei site

Un om grãbit se apropie odatã de înțeleptul Socrate.

- Ascultã Socrate, vreau sã-ți destãinuiesc ceva grozav despre un prieten al tãu.

- Stai pe loc - rãspunse Socrate - vreau sã te întreb mai întîi o vorbã: ai cernut tu mai întîi prin cele trei site, cele ce vrei sã mi le spui?

- Care trei site? - întrebã omul mirat.

- Da, prin cele trei site - grãi înțeleptul.

- Întîi și întîi, ai tu siguranțã deplinã cã ceea ce vrei sã-mi spui este deplin adevãrat? Ți-ai cernut tu vorbele prin sita aceasta?

- O! - rãspunse omul șovãind. Apoi am auzit și eu pe alții vorbind, însã n-aș putea spune cã e în totul adevãrat.

- Ei bine! Desigur atunci ai folosit sita a doua. Dacã despre cele ce vrei sã-mi spui n-ai siguranța deplinã cã ar fi adevãrat, apoi eu te întreb, este ceva de bine în ceea ce vrei sã-mi spui? Îmi face mie vreo plãcere, vreo bucurie cele ce vrei sã-mi spui?

- Nici asta n-aș putea-o spune...

- Ei bine, atunci desigur ai folosit sita a treia - grãi înțeleptul. Crezi cã o sã mã prãpãdesc dacã nu aflu ceea ce vrei sã-mi spui? Ești convins cã este absolut neapãrat sã știu ceea ce vrei sã-mi spui?

- Apoi chiar neapãrat de lipsã nu-i...

- Ei vezi? - grãi înțeleptul Socrate zîmbind: dacã ceea ce vrei sã-mi spui, nu este nici adevãrat, nici bun, nici neapãrat de lipsã - apoi atunci du-te dragul meu acasã, ia sapa și lopata șiți îngroapã bine vorbele pe care voiai sã mi le spui.

512 Anteu

Grecii cei vechi aveau o legendã despre un uriaș cu numele Anteu, pe care nimeni nu-l putea birui, pentru cã Anteu avea un dar: în decursul luptei, de cîte ori atingea pãmîntul, el cãpãta o putere nouã și biruia pe cei ce se mãsurau cu el.

Un astfel de dar ne dã și nouã rugãciunea. Și noi sîntem într-o luptã neîncetatã cu ispitele și patimile acestei lumi. În aceastã luptã, ca oarecînd lui Anteu, ni s-a dat și nouã darul sã atingem mereu cerul prin rugãciunile noastre și din scrisoare atingere sã primim putere nouã și biruințã asupra ispitelor și patimilor. Cîți însã folosesc acest dar?

513 Zgîrcitul și mãgarul

Zgîrcitul - zicea un om cuminte - s-ar putea asemãna foarte bine cu un mãgar, care o viațã întreagã trãiește în mizerie: rabdã, mãnîncã ce poate și poartã toate greutãțile, iar cînd piere, oamenii îi trag pielea și fac din ea tobe și cimpoaie în sunetul cãrora, lumea petrece și chefuiește.

Așa e și zgîrcitul. O viațã întreagã trãiește în mizerie: mãnîncã ce poate, se îmbracã cum poate, rabdã, cruțã și strînge, iar dupã ce moare, moștenitorii lui topesc averea în dansuri și desfãtãri.

E o regulã aproape generalã cã toate averile zgîrciților se irosesc în chefuri și în petreceri.

514 Rãspunsul lui Diogene - 2

Alexandru Macedon îl aflã odatã pe înțeleptul Diogene rãscolind într-o grãmadã de oase de oameni morți.

- Ce faci acolo, Diogene? - îl întrebã împãratul?

- Caut oasele tatãlui tãu și nu le pot afla dintre celelalte - rãspunse Diogene!

515 Atenienii cunosc legea - spartanii o împlinesc

Pe vremea grecilor erau la modã așa numitele jocuri olimpice: un fel de sporturi de întrecere, așa cum sînt de pildã sporturile de fotbal de azi. La aceste jocuri se strîngeau zeci de mii de oameni.

La un astfel de joc se prezentã odatã un bãtrîn atenian. Dar cînd ajunse el acolo, locurile de șezut erau toate ocupate deja. De-o parte stãteau atenienii, iar de alta spartanii. Aceste douã neamuri își aveau felul lor deosebit de educație și nu se prea aveau bine laolaltã.

Ajungînd bãtrînul în fața publicului, se uita spre atenienii lui, dar nimeni nu-i fãcu loc.

Un tînãr spartan se ridicã îndatã și-i oferi locul sãu. Atunci bãtrînul ridicînd mîinile în semn de predicã, rosti acele frumoase cuvinte:

- Atenienii cunosc legea - iar spartanii o fac, o împlinesc!

Adicã, spunea bãtrînul: ce folos de voi și atenienii noștri, voi cunoașteți toate legile și rînduielile cu de-amãnuntul - dar nu le faceți, nu le împliniți. În schimb însã, iatã spartanii ãștia, care nu cunosc atîtea legi - ei împlinesc legea.

Așa e și în cele sufletești. Ce folos cã cineva cunoaște legea, dar nu o împlinește. Ce folos cã cineva cunoaște toate rînduielile, toate teoriile și toate canoanele - dacã nu le împlinește?

Noi, credincioșii, sã fim între aceia care nu știm prea multe, dar facem fapte bune.

Sã ne aducem mereu aminte cã nu ascultãtorii ci împlinitorii Cuvîntului se vor mîntui (Rom. 2, 13).

516 O bãtãlie la Viena

Într-o aprigã luptã pe care a dat-o împãratul roman Marcus Aureliu, pe strãzile Vienei, contra marcomanilor, oștile lor erau atît de compacte, încît mulți dintre cei morți și rãniți, se țineau și ei rezemați de ceilalți, în rînd cu luptãtorii cei vii.

Acest fapt istoric comentîndu-l vestitul predicator vienez Abraham de Santa Clara, se întreba:

Oare nu sînt și în bisericile și în adunãrile noastre creștine astfel de membrii luptãtori, care se mișcã, stau în picioare și totuși sînt morți?

Apostolul Pavel ne îndeamnã la veghere ca sã nu ne pierdem mîntuirea, prin nepãsarea noastrã fațã de lucrurile Domnului.

Cãci harul lui Dumnezeu, care aduce mîntuire pentru toți oamenii, a fost arãtat și ne învațã s-o rupem cu pãgînãtatea și cu poftele lumești și sã trãim în veacul de acum în cumpãtare, dreptate și evlavie, așteptînd fericita noastrã nãdejde și arãtarea slavei Marelui nostru Dumnezeu și Mîntuitor Isus Hristos(Tit 2, 11-13).

517 Cele douã chei

Dumnezeu ne-a lãsat cheia cu care sã descuiem tainele ce ne înconjoarã.

Cheia minții și cheia inimii.

Unii folosesc numai cheia minții, de aceea cele mai multe taine nu le pot pãtrunde.

Camera pe care o deschid cu cheia aceasta e o camerã rece, în care tainele mîntuirii nu se pot afla.

Aceste taine se pot afla numai folosind cheia cealaltã: cheia inimii.

De care din aceste douã chei ne folosim noi?

518 Peștii cei mari

Peștii cei mari nu cresc și nu trãiesc în apa cea dulce a pîraielor și a rîurilor, ci trãiesc în apa cea amarã și sãratã a mãrilor.

Așa sînt și credincioșii cei adevãrați. Ei nu trãiesc în apa cea dulce a acestei lumi, în dulceața desfãtãrilor acestei lumi, ci în apa cea amarã a crucii, a suferințelor, a luptelor, a prigoanelor pe care le îndurã pentru Hristos.

Toți peștii cei mari, toți aleșii Domnului, au trãit și trãiesc în apa cea amarã a suferințelor și prigoanelor.

519 Cerșetorul și pomana

Un cerșetor nu se uitã prea mult la omul care-l miluiește, ci se uitã mai mult la ce primește, indiferent dacã omul este învãțat sau neînvãțat.

Tot așa și credincioșii, pot asculta predici și învãțãturi, atît de la oameni simpli, cît și de la cei învãțați. Principalul lucru este ca predica sau învãțãtura sã fie în conformitate cu voia și Cuvîntul lui Dumnezeu.

520 Zgîrcitul la judecatã

Un om zgîrcit - spune o poveste - bate la poarta raiului și cere intrare.

- Ce fel de milostenii ai fãcut în viațã? - îl întreabã sfîntul Petru.

- Mi-aduc aminte - rãspunse zgîrcitul dupã o lungã gîndire - cã am dat odatã unui sãrac un leu și pe un bolnav l-am ajutat cu 4 lei.

- Stai sã întreb înãuntru ce-i de fãcut - zise ap. Petru. În clipa aceea se auzi din fundul raiului un glas puternic:

- Dã-i Petre înapoi cei cinci lei și trimite-l în iad!...

521 Ursul îmblînzit

O întîmplare dintr-un sat din Munții Bavariei din Germania.

Un om prinsese un pui de urs. Și îl îmblînzise. Umbla dupã el ca un cãțeluș. Și, crescînd mereu ursulețul se fãcu mare.

Omul s-a dus odatã cu el în pãdure și aci ce se întîmplã?

În ursulețul omului s-a trezit firea cea sãlbaticã. Și a sãrit asupra omului.

Și s-a încins o luptã crîncenã. Noroc cã omul a fost mai tare și l-a legat bine cu o funie, putînd astfel sã-l stãpîneascã.

Așa e și firea cea veche din noi. Sã nu ne încredem cã am îmblînzit-o, cã ascultã de noi, cã nu mai e primejdioasã...

Ursul din noi, animalul din noi, firea cea veche din noi, se poate înfuria și ne poate prãpãdi oricînd. Aci nu merge cu îmblînzitul. Firea cea veche din noi, ursul din noi, trebuie omorît prin ceea ce se cheamã renaștere. Iar dacã aici încã n-ați putut ajunge, atunci, dragã cititorule, cel puțin leagã-l pe acest urs cu lanțul Golgotei. Și nu-l lãsa nici o clipã dezlegat.

522 Imposibilul la egipteni

Cînd vechii egipteni voiau sã arate, într-o formã oarecare vãzutã, imposibilul - fãceau un om umblînd pe apã. Pentru ei așa ceva era imposibil.

Dar Evanghelia a șters și imposibilul acesta. Mîntuitorul a umblat pe apã (Marcu 6, 49). Și l-a chemat și pe Petru sã pãșeascã pe apã. Și El ne cheamã și pe noi.

Firește în înțeles duhovnicesc.

Ne cheamã sã pãșim peste apele acestei lumi, peste apele încercãrilor, necazurilor, neajunsurilor și ispitelor.

Mîntuitorul ne cheamã sã pãșim cu îndrãznealã peste valurile acestei lumi. Și cel ce are credințã tare, pãșește. Orice apã de încercãri, de necazuri, de ispite, ar ieși în calea celui

credincios - el pãșește înainte cu îndrãznealã în Numele Domnului. El umblã pe apã ca pe uscat.

Ceea ce egiptenilor li se pãrea imposibil, celor credincioși le este posibil. Pentru cã toate sînt cu putințã celor ce cred(Marcu 9, 23). Credința mutã și munții și umblã peste ape.

Dragã cititorule, fii și tu un umblãtor pe apã. Întãreșteți credința. Uitã-te țintã la Isus și pãșește cu curaj, în Numele Lui, peste orice valuri de încercãri și ispite ce ți-ar ieși în cale.

Umblarea pe apã are o condiție. Sã nu te uiți niciodatã la apã, ci sã te uiți la Domnul care te cheamã sã pãșești peste apã. Iar cînd simți cã îți slãbește credința și te cufunzi, întindeți mîinile spre Domnul și strigã-L pe El sã te scape. Și El îndatã te va auzi.

O, Doamne Isuse, Îți mulțumesc cã m-ai chemat și pe mine sã umblu pe apã. Mi-ai scos mereu în cale, apã și valuri înfuriate și m-ai chemat sã pãșesc peste ele cu îndrãznealã, în Numele Tãu. O, iartã-mã Isuse Doamne, cã Ți-a trebuit atîta timp și atîta dragoste pînã m-ai învãțat sã umblu pe apã. O, iartã-mã pentru șovãielile mele, pentru puțina mea credințã. De atîtea și atîtea ori am început sã mã cufund și Tu Doamne m-ai mustrat blînd, m-ai apucat de mînã și m-ai scãpat. Robul Tãu se aflã iarãși pãșind peste o apã înfuriatã. Întãrește credința robului Tãu. Întãrește-mã sã pãșesc mereu înainte peste valuri și furtuni pînã în clipa cînd voi scãpa la odihna Ta cea dulce, care ne așteaptã pe toți cei ce trãim pentru Tine și ne jertfim pentru Tine.

523 Ia! Dã! Grijește!

Un creștin ar trebui sã ținã seama de cele trei vorbe de mai jos:

1 - Ia din darurile sufletești și trupești pe care ți le dã Bunul Dumnezeu.

2 - Dã neîncetat mulțumire pentru ele și dã și altora din ele.

3 - Ai grijã ca nu cumva luîndu-le și folosindu-le cu nevrednicie sã fii pedepsit de Dumnezeu.

524 A murit dracul!

Niște necredincioși se apropiarã odatã de vestitul predicator Wesley din Anglia și voind sã-și batã joc de credința lui îi spuserã:

- Domnule Wesley, auzit-ai o noutate? A venit vestea cã astã noapte a murit dracul...

Wesley, uitîndu-se compãtimitor la ei le rãspunse: vedeam eu cã s-a întîmplat ceva deosebit... cãci astãzi v-am vãzut atît de abãtuți... Sãrmanii de voi! A murit tatãl vostru... și acum ați rãmas orfani!

525 Vorbe mari - 1

Voi plîngeți un corp fãrã suflet - zicea fericitul Augustin - dar nu plîngeți un suflet fãrã Dumnezeu. Voi plîngeți un corp din care a ieșit viața, dar nu vã plîngeți pe voi care L-ați pierdut pe Dumnezeu, sãvîrșind pãcatul.

În acest înțeles zice și înțeleptul Sirah: Plînsul pentru cel mort sã fie 7 zile, iar pentru cel necredincios toate zilele vieții lui(Înțel. Sirah 22, 11).

526 Cele patru piersici

Un om de la țarã dãrui la bãieții sãi cîte o piersicã. Dupã cîtva timp îi întrebã:

- Copii, cum v-au plãcut piersicile?

- Minunat de bune! - zise cel mai mare, au fost așa de dulci și gustoase. Am pãstrat sîmburele, l-am bãgat în pãmînt cu mare grijã, poate cã va rãsãri din el un pom frumos și atunci vom avea toți piersici bune.

- Din tine va ieși un bun grãdinar - zice tatãl.

- Mie - povesti al doilea - mi-a plãcut piersica atît de mult, cã am rugat pe mama sã-mi dea jumãtate și din a ei, iar sîmburele l-am aruncat.

- Ai grijã dragul meu, sã nu te faci un om lacom - rãspunse tatãl.

- Fratele meu a aruncat sîmburele - zise al treilea - dar eu l-am ridicat, l-am spart și am mîncat miezul și piersica mea am vîndut-o pe cîțiva bani.

- Din tine va ieși un mare negustor - grãi tatãl.

- Dar tu dragul tatii - întrebã omul pe al patrulea - ce gust a avut piersica ta?

- Nu știu tatã! - rãspunse copilul stingherit oarecum.

- Cum nu știi? Dar ce, n-ai mîncat-o?...

- Am dus-o vecinului nostru care e bolnav.

Ochii țãranului se umplurã de lacrimi. Își sãrutã copilul și îi zise:

- Sã știi dragul meu cã piersica aceasta, Dumnezeu ți-o va da negreșit înapoi, însutit!

527 Iertarea lui Temistocles

Temistocles a fost un vestit bãrbat de stat în vechea Grecie. Și era iubit de popor. Dar cu prilejul unui rãzboi nenorocos, a fost pãrãsit de popor și a ajuns în închisoare, judecat fiind la temnițã și la moarte, de cãtre regele inamic. Temistocles și-a salvat viața fãcînd prietenie cu fiul regelui.

- Tatã dragã - a grãit fiul regelui - te rog sã ierți pentru mine pe Temistocles. Îți cer dragostea ta de tatã scump, pentru iertarea prietenului meu. Și regele l-a iertat pentru fiul sãu.

Și noi sîntem judecați la moarte în fața Regelui și Tatãlui ceresc, pentru pãcatele noastre, iar din aceastã judecatã și pieire ne poate scãpa numai intervenția Fiului Sãu și Mîntuitorul nostru Isus Hristos.

Fã-te dragã cititorule, prieten cu Fiul și vei avea dragostea și iertarea Tatãlui.

528 Sfîntul Pahonie și ispita laudei

Sfîntul Pahonie, starețul unei mînãstiri, își puse odatã cãlugãrii sã facã coșuri de nuiele.

Și le-a zis lor Pahonie:

- Fraților, pe ziua de azi, fiecare din voi sã împleteascã un coș de nuiele.

Și s-au dus frații într-ale lor, fiecare vãzînduși de lucrul sãu. Iar unul dintre frați, dorind sã fie lãudat, în loc de un coș, s-a silit și a împletit trei coșuri.

Și sosind seara, stãteau frații cu coșurile în fața lui Pahonie, fiecare cu coșul lui. Iar cel ce fãcuse trei coșuri, aștepta sã fie lãudat. Dar Pahonie simțind diavolescul îndemn al laudei pentru care fratele fãcuse cele trei coșuri - stãtu în fața lui și zise celorlalți:

- Vedeți frații mei - fratele vostru, cãzînd în ispitã, a lucrat toatã ziua pentru dracul...

Orice faptã bunã fãcutã din îndemnul de a fi lãudat de oameni, o atrage diavolul de partea lui.

529 Sufletul nostru e un porumbel sau un corb

E cunoscutã purtarea porumbelului și a corbului pe timpul potopului. Dupã ce i-a slobozit Noe din corabie, corbul dînd de mortãciune - nu s-a mai întors în corabie, dar porumbelul s-a întors aducînd ramura de mãslin.

Așa e și sufletul omului. Dupã ce Dumnezeu Tatãl ne-a slobozit în lume, adicã ne-a nãscut în lume - sufletul nostru devine ori porumbel ori corb.

Cînd omul apucã pe cele lumești, cînd apucã cu mortãciunile patimilor pãcatelor, el uitã de corabie; uitã de Noe, de Dumnezeu, care l-a trimis în lume. Nici nu are atragere sã se întoarcã la corabie, în cer.

Dar omul care apucã cu cele sufletești, omul care cautã și dorește cele duhovnicești, devine porumbelul care zboarã cu grijã peste apele și valurile acestei lumi.

Și nicãieri nuși aflã odihnã în lumea aceasta. Se gîndește și dorește mereu dupã corabia din care a ieșit. Și cautã mereu pacea ramurii de mãslin pentru care a fost trimis (pacea lui Isus) și aflînd-o se întoarce înapoi la corabie și bate la ușa cerului. Și Dumnezeu îi deschide

ușa și îl primește cu dragoste între sfinții Sãi.

Tu cititorule dragã, ești ca un corb, sau ca un porumbel? Fã-ți singur socoata!

530 Fugea plîngînd

Despre un sfînt din apus se spune cã, în dragostea lui pentru dragostea lui Isus, alerga pe drumuri plîngînd. Iar dacã cineva îl întreba, de ce plînge, rãspundea:

- Cum sã nu plîng cînd vãd neiubitã o iubire atît de mare. Cînd îi vãd pe oameni cã nu-L iubesc pe Mîntuitorul care S-a rãstiginit și a murit pentru iubirea noastrã!

531 Predica izvorului

Trei cãlãtori pornirã pe drumul lor la un izvor și își potolirã setea cu apa lui cea limpede și curatã. Deasupra izvorului cineva scrisese:

Faceți și voi ceea ce fac eu...

- Oare ce-or însemna aceste cuvinte? - se întrebarã cei trei cãlãtori.

- Eu cred - zise unul - cã izvorul vrea sã ne spunã: vedeți, eu alerg mereu prin pietre și pãmînt și de aceea sînt curat; lucrați, alergați mereu și voi, cãci lucrul vã apãrã de ispite și vã ține curați.

- Eu cred - zise celãlalt cãlãtor - cã izvorul vrea sã ne spunã altceva. El parcã ne zice:

vedeți, eu vã dau apa mea în dar, fãrã bani; în dar sã dați și voi altora darurile și bogãțiile de care v-a învrednicit Bunul Dumnezeu.

- Eu cred altceva - grãi al treilea cãlãtor - eu cred cã izvorul vrea sã ne spunã: vedeți cît de curatã și de bunã e apa mea acum, dar îndatã ce mã tulbur nu mai sînt bun de nimic, nu mai poate bea nimeni din apa mea, cãlãtorul fuge de ea... Așa e și viața voastrã cea sufleteascã: îndatã ce o tulburã pãcatul, ea nu mai e bunã de nimic. E urîtã și în fața lui Dumnezeu și în fața oamenilor...

Trei pãreri aveau cei trei cãlãtori și toți trei aveau dreptate.

Iatã ce predicã minunatã ne poate fi și un izvor, cu apa lui cea limpede și curatã!

532 Trãiește precum vrei sã mori

Într-o bisericã din Anglia stã scris mult spunãtoarele cuvinte:

Trãiește precum vrei sã mori!

Cît de mult ar fi schimbatã fața lumii de astãzi, dacã toți oamenii s-ar gîndi mereu la aceste cuvinte și și-ar îndrepta viața dupã ele. Cãci fiecare, dorind sã aibã o moarte bunã, ar și trãi o viațã de bun creștin.

533 Copilul și hainele

Cînd o mamã pleacã de acasã și lasã în grija cuiva copilașul ei, douã lucruri lasã îngrijitoarei: copilul și hainele lui.

- Uite doicã sau servitoare, aci e copilul, aci sînt hainele lui.

Oare ce s-ar întîmpla cînd mama reîntorcîndu-se, doica sau servitoarea i-ar preda numai hainele copilului zicînd:

- Uite hainele copilului spãlate și îngrijite. Copilul s-a prãpãdit; dar uite hainele lui sînt în cea mai bunã rînduialã.

Așa e și cu noi. Domnul Dumnezeu ne-a dat în seamã un copil: sufletul și hainele lui:

corpul. Ce se va întîmpla oare cu acel nebun, care în Ziua Judecãții va zice:

- Uite Doamne, aici sînt hainele, aici este corpul pe care mi l-ai dat; l-am îngrijit, l-am spãlat, l-am îmbrãcat.

- Dar copilul Meu, sufletul Meu, unde-i?

- Acela s-a prãpãdit Doamne!...

Vai aceluia care în Ziua Judecãții numai acest rãspuns îl va putea da! Cãci ce va da omul

în schimb pentru sufletul sãu?

534 Litera legii - 3

Un ostaș din Munții Apuseni ne-a spus o întîmplare mult grãitoare.

Într-o vineri din Postul Mare, într-o cîrciumã din Abrud, un care își comandase și mînca mîncare de post, se cera și îl certa aspru pe unul care mînca mîncare de dulce.

Dar pe urmã ce s-a întîmplat? Mustrãtorul s-a dus fãrã sã-și plãteascã fasolea. Se strecurase din cîrciumã fãrã sã-și plãteascã mîncarea.

Asta-i litera legii! Tu care propovãduiești sã nu furi, furi?(Rom. 2, 21).

535 Rețeta medicului

Cînd ești bolnav și medicul îți prescrie un medicament, nu poți citi rețeta lui. E scrisã atît de încurcat, cã oricît te-ai trudi, nu poți afla ce scrie în ea.

De altfel acest lucru nu te intereseazã. Nu te intereseazã rețeta, ci te intereseazã medicamentul din ea.

Exact așa sînt și tainele încercãrilor și necazurilor ce vin peste noi. Ele sînt o rețetã a Domnului, a Doctorului nostru Cel mare. Oricît ne-am trudi sã citim aceastã rețetã, noi n-o putem citi. Și nici nu avem lipsã s-o citim. Pentru noi este de lipsã numai medicamentul din

ea.

Taina încercãrilor este o rețetã a Domnului care ni se dã pentru mîntuirea și tãmãduirea sufletelor noastre.

Cît de încurcatã este o asemenea rețetã pentru noi. Eu mã gîndesc cã așa o rețetã avem și noi în Oastea Domnului. Ne-a venit pe neașteptate și ne-am speriat întîi de ea. Dar pe urmã am aflat cã rețeta cuprinde un medicament de înviorare. Taina rețetei a înviorat din nou fronturile Oastei.

536 Legat cu cãtușele dragostei

Despre regele Crezus al Prusiei, spune istoria cã avea un general cu numele Rusten, vestit prin destoinicia și vitejia lui. Din ceva pricinã, acest Rusten plãnuia sã o rupã cu regele; sã iasã din credincioșia și slujba lui.

Vestea aceasta ajunsese și la cunoștința regelui, care se întrebã gînditor: omul ãsta a fãcut mari servicii împãrãției mele... pe cine sã pun în locul lui? Trebuie gãsitã o cale pentru a-l atrage din nou în locul pe care l-a avut.

Regele strînse pe sfetnicii lui și le ceru sfatul. Toți furã de pãrerea cã generalul trebuie aspru pedepsit.

- Maiestate! Dați-i rebelului o pedeapsã exemplarã... în cãtușe și la temnițã cu el.

A doua zi, regele îl chemã pe generalul în fața lui. Cercetã cu dragoste clãtinarea lui și drept pedeapsã, îi spori și mai mult rostul ce-l avea în slujba împãrãției. Generalul Rusten, afectat și oarecum dezarmat de aceastã nãvalã de dragoste, a intrat din nou cu îndoitã rîvnã și credincioșie în slujba regelui.

A doua zi regele chemã din nou pe sfetnicii lui și le zise: am fãcut cum m-ați sfãtuit.

L-am legat pe Rusten în cãtușe. Dar, dupã ce pentru a-i lega mîinile și picioarele, trebuia prea mult de lucru și prea multe cãtușe - i-am legat numai inima, cu cãtușele dragostei. De acum, Rusten va rãmînea credincios pînã la sfîrșit, cãci e legat cu cãtușe din care nu mai poate scãpa: cu dragostea.

Sã facem și noi ca regele acesta. Sã legãm și noi cu aceste cãtușe ale dragostei creștine, pe toți oamenii cu care venim în legãturã în viața noastrã zilnicã.

537 Pasãrea Nibus

O ciudatã însușire are pasãrea Nibus din India. Pe vreme bunã și frumoasã, aceastã pasãre

stã în cuibul ei, tristã și posomorîtã. Dar îndatã ce vine vremea rea cu vînt și furtunã, ea zboarã din cuib voioasã, desfãtîndu-se în vãzduhul tulburat.

Exact așa e și cu omul cel invidios. Se întristeazã cînd vecinului sãu și deaproapelui sãu îi merge bine. Și se bucurã cînd îi merge rãu.

Invidiosul și invidia nu poate suferi nimic de bine: nici hãrnicia altuia, nici izbînda lui, nici talentul sau darurile ce le are de la Dumnezeu.

538 Cîinii și iepurele

Cîinele aleargã dupã iepure, îi simte mirosul. Aleargã cu gîndul la carnea lui. Asudã în nãdejdea cã pe urmã se va ospãta din carnea lui.

Dar în momentul ce prinde iepurele - hop - intervine vînãtorul cu aspra poruncã: Nu te atinge! Iepurele este al meu, numai alergatul fost al tãu!

Și bietul cîine, se linge pe buze. A alergat în zadar.

Așa e și cu lumea și desfãtãrile ei. Aleargã omul, asudã, strînge mereu avuții, cu gîndul cã pe urmã va putea zice: Suflete, ai de toate; bea, mãnîncã și te veselește!

Dar pe cînd e gata de mîncare, sosește diavolul cu moartea și îi strigã: Stai pe loc...

iepurele este al nostru... al tãu a fost numai alergatul!

Și omul, nebunul, vede numai atunci cã a alergat în zadar. Dar atunci e prea tîrziu, e prea tîrziu...

Dragã cititorule, diavolul scoate în calea noastrã iepurele lãcomiei dupã averi și plãceri.

Sã nu ne lãsãm înșelați a alerga dupã acest iepure. Ci noi sã alergãm țintã pentru a dobîndi cununa(1 Cor. 9, 25).

Alergați dar ca sã cãpãtați premiul...(1 Cor. 9, 24).

539 Mamã dragã, aceasta-i mîna ta...

Era în timpul rãzboiului. Într-un spital plin de rãniți de la fronturi, între cei suferinzi era și unul, care primise o grea loviturã în cap. Și lovitura se resimțea din greu și asupra nervilor și a inimii. Rãnitul avea lipsã de absolutã liniște. Dar în depãrtare rãnitul avea acasã o mamã.

Și ce nu face mama sã-și vadã copilul. A plecat dintr-o mare depãrtare și - prin greutãți de tot felul - a sosit la spitalul unde era copilul ei.

Dar aci ce era de fãcut? Medicii spuneau cã bolnavul cu inima lui slãbitã n-ar putea suporta bucuria întîlnirii lui cu mama. S-a ajuns la înțelegere ca mama lui sã meargã sã-l vadã pe neștiute, fãrã sã-i grãiascã ceva. Asta se putea face fãrã primejdie, dupã ce rãnitul era peste tot legat la cap și nu vedea nimic.

Și s-a dus mama lîngã patul lui cu lacrimi de mamã în ochi. Și n-a grãit nimic, decît și-a trecut mîinile ei mîngîietoare de mamã peste capul și fața lui. Dar de sub bandaje, rãnitul îndatã a strigat suspinînd:

- Mamã dragã, asta-i mîna ta!...

Dintr-o simplã mîngîiere de mînã, fiul simțise dragostea mamei; simțise cãldura mamei și mîngîierea ei.

Așa e și mîngîierea care vine de sus de la Domnul. Cum mîngîie pe cineva mamã-sa, așa vã voi mîngîia Eu - zice Domnul(Isaia 66, 13).

O, ce mîngîiere scumpã este aceasta! Nimeni și nimic din aceastã lume nu ne poate da o astfel de mîngîiere.

Eu mã gîndesc și la mine și la viața mea. O, Doamne, ce s-ar fi ales de mine dacã n-aș fi simțit mereu mîna Ta cea mîngîietoare în atîtea necazuri și furtuni prin cîte am trecut.

De atîția ani zac mereu prin spitale și sanatorii. M-aș fi prãpãdit demult dacã mîna Ta cea scumpã nu m-ar fi mîngîiat și întãrit mereu.

O, Doamne, poate Tu ai voit așa. Am rãmas fãrã mamã la vîrsta de 4 ani. M-ai lipsit de mîna aceasta, poate ca sã cunosc și mai mult mîna Ta cea sfîntã și scumpã. Sãrut cu lacrimi

mîna aceasta și Te rog Isuse Doamne sã nu o depãrtezi de la mine pînã în clipa cînd mã vei chema pentru totdeauna la Tine.

540 Pînã și animalele înțeleg...

Pe ulița care duce spre casã, aveam întotdeauna un dușman. Era un cîine de ogradã, care ori de cîte ori mã vedea cã trec, se repezea la mine și mã conducea pînã departe cu alai.

Umblam pe atunci cu un bãț în mînã. Poate pentru sprijin, poate pentru cîinii rãi... poate sã mã aflu în treabã.

Am încercat de la o vreme, sã trec pe celãlalt trotuar. Dar ți-ai gãsit sã mã lase javra în pace! Pãrea cã-i sînt dator cu ceva și nu vreau sã-i plãtesc. Îl tulbura din liniștea lui casnicã și umbra mea pe drum.

Drept este cã de la o vreme primisem urã pe el pentru hãrmãlaia asta zilnicã pe care mi-o dãruia numai mie dintre trecãtori. Și nu rareori mã vedeam nevoit sã arunc cu bãțul în el sau cu o piatrã ce-mi venea la îndemînã.

Vãdit lucru cã în ochii lui, ca și-ntr-ai mei, era urã. Și cînd ne întîlneam privirile scãpãra ceva din senin. Mai tîrziu însã, m-am hotãrît sã schimb felul de a mã purta cu el, nu însã fãrã oarecare prevedere. Cînd treceam pe lîngã ograda cu pricina, îmi ascundeam bãțul sub hainã și încercam sã-l iau cu binele pe dușmanul meu nepotolit.

- Mãi prietene, ce tot ai cu mine? Și-i arãtam o privire de bunãtate.

El mã hãmãia odatã, de douã ori, bãnuind cã sub hainã tot mai pãstrez, în tainã, bãțul cu care l-am supãrat uneori. Eram, cum s-ar zice, în armistițiu.

Dupã cîteva zile de încercare, lãsai de tot bastonul acasã și treceam nestingherit, cãutînd în ochii lui cu iubire, cu milã.

- Ce mai faci prietene? - îi spuneam. Și el, pãrînd a vedea în ochii mei altceva decît mai înainte, se uita țintã la mine și rãspundea simpatic din coada stufoasã pe care o flutura ca pe un steag de pace.

Și am rãmas prieteni toatã vremea cît am mai trecut pe ulița aceea, dîndu-ne unii altora binețe.

Îmi ziceam în gînd: pînã și animalul înțelege cum se cuvine legea iubirii adevãrate.

Noi cum înțelegem iubirea cerului fațã de noi? Rãspundem noi cu aceeași iubire?

541 Mã las, dacã te lași!...

- Ascultã nene Ioane! - îi spuse un preot unui pãstorit al sãu care avea patima bãuturii.

Ar fi mai bine sã te mai lași de ticãloasa asta de bãuturã, care îți mãnîncã banii și sãnãtatea!

- Mã las, iubite pãrinte, mã las, dacã și sfinția ta te lași de fumat! (Preotul era, întîmplãtor, cu țigara în gurã)... Uite, fãgãduiesc în fața lui Dumnezeu cã nu mai pun paharul în gurã, dacã și sfinția ta nu mai pui țigara în gurã!

Preotul, un suflet rîvnitor pentru mîntuirea oilor sale, aruncã țigara cît colo, fãgãduind cã nu-l va mai vedea fumînd.

Și astfel prin pilda sa, scoase din patima bãuturii un suflet pierdut, scãpînd în același timp și el de urîta patimã a fumatului.

Numai lepãdîndu-ne și noi de patimile cele rele îi putem scãpa și pe alții de rele.

542 Ein armel teufel - un diavol necãjit

Cînd eram bolnav în Elveția și stãteam în pat, am auzit pe fereastrã strigãte de om bețiv.

Sora de caritate m-a lãmurit spunîndu-mi cã pe stradã e ein armel teufel. Cum eu nu știam bine nemțește, n-am înțeles ce vrea sã spunã sora, cãci cuvintele acestea traduse dupã literã, înseamnã un diavol necãjit.

Pe urmã am cãutat în dicționar și m-a lãmurit și sora cã, în nemțește acest cuvînt înseamnã un biet om nevoiaș, care s-a îmbãtat și face gãlãgie.

Atunci eu m-am gîndit în mine: uite ce vorbã potrivitã are neamțul pentru cel ce se îmbatã.

Un drac necãjit - acesta e cu adevãrat nevoiașul și omul care se îmbatã de necaz. De o parte e un necãjit, în același timp, e și un diavol.

543 În 45 de palate...

Un american credincios a fãcut o statisticã mult grãitoare.

Cercetînd 45 de palate ale unor milionari din New York, a aflat în ele cu totul numai 16 copii. A aflat însã în toate cîini și pisici. Într-un palat a aflat nu mai puțin de 10 ogari, care mîncau carne și... bomboane de cele scumpe!

Deci, nu sãrãcia este cauza lipsei copiilor, ci necredința!

544 Familie fãrã copii

Despre o familie din care lipsesc copiii s-ar putea spune urmãtoarele:

Familie fãrã copii - grãdinã fãrã flori.

Familie fãrã copii - clopot fãrã glas.

Familie fãrã copii - pasãre fãrã cîntec.

Familie fãrã copii - pom fãrã rod.

Familie fãrã copii - cel mai mare pãgînism.

545 Mãslinii celor doi pustnici

La miazãzi, într-o țarã îndepãrtatã trãiau doi pustnici, care sãdiserã fiecare cîte un mãslin.

- Doamne Dumnezeule - se rugã cel dintîi - trimite ploaie binefãcãtoare, ca sã prindã pomișorul meu rãdãcinã.

Și Dumnezeu trimise ploaie.

- Acum îmi trebuie soare - se rugã iarãși cãlugãrul - Stãpîne Doamne însenineazã cerul.

Și Dumnezeu trimise razele soarelui sã încãlzeascã pãmîntul.

Peste cîtva timp cãlugãrul se gîndi: Ce bine ar fi sã vinã puțin ger sã se întãreascã coaja mãslinului meu.

- Pãrinte ceresc, trimite-mi ger!

Și Dumnezeu trimise ger. Și iatã cã a doua zi mãslinul era acoperit cu o promoroacã argintie... și pieri!

Pustnicul intrã mîhnit în chilia fratelui sãu și îi zise:

- Frate, iatã mãslinul tãu e verde, frumos și înflorit, al meu a pierit și cît m-am rugat pentru el...

- Și eu m-am rugat, fratele meu - rãspunse cãlugãrul celãlalt - dar am pus pomișorul meu în mîna Tatãlui ceresc, cãci m-am gîndit: Acela care a fãcut cerul și pãmîntul, care a poruncit:

Sã dea pãmîntul verdeațã, iarbã cu sãmînțã, pomi roditori, Acela va ști mai bine ca mine ce-i trebuie pomișorului meu. Astfel cã eu n-am dat Dumnezeului meu sfaturi, nu I-am cerut sã facã ce vreau eu, ci m-am rugat: Pãrinte, ia mãslinul meu în sfîntã paza Ta și crește-l Tu cum știi mai bine.

Și Dumnezeu care știe mai bine ca noi ce i-a trebuit pomișorului, l-a crescut mare și iatã-l înflorit frumos și mai departe sper în bunãtatea lui Dumnezeu cã voi avea și roade de la el.

Trebuie sã ne învãțãm sã ne încredințãm toate lucrurile noastre în voia și purtarea de grijã a lui Dumnezeu și El Însuși va avea grijã de noi.

546 Patru sute de oameni arși

La 8 decembrie 1881, pe ringul din Viena s-a iscat un foc groaznic. A ars un teatru vesel, împreunã cu cei 400 de oameni care rîdeau înãuntru. Pe acest loc - ca o amintire a acestui groaznic prãpãd - s-a ridicat o bisericuțã, care dãinuiește și azi.

O, dacã s-ar socoti sufletele care ard și azi prin teatrele lui Tãnase și prin cinematografele de azi ar da milioane de oameni arși de focul pãcatelor. Și, o dacã s-ar clãdi prin toate aceste locuri biserici, unde se predicã Cuvîntul Domnului, cîte suflete ar fi salvate din pierzare!

547 Crucea vestitoare

De cînd eram copil într-un sat de munte, îmi aduc aminte de o cruce, de o rugã, așezatã la poalele unui drum greu care suia la munte.

Crucea slujea de popas cãlãtorilor în vederea obositorului urcuș. Crucea vestea urcușul și îmbia la odihnã, popas și putere în vederea acestui urcuș greu.

Aceasta e și Crucea Domnului. Ea vestește urcușul, calvarul, suferința. Ea ne îmbie cu odihnã și putere în vederea suferințelor, ostenelilor și jertfelor prin care trebuie sã trecem.

Cãci, dragã cititorule, nu este cruce și mîntuire fãrã urcuș, fãrã jertfã și suferințã.

548 Spartanii și bețivii

Spartanii de odinioarã, un popor care punea mare preț pe virtuțile cele sufletești și trupești, ca sã arate urîciunea beției, îmbãtau robii și îi plimbau pe ulițele satelor și orașelor ca sã rîdã lumea de ei și sã ia pildã de rușine și de înfrînare contra bãuturilor și bețivilor.

În vremile culte de azi, o astfel de pildã, nu mai trebuie. Ulițele satelor și orașelor sînt pline, nu de robi, ci de creștini liberi, care mãsoarã drumul și urlã ca animalele. Lumea de azi însã nu prea rîde de ei, iar de luat pildã nici vorbã. Azi e o vitejie, o bravurã sã chefuiești și sã te îmbeți.

Astãzi creștinii liberi au devenit robii beției de care nu se mai pot dezbãra.

Cuvîntul Domnului osîndește beția și ne îndeamnã sã nu trãim în beții ci sã trãim în luminã.

Sã trãim frumos ca în timpul zilei, nu în chefuri și în beții, nu în curvii și în fapte de rușine, nu în certuri și în pizmã(Rom. 13, 13).

549 Ți-ai schimbat vaca ori pãșunea?

O femeie ducea lapte de vînzare unei doamne de la oraș. Lãcomia o îndemna și pe ea ca și pe ceilalți vînzãtori și vînzãtoare - sã punã apã în lapte.

Mai tîrziu însã femeia apucã a cerceta Oastea Domnului. O prietenã o duse la adunarea Oastei și îi plãcu mult. Cuvîntul lui Dumnezeu începu a lucra cu putere în sufletul ei și începu a-i arãta și pãcatul ei cu apa în lapte. Femeia deveni o ostașã a Domnului și din acea zi se lãsã și de pãcatul de a mai pune apã în lapte.

Doamnei de la oraș cãreia îi ducea lapte, i se pãru curios cã de la o vreme, laptele era cu mult mai bun ca mai înainte.

- Ce s-a întîmplat? - o întrebã doamna pe femeie ți-ai schimbat vaca, ori pãșunea, de îmi aduci acum un lapte atît de bun?

- Nu mi s-a schimbat nici vaca nici pãșunea - rãspunse femeia - ci mi s-a schimbat inima... de aceea s-a schimbat și laptele.

Întoarcerea noastrã la Dumnezeu, trebuie sã aducã o schimbare în viața noastrã: o viațã nouã în toate faptele și purtãrile noastre.

550 Unde mergi? - Nu știu!

Dacã l-ați întreba pe cineva care se grãbește pe un drum, unde merge - el ar rãspunde: nu știu. Desigur ai crede cã, ori e beat, ori e nebun. Pentru cã nimeni nu pleacã fãrã sã știe unde merge.

Dar, vai, în cele sufletești se întîmplã tocmai întors. Cei mai mulți nu știu unde merg dupã moarte.

Cuvîntul Domnului ne spune cã noi sîntem strãini și cãlãtori pe acest pãmînt

(Evrei 11, 13), și cãlãtorim spre viața veșnicã. Însuși Domnul Isus Hristos a spus ucenicilor Sãi: În casa Tatãlui Meu sînt multe lãcașuri... Eu Mã duc sã vã pregãtesc un loc.

Și dupã ce Mã voi duce și vã voi pregãti un loc, Mã voi întoarce și vã voi lua cu Mine, ca acolo unde sînt Eu sã fiți și voi(Ioan 14, 2-3).

Cu toate acestea, cei mai mulți oameni cãlãtoresc fãrã sã știe încotro merg și unde vor ajunge. Toți aceștia vor ajunge în iad. Noi sã nu fim dintre aceștia!

551 Cînd eram copii...

Cînd eram copii mici - ce groazã era pe noi cînd se apropia porcul de noi. În porc vedeam pe mîncãtorul nostru. Și plîngeam îngroziți cînd ne mînca cireșele; cînd venea sã mãnînce din blidul nostru.

Iar azi?... Cînd vine porcul celãlalt, cînd se apropie de noi porcul celãlalt, porcul dobitoceștilor patimi - nu ne mai îngrozim. Ne împrietenim cu el. Ne place de el. Mãnîncã cu noi dintr-un blid și nu zicem nimic. Ne mãnîncã, nu cireșele, ci sufletul și nu zicem nimic. Nu ne speriem, nu fugim de el, nu-l alungãm.

O, dragã tinere! Pãstreazã-ț frica de porc și dupã ce te-ai fãcut mare. Ferește-te și te îngrozește pe toatã viața ta de porcul desfrînãrilor și destrãbãlãrilor.

Cînd eram prunci, ne temeam cã ne mãnîncã porcul. Sã ne temem și azi de porcul celãlalt, care are putere sã ne mãnînce nu numai trupul ci și sufletul(Matei 10, 28).

552 Un vis mîntuitor

Un tînãr bogat care trãia în desfãtãrile lumii și de cele sufletești nici habar n-avea, avu într-o noapte un vis mîntuitor.

Se fãcea, în vis, cã ajunsese în rai și se desfãta în frumusețile de acolo, însoțit de apostolul Petru, care îi dãdea explicațiile de lipsã. Într-un loc vãzu clãdindu-se un palat strãlucitor. Tot materialul ce se folosea la zid, era de aur și argint strãlucitor.

- Pentru cine se clãdește acest palat mãreț?

- Pentru Nicolae, servitorul tãu - rãspunse ap. Petru.

- Pentru servitorul meu? - întrebã mirat tînãrul... dar Nicolae, servitorul meu, nici nu va ști sã foloseascã acest palat... el locuiește într-o cãsuțã micã... el se va rãtãci într-un astfel de palat!

Ap. Petru nu rãspunse nimic. Merserã mai departe și ajunseserã la un loc unde se clãdea un bordei foarte șubred și slab. Maestrul care lucra la el, încerca sã-i facã pereții din trestie, fîn și paie, pe care le lega la un loc, le presa și apoi le lega cu lut.

- Dar asta ce înseamnã? - întrebã tînãrul mirat... așa ceva n-am mai vãzut în viața mea...

sã clãdeascã cineva cu paie și fîn?... o micã scînteie va preface în scrum și cenușã o astfel de casã de paie... și pentru cine se clãdește acest bordei șubred?

- Pentru tine - rãspunse ap. Petru.

- Cum, pentru mine? întrebã tînãrul mirat... o nu... acest lucru nu se poate... eu am locuit pînã acum într-un palat... într-un astfel de bordei, n-aș putea trãi nici un singur minut!

- Și totuși - rãspunse cu apãs ap. Petru - acest bordei se clãdește pentru tine... Sã știi iubite tinere, cã aici în rai, Maestrul nostru Cel ceresc, Dumnezeu, clãdește pentru fiecare om o casã(2 Cor. 5, 1). Dar materialul la casa asta îl dã omul de pe pãmînt. Și pe urmã, focul va decide de poate rãmînea casa aceea sau ba(1 Cor. 3, 13). Servitorul tãu Nicolae, trãiește o viațã de rugãciune și de fapte bune. El dã material ce dãinuiește: aur și argint. Dar tu trãiești o viațã de desfãtãri trupești și lumești: tu dai material ce nu va putea rezista focului: paie, trestie și fîn.

În decursul acestei vorbiri, bordeiul luase foc și trosnea din toate încheieturile.

În zgomotul acestui trosnet, tînãrul se deșteptã din somnul îngrozit peste mãsurã și tremurînd de fricã. Visul acesta i-a strãpuns inima și viața... a ieșit din lume și a început sã

strîngã material trainic pentru casa lui cea veșnicã.

Dragã cititorule! Temelia mîntuirii noastre, este Isus Hristos(1 Cor. 3, 11). Dar fiecare sã ia bine seama cum clãdește asupra acestei temelii(1 Cor. 3, 10). Iar dacã clãdește cineva pe aceastã temelie aur, argint, pietre scumpe, sau dacã clãdește paie, fîn, trestie, lucrarea fiecãruia va fi datã pe fațã: ziua Domnului (Judecata de apoi) o va face cunoscutã, cãci se va descoperi în foc. Și focul va dovedi cum este lucrarea fiecãruia (1 Cor. 12, 23).

Dragã cititorule! Tu ce fel de material dai pentru clãdirea casei tale celei din cer?

553 Compotul

E vremea compotului; e vremea cînd - mai ales pe la orașe - se fierb diferite poame și se pun în sticle pentru iarnã.

Un lucru de învãțãturã se petrece cu acest prilej: poamele nu se pot pãstra decît prin dulceațã, prin zahãr. La compot trebuie neapãrat și zahãr, dulceațã.

Așa e și în cele duhovnicești. Fãrã dulceața dragostei nu se poate face nimic. Inima și viața noastrã cea duhovniceascã poate fi apãratã de stricãciunea pãcatului numai prin dulceața dragostei evanghelice. Fãrã zahãrul și mierea dragostei, oricît de bune ar fi poamele vieții noastre, ele nu se pot pãstra; ele se stricã.

554 O pedeapsã din vechime

În vechime, celor leneși li se dãdea o pedeapsã ciudatã. Cîte doi-trei leneși erau bãgați într-un podrum (beci), unde era o pompã de scos apã, care era încuiat și inundat cu apã. Apa creștea și cei leneși trebuiau sã punã mîna pe pompa de scos apã, altcum erau pierduți: îi îneca apa, care se urca tot mai sus.

Cu lecția asta se lecuiau de lene.

Cînd ne împresoarã valurile lipsurilor, sã ne rugãm și sã punem mîna cu nãdejde pe pompã, pe lucru și vom scãpa de lene.

555 De ce le merge bine celor rãi?

De ce le merge bine celor tãi?... de ce încercãrile și necazurile îi izbesc tocmai pe cei ce cautã pe Domnul și mîntuirea... De ce sînt parcã mai feriți de încercãri cei ce trãiesc în nepãsare de cele sufletești și se tãvãlesc în toate patimile și pãcatele?...

Iatã o întrebare care ispitește. Dar nu e grea de dezlegat. Vom folosi o asemãnare.

Cînd cineva e bolnav, doctorul nu cruțã medicamentele oricît de amare ar fi. Și pe lîngã asta se dau bolnavului și fel de fel de opreliști de mîncãri și bãuturi. Și bolnavul nu se supãrã cãci e vorba de viața și sãnãtatea lui.

În chipul acesta sînt cei credincioși pe care Doctorul Cel ceresc îi apãrã de boala pãcatului, de boala pieirii sufletești, prin medicamente și opreliști: prin fel de fel de necazuri și încercãri.

Dar sînt și altfel de bolnavi, care nu mai pot fi salvați. Pe aceștia medicul nu-i mai supãrã cu medicamentele și opreliștile. Se apleacã spre cei ai casei și le șoptește: bolnavul e pierdut!... nu-l mai chinuiți cu medicamente și diete... dați-i sã mãnînce și sã bea tot ce poftește cãci și așa e pierdut!

În chipul acesta sînt cei necredincioși cãrora le merge bine. Dar binele lor e șoapta medicului: lãsați-l sã mãnînce tot ce-i poftește inima, cãci și așa e pierdut... lãsați-l sã guste din toate plãcerile lumii cãci și așa mîntuirea lui e pierdutã.

Sã ne fereascã Bunul Dumnezeu de un astfel de bine! Cea mai mare nenorocire pentru un om pãmîntean este cînd se tãvãlește în pãcate și îi merge bine... cînd Dumnezeu nu Se mai ocupã de el; cînd Doctorul Cel ceresc îl lasã sã bea și sã mãnînce tot ce-i poftește inima.

556 Între tutun, bãuturã și mîncare

O statisticã interesantã a fost fãcutã într-un orãșel din Olanda. O societate filantropicã a împãrțit niște ajutoare la șomeri.

Aceștia aveau de ales între tutun, bãuturã și mîncare. Din 100 de șomeri, 41 au ales tutun, 33 bãuturã și numai 26 mîncare.

Adicã pîinea celor 100 de flãmînzi era tutunul și alcoolul. Și cînd ne gîndim cã Domnul Isus a zis cã nu numai cu pîine va trãi omul ci și cu Cuvîntul lui Dumnezeu...

557 Un calendar cu o singurã zi

În viața noastrã cea sufleteascã, în lucrurile mînturii noastre sufletești, avem un calendar, respectiv douã calendare, cu cîte o singurã zi. Fiecare din aceste calendare are o singurã zi.

Unul este calendarul lui Dumnezeu și în el este scris: Astãzi!

Celãlalt e calendarul diavolului și în el e scris: Mîine!

Astãzi este calendarul lui Dumnezeu. Mîine este calendarul diavolului.

Astãzi dacã veți auzi glasul Meu - zice Domnul - nu vã împietriți inimile (Evrei 3, 7-8). Dumnezeu hotãrãște o zi: Astãzi, zicînd prin prorocul David: Astãzi, dacã auziți glasul Lui, nu vã împietriți inimile!(Evrei 4, 7; Psalm 95, 7-8).

Întoarceți-vã la Dumnezeu, astãzi, cãci ca mîine puteți fi în mormînt și în iad!

Dar de altã parte, calendarul diavolului zice: Lãsați lucrurile acestea pe mîine! Mai aveți vreme pentru lucrurile acestea! Acum sînteți prea tineri... colo, la bãtrînețe!...

Și cu astfel de șoapte, îl tot amãgește diavolul pe om, pînã îl atrage în pãmînt și în iad!

558 Fetița din Japonia

O știre scurtã am citit astã varã în ziarul Universul. Spunea aceastã știre numai atît:

O fetițã din Japonia și-a fãcut moarte ca sã scape pe tatãl sãu din patima beției. În fața sicriului, tatãl îndurerat a fãcut jurãmînt cã nu va mai pune alcool în gura lui.

Ce mult spune aceastã știre scurtã! Eu vãd în ea un adînc înțeles al Jertfei de pe Crucea Golgotei.

Fetița din Japonia s-a jertfit, pentru ca, prin jertfa ei, sã scape pe tatãl sãu de patima beției. În fața sicriului tatãl îndurerat a fãcut jurãmînt cã nu va mai pune alcool în gura lui.

Sãrmãnuța! Cîtã dragoste a pus ea în jertfa aceasta! Depusã în sicriu, cu fața-i galbenã ca ceara, ea pãrea cã zice: Tatã dragã! Eu am murit pentru ca tu sã te lași de patima beției.

Desigur îl va fi rugat pe tata și cu graiul ei pe cînd trãia, dar tata n-a ascultat-o. Acum îl roagã cu moartea ei.

Și jertfa i-a fost ascultatã. Zguduit de o astfel de dragoste - tatãl a cãzut plîngînd în fața sicriului și s-a lãsat de patima beției.

Așa e și cu Jertfa de pe Crucea Golgotei. Domnul Isus S-a jertfit nu numai sã ne ierte pãcatele, ci sã ne scape de patimi și de pãcate. Cu brațele Lui întinse de pe Cruce, El parcã ne zice: Suflete dragã! Eu am murit pentru ca tu sã te lași de pãcate... Eu am murit pentru ca sã-ți dau putere sã te lași de pãcate.

A sta în fața Crucii înseamnã ați plînge pãcatele cu amar și a te lãsa de ele.

A sta în fața Crucii cu patimi și pãcate de care spui cã nu te poți dezbãra, înseamnã, iubitul meu, ați iscãli tu însuți osînda de veci, pentru cã Isus Cel Rãstignit ne dã putere sã scãpãm de pãcate.

Dragostea ce ni s-a arãtat nouã pe Crucea Golgotei trebuie sã ne zguduie și sã ne scoatã pentru totdeauna din patimi și din pãcate.

559 Cum vede un copil pe tatãl sãu?

La vîrsta de 8-12 ani, copilul crede cã tatãl lui e cel mai mare și mai cuminte om din lume și poate face tot ce vrea.

La 18 ani, copilul începe ași zice: Tatãl meu a rãmas înapoi cu lumea de azi... lumea a mers înainte dar tatãl meu a rãmas înapoi.

La 25 de ani copilul își zice: Vai, cã rãmas înapoi este tatãl meu... cum a rãmas cu totul înapoi de mersul lumii!

La 35 de ani, copilul începe ași zice: și totuși tatãl meu nu e așa de rãmas înapoi cum credeam eu... el știe judeca lucrurile foarte cuminte... încep sã mã mir de înțelepciunea lui!

560 Unul care nu credea în ceea ce mînca

Doi cãrturari se abãturã pe la un han sã mãnînce ceva. Unul dintre ei era necredincios și tot mereu îl îmboldea cu necredința lui pe celãlalt, care era un credincios. Comandarã cîte o pãparã cu ouã și discuția lor începu între ei.

- Eu - zicea necredinciosul - am ieșit din basmele credinței... eu sînt un intelectual și nu pot crede decît ceea ce vãd și înțeleg... vremea celor nevãzute s-a dus... lumea de azi crede numai ceea ce vede și înțelege.

- Foarte bine - îi rãspunse credinciosul - dar eu te întreb: ai auzit de o lege fizicã în puterea cãreia toate corpurile se topesc la cãldurã și se învîrtoșesc la frig?

- Am auzit, cum nu? Cãci doar legea aceasta și pruncii de la școalã o cunosc!

- Ei bine, atunci te rog sã-mi spui cum se face cã oul și untul puse la cãldurã în cratițã, nu se țin de legea aceasta; untul se topește la cãldurã, iar oul se întãrește. Spune-mi te rog cum se face lucrul acesta pe care eu demult îl tot vãd, dar nu-l înțeleg?... Spune-mi te rog dupã care lege a științei se face pãpara în cratițã?

Zãpãcit, necredinciosul încerca un rãspuns.

- Ei vezi, zice credinciosul - d-ta cu știința și necredința, ai ajuns sã nu mai crezi nici în pãpara pe care o mãnînci!...

561 Un singur monstru

- Dar cine ești tu - zice un învãțat creștin - care te fãlești cu viața ta de trîndãvie, care îți arați trãsãturile aurite, cu perne, unde poți dormi în voie?

Privind în jos, în sus, împrejur, înainte sau înapoi, vezi tu undeva vreun sfînt, vreun zeu, sau chiar vreun diavol, trîndav?

Un singur monstru e pe lume: omul trîndav!

562 Ceasul cu cele douã greutãți

Domnul Isus Hristos a zis: Cel ce vrea sã vinã dupã Mine, sã-și ia crucea și sã Mã urmeze... Adicã El merge cu Crucea Lui înaintea noastrã, iar noi, cu a noastrã, dupã El.

Ce bine se poate vedea acest adevãr și la un ceas de perete. Ceasul de perete are doi plumbi, douã greutãți: fãrã aceste greutãți nu merge. Și nu merge nici atunci dacã luãm o greutate și lãsãm numai una. Ceasul merge numai dacã amîndoi plumbii sînt la locul lor.

Așa e și ceasul vieții noastre. El are douã greutãți, douã cruci. Una e Crucea Domnului, iar alta e crucea omului. Domnul ne duce Crucea mîntuirii și ne cheamã sã mergem dupã El, ducîndu-ne și noi crucea noastrã. Alãturi de Crucea Domnului stã și crucea noastrã. Aceste douã greutãți stau laolaltã și ceasul merge numai cîtã vreme are aceste douã greutãți: cîtã vreme, alãturi de Domnul, ne purtãm și noi greutatea crucii noastre.

Dar îndatã ce luãm o greutate de la ceas - îndatã ce noi lepãdãm crucea - ceasul nu mai merge. Mîntuirea noastrã stã pe loc.

Deci înainte pînã la sfîrșit, cu crucea noastrã dupã Crucea Domnului. Cu crucea noastrã alãturi de Crucea Domnului.

563 Grea slujbã

Un credincios care se silea sã trãiascã cu adevãrat Evanghelia, spunea odatã între niște oameni: Am un lucru foarte greu. Cînd vine seara, stau sã cad mort de obosealã... abia apuc sã mã dau odihnei.

- Și ce lucru atît de greu vei fi avînd? - întrebarã oamenii.

- Un lucru foarte greu. În fiecare zi pãzesc doi șoimi, îngrijesc doi iepuri, asupresc doi sãpãtori, biruiesc un leu, apãr o casã de foc, curãț o fîntînã și vindec un bolnav.

Ascultãtorii zîmbirã. Credeau cã omul lui Dumnezeu glumește.

- Desigur, d-ta glumești cu noi cãci unde s-a mai pomenit ca cineva sã îngrijeascã iepuri și sã omoare lei. Astea-s povești.

- Nicidecum - rãspunse credinciosul. Ceea ce v-am spus este adevãrat. Ascultați.

Cei doi șoimi sînt ochii mei pe care trebuie sã-i pãzesc toatã ziua sã nu zboare pe acolo pe unde se rãnesc inimile și se stricã sufletele.

Cei doi iepuri sînt picioarele mele de care trebuie sã îngrijesc neîncetat sã nu alerge în cãile pierzãrii și sã nu mã ducã și pe mine în calea cea rea.

Cei doi sãpãtori sînt mîinile mele pe care trebuie sã le asupresc neîncetat cu munca pentru a-mi cîștiga traiul vieții și a ajuta, dupã puterile mele, și pe cei sãraci și lipsiți.

Leul pe care trebuie sã-l biruiesc este vrãjmașul diavol care umblã neîncetat rãcnind ca un leu cãutînd sã mã înghitã(1 Petru 5, 8).

Focul de care trebuie sã apãr casa este limba mea, cãci foc este limba care aprinde case și pãduri(Iacov 3, 5). De acest foc îmi apãr mereu casa sufletului, înfrînîndu-mi limba ca sã nu vorbesc decît ceea ce Îi place lui Dumnezeu. Iar fîntîna pe care trebuie sã o curãț în fiecare zi este inima mea, cînd simt cã se umple cu deșertãciune și trufie. Și trebuie sã o curãț mereu de acest nãmol pentru ca sã se sãlãșluiascã în ea Duhul lui Dumnezeu.

Și, în sfîrșit, bolnavul pe care trebuie sã-l vindec este trupul meu, este lutul acesta neputincios, care, oricît de mult aș îngriji eu, tot se mai strecoarã destulã otravã în el, și trebuie sã-l vindec mereu prin Sîngele Domnului și prin lacrimi de cãințã. Iatã acesta este lucrul cel greu pe care îl fac în fiecare zi și îl voi face mereu pînã la sfîrșitul vieții ca sã dobîndesc viața și odihna cea veșnicã.

Am dat aceastã istorioarã de învãțãturã pentru cei ce cred cã se pot mîntui cu fel de fel de nimicuri. De învãțãturã pentru cei ce cred cã se pot mîntui cu cîteva cruci și închinãri fãcute în graba mare seara și dimineața. Pentru cei ce cred cã se pot mîntui rugîndu-se dimineața lui Dumnezeu și trãind toatã ziua fãrã Dumnezeu. Pentru cei ce cred cã se pot mîntui mergînd dimineața la bisericã, iar dupã amiazã la cîrciumã și la pãcate.

O, dragul meu, nu te juca cu mîntuirea sufletului. A dobîndi mîntuirea înseamnã a trãi clipã de clipã o viațã cu Domnul. A dobîndi mîntuirea înseamnã a trãi o viațã de luptã și de biruințã asupra pãcatelor. O astfel de viațã și-au ales și trebuie sã aibã și cei din Oastea Domnului.

564 Cerneala satanei

Între doi prieteni se ivise o ceartã și unul dintre ei începu a-i scrie celuilalt o asprã scrisoare.

- Stai! - îl opri credincioasa lui soție - cerneala cu care scrii nu-i bunã, e cerneala lui satana, nuți muia penița în cerneala aceasta!...

O, cîte scrisori, cîte ziare și cãrți nu se scriu cu cerneala lui satana!

o presiune care în 24 de ore corespunde cu o putere de 354 de cai.

Ce lucrare uriașã! Inima este uzina cea mare, care lucreazã neîncetat cu zi cu noapte. Și pe lîngã asta, cîte alte greutãți de necazuri și întristãri nu mai poartã biata inimã. Uriașã este lucrarea ei.

Și totuși dacã ea nu bate și nu lucreazã și pentru Domnul, ce folos avem de uriașa ei lucrare?

565 Ce nu știe oricine

Se spune cã inima omului lucreazã cu o putere de 354 de cai putere în 24 de ore.

Cea mai grozavã mașinãrie nu e prin fabrici și ateliere, ci e în noi înșine, în felul cum lucreazã organele corpului nostru.

Astfel, spre pildã, inima: aceastã micã bucãțicã de carne, face o uriașã lucrare. Bãtînd de 75 de ori pe minut, cu aceste 75 de bãtãi ea trimite sîngele prin vine, folosind pentru aceasta

566 Noul Testament și tabachera

De cînd port în buzunar Noul Testament în locul tabacherei de tutun, și citesc în el - zicea un frate ostaș - am bãgat de seamã cã la orice lucru am un spor cu mult mai mare.

Și de cînd mergînd pe lîngã carul cu boi și am început sã cînt cîntãrile lui Dumnezeu nu mi s-a mai stricat niciodatã carul în drum și n-am mai avut pagubã în vite.

Peste viața celor credincioși Dumnezeu Își revarsã în mod deosebit darul și binecuvîntãrile Sale multe.

567 Una din snoavele cu Tîndalã și Pãcalã

Între snoavele cu Tîndalã și Pãcalã, este una în care putem afla și un înțeles duhovnicesc.

Se spune cã mergînd odatã Tîndalã și Pãcalã în drumul lor, cãzurã într-o groapã adîncã.

Și se judecau acolo în fundul gropii, cum ar putea scãpa.

- Știu ce voi face - spuse Tîndalã - mã voi duce acasã, voi aduce scara, ne vom sui pe ea și vom scãpa amîndoi!

Ce judecatã naivã, ce judecatã de rîs este aceasta! Doi oameni se judecau cum s-ar putea scãpa unul pe altul din groapã, fiind amîndoi acolo în fundul ei.

Dar exact în aceastã judecatã sînt și acei care umblã sã se ridice unii pe alții din pãcat, amîndoi fiind cãzuți în același pãcat.

În marea și minunata lucrare a scoaterii și scãpãrii sufletelor din adîncul pierzãrii, este o regulã veșnicã: numai unul care a ieșit din groapã, poate scãpa și pe altul. Numai unul care s-a lãsat de pãcat, îl poate face și pe altul sã se lase.

Ceva cu neputințã ar fi aceea sã scoți pe cineva din groapã și tu însuți fiind cãzut în pãcat.

În acest înțeles zicea Mîntuitorul: Doctore, vindecã-te pe tine însuți mai întîi, ca sã poți apoi vindeca și pe alții.

Ferice de satul care are un astfel de doctor!

Oastea Domnului cea vie a fãcut și face convertiri tocmai pentru cã are oameni convertiți.

Fiecare ostaș al Domnului, fiecare creștin adevãrat, trebuie sã fie unul care a ieșit din groapã, pentru cã numai atunci îi poate ajuta și pe alții sã scape.

568 Nu-mi lua ce nu-mi poți da!

Despre Alexandru Macedon se spune cã s-a dus odatã împreunã cu suita lui, sã-l cerceteze pe Diogene, vestitul filozof din vremea vechilor greci.

Acest Diogene trãia o viațã de pustnic, locuința și casa lui fiind un butoi.

Cînd a ajuns Alexandru Macedon cu suita lui în fața lui, i-a zis împãratul:

- Cere de la mine Diogene orice și îți voi da!

- Nu-mi lua ce nu-mi poți da! - i-a rãspuns Diogene.

Alexandru Macedon se așezase în calea soarelui și-i fãcuse umbrã. De aceea Diogene i-a cerut sã nu-i ia ce nu-i putea da: lumina soarelui.

Ce înțeles adînc este în aceastã istorioarã!

Așa zisa culturã și civilizație umblã sã-ți ia ceea ce nuți poate da: pe Soarele Hristos.

Așa zisa lume umblã sã-ți ia ceea ce nuți poate da: pacea și fericirea sufletului în Domnul Isus.

Așa zisa literã umblã sã-ți ia ceea ce nimeni nuți poate da: Biblia, Cuvîntul lui

Dumnezeu.

Sã grijim fraților, cãci și la Oastea Domnului lumea umblã neîncetat sã ne ia ceea ce nu ne poate da. Sã ne ia Duhul, ca sã rãmînã litera.

569 Cînd se ascunde tatãl

Adeseori tata sau mama, jucîndu-se cu copilașul lor, sau mergînd cu el pe drum, la un moment dat, se fac nevãzuți. Pe neobservate se ascund din fața copilului.

Iar copilul ce face? Trezindu-se fãrã tata sau mama, se uitã speriat în toate pãrțile și începe sã-și strige pãrinții. Iar cînd începe sã plîngã, se ivește tatãl sau mama; copilul aleargã în brațele lor și plîngerea se schimbã iarãși în bucurie.

Așa se întîmplã de multe ori și cu noi și cu Tatãl ceresc. Sînt în viața noastrã clipe cînd Tatãl Cel ceresc parcã ne pãrãsește. Își ascunde fața de la noi pentru pãcatele și fãrãdelegile noastre și pentru îndreptarea noastrã.

Pentru pãcatele noastre și îndreptarea noastrã, Tatãl ceresc ne trimite cîte un necaz, cîte o încercare. Și ne lasã în starea aceasta pînã cînd începem sã simțim lipsa Lui. Ne lasã singuri pînã cînd începem sã-L strigãm pe El. Iar cînd începem sã-L strigãm pe El plîngînd cu amar pentru pãcatele noastre și pentru pierderea Lui - atunci El ca un Tatã Bun și iubitor, îndatã Se ivește; ne îmbrãțișeazã și ne dã iar sãrutul iertãrii și al bucuriei.

O Tatã Sfinte, fã și Tu cu noi, așa cum facem și noi cu copilașii noștri. Cînd pãcãtuim ascundeȚi fața de la noi și ne lasã în dureri și suferințe, pînã cînd vom începe sã Te strigãm pe Tine, sã ne plîngem cu amar pãcatul și sã scãpãm iarãși în brațele iubirii și iertãrii Tale!

570 Furtuna, sloboda și telefonul

Furtunile și viforele cele mari stricã mai întîi telefoanele. Doboarã stîlpii de telegraf și rup sîrmele și prin asta satul respectiv, casa respectivã, ținutul respectiv și-a pierdut legãtura telefonicã: nu mai poate vorbi cu depãrtãrile și nu mai știe ce se petrece în lume.

Așa e și cu viforul ispitelor și patimilor. El stricã mai întîi telefonul nostru cel sufletesc:

legãtura noastrã cu Dumnezeu.

Cînd prin viața noastrã trece vifor de patimi și ispite - el ne stricã mai întîi telefonul rugãciunii - vorbirea noastrã cu Dumnezeu; ne ia graiul, ne ia credința, ne ia mintea, ne ia rușinea, ne ia frica de pãcat, ne ia și ne rupe orice legãturã cu cerul.

Și cînd vin revoluții și rãscoale, tot așa se întîmplã. Furtuna lor stricã mai întîi telefonul.

Cînd la sfîrșitul rãzboiului, venise pe la noi pe sate un pic de slobodã ruseascã - telegrafele au fost pustiite cele dintîi. Orice slobodã stricã mai întîi telefonul pentru ca sã se facã noapte de nesiguranțã și nimeni sã nu mai știe ce se petrece prin țarã și în lume.

Așa e și cu sloboda pãcatului, așa e și cu rãscoala pe care o face patima și pãcatul în viața noastrã. Ea rupe mai întîi telefonul, legãtura noastrã cu Dumnezeu și prin asta face noapte și pieire în viața și în sufletul nostru.

Fratele meu! Cerceteazã-ți telefonul sufletesc. Și de cumva e stricat și nu funcționeazã - reparã-l. Pune iar sîrmele la loc și refã-ți legãtura cu cerul, cu Domnul Dumnezeu.

571 Luntrea și lopețile

Se vorbește mult despre legãtura dintre credințã și fapte, cu toate cã lucrul e atît de simplu. Credința și faptele sînt strîns legate întreolaltã. Credința vorbește prin roadele ei.

Credința merge mînã în mînã cu faptele. Nu existã credințã adevãratã fãrã roadele faptelor bune și nici roade de fapte bune fãrã pomul credinței.

S-au fãcut multe asemãnãri despre legãtura ce trebuie sã fie între credințã și fapte. Una dintre cele mai potrivite e și cea cu luntrea și lopețile ei. Credința și faptele sînt cele douã lopeți ale bãrcii. Ele lucreazã mînã în mînã.

Barca vieții noastre înainteazã spre mîntuire numai cînd vîslesc cele douã lopeți: credința

și faptele bune.

572 Crucea și brazii din Elveția

Cînd am fost în Elveția, țara Alpilor, am vãzut o icoanã ce mi-a rãmas pentru totdeauna în minte și în inimã.

Sus pe înãlțimea amețitoare a unui creștet de munte era o cruce, o troițã cu Chipul lui Isus Cel Rãstignit. Iar în jurul acestei cruci crescuserã cîțiva brazi singuratici. Și te minunai de acești brazi, cum se pot ținea acolo sus, în stînca goalã și în bãtaia vestitelor furtuni din Munții Alpi.

Brazii se mențineau prin rãdãcinile vînjoase ce și le fãcuserã în stîncã. Vînturile și furtunile îi siliserã - îi ajutase cum s-ar spune - sã-și facã rãdãcini puternice. Brazii se mențineau prin rãdãcinile lor adîncite în stîncã.

Ce predicã minunatã poate fi aceastã icoanã pentru orice creștin! Cãci viața creștineascã cea adevãratã este: sã-ți adîncești rãdãcinile credinței în stînca Golgotei. Tot rostul vieții tale sã fie adîncirea și întãrirea acestor rãdãcini, pentru ca sã nu te doboare vîntul, viforul și furtuna ispitelor și patimilor.

În crucea și în brazii de pe înãlțimile Alpilor eu am vãzut și vãd istoria Oastei. Istoria vieții mele și istoria Oastei. Bãtut de atîtea furtuni și vînturi, bradul vieții mele s-ar fi rãsturnat demult dacã dragostea și bunãtatea lui Dumnezeu nu mi-ar fi ajutat sã-mi adîncesc rãdãcinile în stînca Golgotei. Și dacã tocmai aceste vînturi și furtuni nu m-ar fi ajutat și ele sã-mi adîncesc rãdãcinile în stînca Golgotei.

Iar frații ostași la fel, de la început au stat în bãtaia furtunilor. Dar tocmai aceste furtuni i-au ajutat sã-și adînceascã rãdãcinile în stînca Golgotei. Noi le-am vestit mereu pe Isus Cel Rãstignit, iar furtunile i-au ajutat sã-și adînceascã rãdãcinile în stînca Golgotei.

Arborii cu cele mai vînjoase rãdãcini sînt cei de pe înãlțimi, sînt cei bãtuți de vînturi și furtuni. Arborii cei de vreme bunã, n-au nici pe jumãtate din rãdãcinile celor bãtuți de furtuni.

Așa sîntem și noi ostașii Domnului. Brazi de furtuni cu rãdãcini de furtuni.

Crucea și brazii de pe vîrful muntelui - iatã aceasta este Oastea Domnului! Ne-am nãscut în furtunã, am crescut în furtunã și trãim în furtunã - dar rezistãm, pentru cã ne-am adîncit toate rãdãcinile vieții noastre în stînca Golgotei.

Astfel înfipți, în orice furtuni, cîntãm cu psalmistul: Domnul este Stînca și Ajutorul nostru!(Psalm 62, 6-7).

573 Un rege și un ceas de luminã

Un rege al Angliei din vremurile de demult, Edward al 2-lea, stãpînit de marea rãspundere de a folosi timpul cu folos pentru sufletul sãu și pentru țara sa, avea în casa lui un așa numit ceas de luminã. În fiecare dimineațã, în casa regelui se aprindea o luminã pe care erau semnate 12 liniuțe egale: spațiul de la o linie la alta, topindu-se într-un ceas. Adicã arderea luminii era împãrțitã în 12 ceasuri. Lumina se topea în timpul celor 12 ceasuri din zi.

Dupã fiecare linie, dupã fiecare ceas, un servitor se prezenta în fața regelui cu înștiințarea:

- Maiestate, a mai trecut un ceas!

Aceste vorbe mergeau ca un fel de întrebare pentru regele, ce anume a fãcut în acest ceas care s-a dus, pentru care va trebui sã dea seama în Ziua Judecãții.

Dacã un rege își fãcea în fiecare ceas acest examen de prețuire a timpului - eu te întreb iubite cititorule, cum stai tu cu acest examen? Cum folosești timpul ce ți s-a dat pentru mîntuirea scump sufletului tãu? Fã-ți tu singur socoata!

Iar fiecare din resemnãrile noastre în durere este un sãrut pe care-l dãm noi lui Isus Cel Rãstignit.

574 Vorbe mari - 2

Boala este pentru noi o vizitã pe care ne-o face Dumnezeu, e o întreținere a lui Dumnezeu cu noi, e un sãrut pe care ni-l dã Isus Cel Rãstignit.

575 Așa crește și minciuna

Minciuna este sãmînța cea rea, neghina cea spurcatã a diavolului. Și, vai, cît de repede încolțește aceastã sãmînțã spurcatã!

Întocmai cum crește bulgãrele de zãpadã pe care-l pornesc iarna copiii - așa crește și minciuna. Crește minciuna pentru cã este un aluat diavolesc care dospește mereu și alte minciuni. Crește minciuna pentru cã ea n-are nici o temelie, ci trebuie proptitã și sprijinitã cu alte minciuni.

Cineva spunea cã orice minciunã, ca sã poatã sta în picioare, trebuie proptitã cu alte șapte minciuni. Adicã o minciunã trage dupã ea alte 7 minciuni. Iar cînd ai spus 7 minciuni, atunci socoate cã iese așa: 7x7 = 49... adicã 7 minciuni trebuie proptite cu alte 49 de minciuni... și mergînd înainte pe calea asta a minciunilor, ți-ar trebui pe urmã un protocol întreg sã aranjezi minciunile astfel ca sã nu te încurci.

Și pe urmã minciuna tot se sparge și te dã de gol, întocmai ca bulgãrul de zãpadã, care din ce crește își pierde puterea, iar cînd a ajuns mai mare, se sparge.

Un creștin adevãrat, trebuie sã se rãzboiascã și cu minciuna. Eu sînt Adevãrul - zicea Mîntuitorul(Ioan 14, 6). Toți cei ce L-au primit pe Mîntuitorul, trebuie sã se lepede de minciunã. Lãsați-vã de minciunã, fiecare din voi sã spunã aproapelui sãu adevãrul (Efes. 4, 25). Și nu vã mințiți unii pe alții, întrucît v-ați dezbrãcat de omul cel vechi cu faptele lui(Col. 3, 9).

Sã nu uitãm: într-un loc spune Scriptura cã între cei rãmași afarã, la poarta Ierusalimului ceresc, erau și mincinoșii. Afarã sînt cîinii, vrãjitorii, curvarii, ucigașii, închinãtorii la idoli și oricine iubește minciuna și trãiește în minciunã(Apoc. 22, 15).

Dragã cititorule! Ai tu minciuna în obișnuința ta și în viața ta? Leapãdã-te îndatã de acest aluat drãcesc!

576 Punctul lui Arhimede

Încã de pe vremea vechilor egipteni, se știa cã totul se mișcã în cuprinsul Universului.

Se mișcã pãmîntul, se mișcã soarele, se mișcã planetele, etc. În legãturã cu aceastã mișcare, învãțatul grec Arhimede zicea: Dați-mi un loc care sã nu se clatine și eu voi rãsturna lumea!

Acest loc știința nu-l poate arãta și nu-l poate da și nici avea. Noi însã, cei care credem în Evanghelie, îl avem: Golgota, e Crucea Golgotei. Acesta e singurul punct din lume, care nu se mișcã și nu se clatinã. Stînd în acest loc, noi rãsturnãm lumea, cu toate desfãtãrile și înșelãciunile ei.

577 Poarta cea strîmtã care umple biserica

Într-o duminicã, cu lume cam puținã la bisericã, pastorul din Davos spunea în predica lui urmãtoarele:

Pe vremea cînd credința protestantã era în rãzboi cu catolicismul, era aci o bisericã cu o poartã foarte strîmtã, dar biserica era plinã. Ca sã împiedice credința în acea vreme, autoritãțile de stat catolice, dãduserã ordin ca la intrarea în biserica protestantã sã nu fie decît o poartã foarte strîmtã, pe care sã poatã strãbate doar un singur om deodatã.

Dar poporul era pe atunci plin de rîvnã pentru credința și biserica lui și n-a dat înapoi în fața porții strîmte. Venea întreg poporul cu mic cu mare la bisericã și un ceas de vreme trebuia pînã se strecurau cu toții prin poarta cea strîmtã. Veneau cu un ceas mai devreme la bisericã sã apuce slujba și predica cu toții.

Azi, poarta cea strîmtã de pe vremuri nu mai este. S-a lãrgit demult. Numai cît pe aceastã

poartã largã, azi nu mai vine poporul la bisericã.

Ce mult se potrivește aceastã istorie și la țara mea și la biserica mea. Porți strîmte a avut și biserica noastrã de veacuri de-a rîndul și atunci bisericile erau pline. Dar azi - cu porțile cele largi - bisericile sînt goale.

578 Pe cine îngropați?

- Pe cine îngropați cu prapurii ãștia? - întrebã așa în batjocurã, un om pe ostașii Domnului, care se strînseserã la o adunare cu steagurile lor.

- Pe omul nostru cel vechi! - rãspunse un ostaș mai bãtrîn.

- Ei bine, dar și duminica trecutã l-ați îngropat (fusese și atunci o adunare mai mare a Oastei).

- Ai dreptate, dragul meu. L-am îngropat și duminica trecutã și îl îngropãm în fiecare zi, pentru cã acesta-i un mort ciudat... el umblã mereu și învie... Dumnezeu sã te ajute sã înțelegi și d-ta cîndva aceastã îngropãciune!

579 Du-te adapã caii!

- Du-te adapã caii! - strigã odatã un stãpîn pe sluga de la cai, cãruia îi plãcea grozav bãutura și cîrciuma.

- Du-te adapã caii! - strigã stãpînul a doua oarã.

- Sã mã ierți stãpîne - rãspunse sluga - dar caii sînt adãpați și nu vreau sã mai bea apã.

Ei vezi dragul meu, ai putea învãța ceva de la aceste dobitoace; ele nu beau decît atîta cît le este setea lãsatã de Fãcãtorul lor; își beau porția lor de apã, se saturã și apoi nu mai beau, dar ție îți trebuie nopți întregi sã te adãpi pe la cele cîrciumi și tot nu te mai saturi. Bei pînã cînd nu mai poți sta în picioare.

580 Întoarceți desagii!...

Scrie într-un loc în Evanghelie despre bîrnã și despre pai. În firea cea veche a omului este și aplecarea cea rea de a vedea paiul din ochii altora, dar bîrna din ochii lui, nu (Matei 7, 3).

Ispita aceasta, pãcatul acesta, l-a asemãnat cineva, foarte potrivit cu un om ce duce în spate o pereche de desagi încãrcați cu pãcate. Iar acești desagi sînt astfel aranjați, cã omul pune totdeauna în partea de dinainte pãcatele altora, iar în partea de dinapoi, pãcatele lui.

Adicã, vede totdeauna numai pãcatele altora, iar pe ale lui nu le vede...

Așa sînt oamenii cei lumești. E o lege aproape generalã între ei ca sã vadã și sã critice numai pãcatele altora.

Dar de multe ori, ispita aceasta stãruie și între noi, cei care cãutãm mîntuirea. Sã luãm seama, ea încearcã sã intre și în Oastea Domnului. Și trebuie bine sã ne pãzim de ea.

Uitați-vã bine cum stau desagii aceștia. Și de cumva i-ați pus așa cum nu trebuie, întoarceți-i!

Întoarceți-i și așezați-i astfel ca partea cu pãcatele voastre sã fie înainte, iar pãcatele altora dinapoi; neîncetat sã vedeți scãderile și pãcatele voastre...

Și sã purtați desagii aceștia, tot așa pînã la sfîrșit...

581 Pilat și cãmașa lui Isus

În țãrile rãsãritului, umbla o legendã cu mult înțeles duhovnicesc.

Despre Pilat, care L-a judecat pe Domnul Isus, spune istoria cã mai tîrziu, a fost aruncat din slujbã din partea romanilor, în urma plîngerilor repetate ale iudeilor.

În legãturã cu aceasta, legenda spune cã la prima chemare a lui Pilat în fața judecãții de la Roma - el s-a dus, îmbrãcînd pe dedesubt cãmașa lui Isus. Cãci își zicea el: Omul Acesta a fost un Om sfînt și cãmașa Lui poate îmi va fi și mie de noroc.

Și de fapt, la prima judecatã, Pilat a fost achitat.

Chemat a doua oarã, iarãși a îmbrãcat cãmașa lui Isus și iarãși a scãpat.

Dar chemat a treia oarã, Pilat și-a zis: la ce sã mai îmbrac aceastã cãmașã; voi scãpa și fãrã ea. Dar de astã datã Pilat a fost judecat și încã atît de aspru încît nu i s-a dar voie a se mai întoarce în Palestina, ci a fost trimis direct în surghiun.

În fața unei judecãți cerești sîntem chemați și noi pentru pãcatele și fãrãdelegile noastre.

Iar la Judecata acestui Tribunal ceresc, putem scãpa numai îmbrãcați în haina cea nouã pe care Domnul Isus ne-a lãsat-o și ne-a spãlat-o cu Scump Sîngele Sãu.

582 Numai cu cãlãuzã

Cînd am fost în Elveția la Davos, mi s-a pãrut curios un afiș care-l arãta pe un tinerel înfãșurat cu o funie și sub el cuvîntul: Nur mit fuhrer - adicã numai cu cãlãuzã.

N-am înțeles ce vrea sã spunã acest afiș. Medicul m-a lãmurit cã acest afiș e pentru cei care fac excursii în munți: sã-și ia cãlãuzã din partea locului, de la cei care cunosc munții și potecile lor.

Eu m-am gîndit atunci cã așa e și cu cãlãtoria acestei vieți. Ne trebuie neapãrat, ne trebuie și aci o cãlãuzã, cãci viața noastrã e plinã de prãpãstii și de locuri primejdioase. Iar cel mai bun cãlãuz e desigur Acela care a mai fost odatã în lume și a însemnat calea vieții cu roșu, cu Sîngele Lui. Și nu numai atît, ci El ni Se oferã și azi ca un Cãlãuz care vrea sã fie cu noi.

Acesta-I Cãlãuzul despre care psalmistul spune: Cãci Tu cu mine ești Doamne (Psalm 10, 20). Îl ai tu dragã cititorule în cãlãtoria vieții tale pe acest Cãlãuz?

Eu te rog nu pleca nicãieri fãrã El. Iar cu El poți pleca prin orice primejdie și furtuni.

583 Mîntuit prin jertfa fratelui sãu

O veche istorie pãstreazã urmãtoarea întîmplare.

Un tînãr apucînd pe cãile cele rele, pãrãsi casa tatãlui sãu. Mergînd din rãu în mai rãu, intrã în ceata unor tîlhari de codru și se fãcu și el un tîlhar fioros. Tatãl sãu a cãutat mult dupã el sã-l poatã afla și aduce acasã. Era fiul sãu și-l iubea. A trimis slugile sale sã-l caute și sã-i vesteascã iertarea pãrinteascã. Dar slugile n-au cutezat a merge de frica tîlharilor.

Atunci fratele cel mai mare, se hotãrî sã meargã el însuși sã-i ducã vestea iubirii pãrintești și sã-l cheme acasã. Dar îndatã ce pãtrunse în desișul pãdurii, tîlharii se nãpustiserã asupra lui și-l rãnirã de moarte. Între ei era și fratele lui. Cînd aflã cã cel rãnit e chiar fratele lui cel mai mare, se lovi cu pumnul în piept și începu sã plîngã cu hohote. Dar fratele rãnit îi zise cu vorbã blîndã și dulce:

- Frate dragã, nu plînge, tata te iartã... tata te așteaptã... du-te acasã!...

Și muri fratele cel rãnit rostind cuvintele:

- Acum pot muri... scopul mi l-am ajuns... am vestit fratelui meu iertarea...

Iubiți frați și toți cîți trãiți o viațã cu Domnul! Lumea e plinã și azi de fii rãtãciți, care au pãrãsit casa Tatãlui ceresc și petrec cufundați în pãdurea fãrãdelegilor. Dar oricît de rãtãciți ar fi ei, Tatãl ceresc îi iubește și așteaptã întoarcerea lor, trebuie sã le ducem vestea cea scumpã și sfîntã cã Tatãl ceresc îi iubește, îi iartã și îi cheamã acasã. Duceți-le vestea aceasta orice ar fi sã vi se întîmple. Oricîte hule, batjocuri și prigoane ar fi sã suferiți, duceți pãcãtoșilor vestea cea dulce și scumpã, cã Tatãl ceresc îi iartã, îi iubește și îi așteaptã cu brațele deschise. Suferiți hulele și batjocurile lor și ale altora cãci pe urmã ei vor recunoaște în voi pe frații lor cei sufletești... se vor cutremura în sufletul lor și primind vestea iertãrii se vor întoarce la Tatãl ceresc.

În aceste clipe vom putea zice și noi ca fratele cel rãnit: Acum pot muri... scopul mi l-am ajuns... am vestit fraților mei iertarea și mîntuirea!

În Germania a ieșit nu demult o țigarã ce poartã pe ea cuvintele: Mie ohne mich, adicã, nimic fãrã mine... Nicãieri nu pleca omule fãrã mine, fãrã țigarã, cãci eu sînt bucuria ta, mîngîierea ta, tãria ta... Ia-mã pe tot locul omule cu tine... Nu pleca nicãieri fãrã mine...

Și acesta este crezul fumãtorilor, în toate țãrile, la toate popoarele. Tutunul e un idol, o plãcere, o patimã rea.

Domnul Isus Hristos a zis: Rãmîneți în Mine și Eu voi rãmîne în voi, cãci fãrã de Mine nu puteți face nimic(Ioan 15, 10).

Dar fumãtorul de altã parte rãspunde: Eu fãrã țigarã nu pot nimic. Fãrã Tine Doamne, eu pot trãi, dar fãrã țigarã, ba! Eu sînt mort fãrã țigarã - zice fumãtorul. Ea-mi ține de urît, de foame, de sete... Fãrã ea nu pot nimic...

Și iac-așa, prin tutun, printr-o patimã urîtã, satan Îl scoate pe Domnul din viața și din gîndul omului. Și în locul lui, pune lucrul cel spurcat.

Și încã tot mai sînt oameni nesocotiți, care spun cã fumatul nu e un pãcat...

584 O țigarã din Germania

585 Ce sã mã fac?

- Ce sã mã fac și unde sã mai scap eu de cîntecele ostașilor Domnului, cã pe toate drumurile nu auzi decît Isus Regele Cel Mare și alte cîntãri de ale lor... - zise odatã un necredincios.

- Retrage-te în iad la recreație, îi rãspunse un trecãtor!...

586 Cum se pot înțelege cãrțile din Ziua Judecãții?

- Apocalipsa 20, 12 Scriptura vorbește despre o Carte a Vieții. Și am vãzut pe morți, mari și mici, stînd în picioare înaintea scaunului de domnie. Niște cãrți au fost deschise. Și a fost deschisã o altã carte, care este cartea vieții. Și morții au fost judecați dupã faptele lor, dupã cele ce erau scrise în cãrțile acelea.(Apoc. 20, 12).

Cum poate fi închipuit acest lucru? Eu mi-l închipui printr-o asemãnare.

În zilele noastre, s-a ivit o invenție nouã; un fel de aparat care fotografiazã și mișcãrile.

De pildã: te apuci d-ta de coasã; fotograful se așeazã în fața dumitale, înverte șurubul mașinii și îți filmeazã toate mișcãrile pe o fîșie lungã de material subțire, ce se cheamã film. Pe urmã ia filmul acesta și îl duce la cinematograf - în teatrele de la orașe unde se vãd chipuri mișcãtoare. Aici o altã mașinã mãrește chipurile și le trece pe perete, sã le vadã publicul. În aceste chipuri se vede tot ce face cosașul.

Iar acum este o invenție cu ajutorul cãreia chipurile pot și grãi. Tot așa te poate prinde acest fotograf și chefuind la birt (dupã cum se vede în imaginea de mai jos).

Dacã omul - acest vierme neputincios - a ajuns sã facã acest lucru, atunci trebuie sã îngãduim cã în lumea cea nevãzutã a Atotputernicului Dumnezeu va fi un fel de fotograf ceresc care cuprinde toate mișcãrile noastre, toate faptele noastre, toate vorbele noastre și toate gîndurile noastre. Tot ce facem, tot ce gîndim și vorbim se imprimã într-un film al vieții noastre... Lucrezi... te rogi... chefuiești... minți... furi... înjuri... - totul se întipãrește, în clipa aceea, în filmul vieții noastre. Cînd murim, filmul nostru e gata. El se închide și va sta închis pînã în Ziua Judecãții. Ne vom vedea noi înșine toatã viața și toate faptele noastre. Fiecare om își va avea filmul sãu. În chipul acesta - socot eu cã - sînt cãrțile ce se vor deschide în Ziua Judecãții și morții vor fi judecați dupã cele scrise în ele.

Fratele meu! Cartea vieții noastre ne-o scriem noi înșine, prin viața și faptele noastre!

Cum stai tu cu acest scris? În fața noastrã stã veșnic un fotograf ceresc care prinde toate faptele, toate vorbele și toate gîndurile noastre. Cum stai tu în fața acestui fotograf ceresc?

587 Sacul cel plin stã drept

Oricît te-ai sili sã ții drept un sac, el nu stã drept dacã n-are ceva greutate în el. Numai sacul plin stã drept.

Așa e și cu creștinul: așa este și cu ostașul Domnului. El poate sta drept și poate sta în picioare numai dacã e plin.

Biblia e plinã de vorbe: plin, umplut, plin de duh, plin de credințã, plin de rîvnã! Numai acești plini pot sta în picioare și pot face biruințã.

Slãvit sã fie Domnul! Și Oastea Domnului e plinã de saci plini. Acest lucru se vede și în furtuna de acum. Sacii Oastei Domnului stau toți în picioare. Pentru cã sînt plini de grîu și greutate duhovniceascã.

588 Timpul, viața și moartea

Calendarul este un fel de mãsurã a timpului. Distanțele se mãsoarã cu metrul, timpul cu calendarul. Calendarul este un fel de metru al timpului. Dar pe lîngã aceasta calendarul mai este și un predicator ce ne spune mereu cã trece timpul, trec și eu. Calendarul ne întreabã cum folosim noi timpul vieții noastre?

Despre timp sînt multe asemãnãri potrivite. Cineva a pus timpul vieții noastre, foarte potrivit în chipul unei lumînãri aprinse, fiind aproape de terminare, un om bãtrîn însoțit de moarte, care stinge lumina și odatã cu ea viața omului.

Timpul și viața omului este o luminã; dar o luminã foarte gingașã. Se poate stinge în orice clipã, iar dușmanul acestei lumini este moartea.

Moartea aci e mai tare decît timpul. Timpul, arãtat în chip ca un moș bãtrîn, nu ne poate apãra contra morții. Ne apãrã însã în altã formã: contra morții sufletești. Timpul ni s-a dat ca sã dobîndim cu el mîntuirea sufletului.

În acest înțeles, timpul e o comoarã ce nu se poate prețui. Timpul - zicea un sfînt pãrinte - e tot atît de prețios ca Dumnezeu, pentru cã întrebuințînd bine timpul, Îl putem dobîndi pe Dumnezeu.

Oh! În ce osîndã sînt cei nenorociți care își pierd timpul în pãcate, pierzînd Împãrãția lui Dumnezeu și mîntuirea sufletului!

Lucrați pînã este ziuã, cãci vine moartea cînd nimeni nu mai poate lucra nimic (Ioan 9, 4).

589 Porțile din Harar

Abisinia ne-a adus multe noutãți și asemãnãri de învãțãturã. Una despre orașul Harar, care întemeiat acum 500 de ani, a pãstrat multe obiceiuri proprii, foarte vechi.

Viața orașului e pașnicã și simplã: în zorii zilei, șiruri lungi de locuitori se scurg pe cele cinci porți, mînînd cirezi de vite, în pãșunile de pe dealuri. Și se înapoiazã seara cu sarcini de cereale, lemne și nutreț. Porțile se închid cu strãșnicie în asfințit.

Cînd se apropie închiderea porților, pãzitorul porții strigã cu glas tare: Șaille! - grãbiți-vã!

Se închide poarta!

Dupã aceastã chemare, poarta se închide. Cei rãmași afarã, trebuie sã aștepte pînã dimineața zilei urmãtoare, dacã vor mai ajunge aceastã dimineațã, cãci afarã, noaptea umblã șacalii, hienele și atacã tîlharii. Și mulți din cei rãmași afarã, dimineața sînt aflați morți.

Iatã un amãnunt plin de învãțãturã. Mîntuirea e intrarea prin poarta vieții; prin poarta despre care a zis Mîntuitorul: intrați prin poarta cea strîmtã ce duce la viațã!

Iar intrarea aceasta trebuie s-o facem pînã este ziuã, cãci vine noaptea, vine moartea, cînd poarta se închide și nimeni nu mai poate intra. Lucrați pînã este ziuã - zice Evanghelia. Intrați pînã este ziuã, cãci vine noaptea, vine moartea cînd nimeni nu mai poate lucra și nimeni nu mai poate intra(Ioan 9, 4).

Pe cine n-a intrat îl apucã noaptea, pieirea cea veșnicã. Cãci afarã sînt cîinii, vrãjitorii, curvarii, ucigașii, închinãtorii la idoli și oricine iubește minciuna și trãiește în minciunã!...

(Apoc. 22, 15).

590 Doi morți

De cînd eram preot la țarã, îmi aduc aminte de o întîmplare ce se potrivește foarte mult cu Evanghelia aceasta. Petreceam la groapã pe un tînãr credincios care adormise în Domnul.

În drumul spre cimitir o mamã se necãjea cu fiul ei sã-l ridice dintr-un șanț, unde-l doborîse patima beției.

Era și acesta un mort; acesta era mortul cel adevãrat, cãci mortul meu din sicriu adormise în brațele Domnului, dar mortul cel din șanț cãlãtorea spre moartea și pieirea cea veșnicã.

Vai, ce de moarte sufleteascã a dat mai ales tineretul de azi! Mie mi se umplu ochii de lacrimi vãzîndu-i pe tinerii noștri pe tot locul pe unde se îmbolnãvesc sufletele. Pe toate drumurile îi vezi pe tinerii noștri, cu alcoolul, cu țigara și cu toate destrãbãlãrile lumii acesteia. Eroii cîrciumilor, chefurilor și pãcatelor, sînt mai ales tinerii. De altcum cred cã e de prisos sã mai vorbesc despre rãul acesta. Pentru cã îl vede toatã lumea.

Eu mã întreb însã: unde sînt pãrinții acestor copii, care cad în moarte și pieire sufleteascã? Pe cei trei morți din Evanghelie îi plîngeau pãrinții lor. Unde sînt lacrimile și rugãciunile și privegherea pãrinților pentru copiii lor apucați pe calea pierzãrii?

Vã scriu pãrinților fiindcã ați cunoscut pe Cel ce este de la început. V-am scris tinerilor fiindcã sînteți tari și Cuvîntul lui Dumnezeu rãmîne în voi și ați biruit pe cel rãu (1 Ioan 2, 13).

Voi erați morți în greșelile și în pãcatele voastre(Efes. 2, 1).

Dar Dumnezeu care este bogat în îndurare... ne-a adus la viațã împreunã cu Hristos (Efes. 2, 5).

591 Sticla strãvezie și vrabia

< Într-o zi intrînd în camera mea, dupã ce închid geamul cel mare dinspre curte, în fundul odãii zãresc o vrabie./p>

Imediat mi-a venit în gînd sã deschid fereastra ca vrãbiuța sã poatã zbura afarã.

Îndreptîndu-mã spre fereastrã, deodatã auzii în spatele meu un fîlfîit de aripi și în aceeași clipã luînduși zborul spre geam, prin care privirea ei de pasãre vedea lumina de afarã, dar trupșorul ei n-a putut pãtrunde prin geam.

Deși amețitã de aceastã izbiturã, biata pãsãricã zburã totuși pînã la peretele din fund, apoi se întoarse și se izbi a doua oarã de geam parcã cu mai multã putere.

Îngrozit de cele ce-mi vãzurã ochii m-am repezit sã prind nenorocita pãsãricã ce cãzuse jos amețitã, dar cînd sã pun mîna pe ea, vrabia își adunã ultimele puteri și peste cîteva minute amețitoarea sticlã strãvezie primi pentru a treia oarã trupșorul vrãbiuței.

Cînd în sfîrșit am luat-o în mînã, pãsãrica ținea ciocul întredeschis, dar inimioara îi bãtea tot atît de tare cît și a mea.

Noroc cã odaia mea nu-i prea mare și izbiturile n-au fost prea puternice. Totuși abia numai dupã o orã de îngrijire, vrãbiuța și-a putut lua zborul în curte.

Și m-am gîndit atunci la soarta noastrã a oamenilor. De cîte ori ne amãgește și pe noi strãvezimea plãcerilor deșarte și îndeletnicirile necurate, care ne pricinuiesc suferințe amare!

Și totuși nu ne învãțãm minte.

Sînt o mulțime de hoți, de criminali, de tîlhari, care dupã ce sînt prinși șiși ispãșesc pedeapsa în temnițe, odatã puși în libertate, se apucã din nou de fãrãdelegi.

Sînt oameni bețivi, care îmbolnãvindu-se din pricina patimii lor și-au cheltuit averi întregi pe medicamente și au suferit luni și ani întregi chinuri amare și mari și totuși cînd se fac mai bine, se apucã din nou de bãut.

Și nu numai beția, ci toate patimile ascund în sine dureri și primejdii de care oamenii se izbesc ca vrabia de sticla strãvezie, spre rãul și nenorocirea lor.

Sã trãim frumos ca în timpul zilei, nu în chefuri și în beții; nu în curvii și în fapte de rușine; nu în certuri și în pizmã; ci îmbrãcați-vã în Domnul Isus Hristos și nu purtați grijã de

firea pãmînteascã pentru ca sã-i treziți poftele

(Rom. 13, 13-14)

.

592 Rãmãșagul lui Xantos

Înțeleptul Esop era sclav la Xantos, filozoful. Într-o zi, Xantos fãcu ospãț și chef mare cu prietenii sãi. În toiul chefului, Esop începu a predica despre rãutãțile beției, spunînd cã bãutura are trei grade: plãcerea, beția și furia. Toți începurã a rîde de Esop și își bãteau joc de el. Xantos se îmbãtã așa de rãu cã în toiul beției începu a se lãuda cã el va bea marea întreagã și stãruind în prostia asta, puse chiar și rãmãșag pe casa și averea lui întreagã.

În cealaltã zi Xantos înțelegînd despre ce prostie fãcuse, se umplu de îngrijorare și începu a-l ruga pe Esop sã-l scoatã cumva din aceastã încurcãturã. Esop se gîndi puțin apoi zise: nu te teme Xantos, te voi învãța eu cum sã scapi, dar de altãdatã sã nu te mai îmbeți.

Sosind ziua rãmãșagului, se adunã mulțime mare de popor la marginea mãrii sã vadã și sã rîdã de Xantos, cã va pierde rãmãșagul. Dar Xantos, - învãțat de Esop - grãi astfel:

- Oameni buni! E adevãrat cã eu m-am lãudat și m-am rãmãșit sã beau marea întreagã, dar n-a fost vorba ca sã beau și rîurile care se varsã în mare. Cei cu rãmãșagul sã pofteascã a opri mai întîi rîurile și apoi eu îndatã voi goli marea de apã...

Poporul rãmase uimit de aceastã înțeleaptã scãpare a lui Xantos și începu a rîde acum de cei ce așteptau dobîndirea rãmãșagului.

Xantos mulțumi cãlduros lui Esop pentru învãțãtura ce i-a dat-o, care l-a scãpat de la încurcãturã și din acea zi nu s-a mai îmbãtat.

593 Patruzeci de ani

Odatã într-o adunare a copiilor lui Dumnezeu, un bãtrîn cu pãrul alb, se ridicã și zise:

- Scumpii mei frați! Nu obosiți a vã ruga pentru copiii voștri. Timp de 40 de ani m-am rugat pentru pocãința fetei mele. Astãzi ea se aflã aici dorind a se preda Domnului. Acum pot sã zic:

- Stãpîne, slobozește pe robul Tãu sã meargã în pace, cãci ochii mei vãzurã mîntuirea Ta!

594 O istorioarã din Abisinia

Abisinia e și țara munților înalți, printre care șerpuiesc vãi nãvalnice cu torente de munte.

În legãturã cu aceste rîuri, pe alocuri se poate vedea prin Abisinia un lucru interesant și plin de înțeles duhovnicesc.

Cînd localnicii trec astfel de rîuri, cautã mai întîi cîte o piatrã grea, o ridicã în spate și trec cu ea prin valurile apei nãvalnice.

De ce acest lucru? De ce o piatrã grea în spate? Pentru cã tocmai aceastã piatrã îi apãrã sã nu-i ducã apa. Piatra îi face mai grei și torentul n-are putere sã-i tîrascã cu el. Fãrã piatrã, fãrã greutate, i-ar duce valul și i-ar îneca apa.

Așa sînt și necazurile și suferințele din lumea aceasta. Ele ni se pun pe umeri ca o piatrã grea, ca o cruce grea. Dar aceastã greutate, este o greutate binecuvîntatã. Ea ne face mai grei și ne dã putere sã trecem prin valurile acestei lumi. Ne apãrã sã nu ne tîrascã valurile acestei lumi.

Sã ne purtãm crucea cu resemnare. Ea ne este o greutate binecuvîntatã care ne apãrã de înec și de pieire sufleteascã. Mai bine pînã la sfîrșitul vieții cu piatra în spate, cu crucea în spate, decît sã ne ia și sã ne înece valurile ispitelor și pãcatelor.

Eu m-aș fi înecat demult, demult, dacã Domnul, în marea Lui îndurare, n-ar fi pus pe umerii mei piatra și crucea cea grea a suferințelor; pe care cruce, eu Îl rog pe Domnul sã nu mi-o ia, ci cînd va trebui, sã o facã și mai grea, pentru ca, la urmã, sã dobîndesc mîntuirea și Ierusalimul cel ceresc. Amin.

595 Alexandru Macedon și înțelepții din Persia

Cînd hãlãduia odinioarã Alexandru Macedon cu rãzboaiele sã cucereascã lumea și sã cuprindã bogãții, auzise de niște înțelepți mari din Persia. Aducîndu-i înaintea sa, le zise:

- Cereți de la mine orice și vã voi da.

- Sã ne dai împãrate viațã fãrã de moarte aci pe pãmînt - grãirã filozofii.

- Ați cerut o nebunie - spuse împãratul - cãci oare cine dintre oamenii pãmîntului ar putea scãpa de moarte?... Vã credeam niște filozofi vestiți, dar acum vãd cã sînteți niște nebuni...

- Apoi dacã nimeni nu poate scãpa de moarte - ziserã filozofii - ne permitem sã te întrebãm dacã și tu vei muri cîndva?

- Asta-i sigur - rãspunse împãratul.

- Apoi dacã asta-i sigur - spuserã filozofii - tu de ce trãiești ca și cînd n-ai muri niciodatã?

De ce nuți mai ajung împãrãțiile, comorile, averile, prãzile și bunãtãțile pãmîntești?...

Împãratul înțelese atunci nebunia filozofilor și plecã îngîndurat.

O, de am înțelege și noi aceastã istorioarã, cã și noi știm cã vom muri, dar trãim așa ca și cînd n-am muri niciodatã!...

596 Cîte suflete locuiesc aici?

Un preot ce se strãduia pentru mîntuirea sufleteascã a pãstoriților sãi, porni odatã prin sat pentru ași scrie poporul în lista parohiei.

Ajuns la o casã unde știa cã locuiește un suflet cuprins de patima beției, intrã în casã cu întrebarea:

- Cîte suflete locuiesc în casa asta?

- Dv. știți bine - rãspunse omul oarecum mirat - cã eu sînt numai singur, cã doar n-oi avea douã suflete?

- Ei vezi - grãi atunci cu dragoste preotul - eu tocmai la asta mã gîndeam cã, aci locuiesc douã suflete. D-ta trãiești ca și cînd ai avea douã suflete. Cu unul vii la bisericã, cu celãlalt te duci la cîrciumã; cu unul vrei sã-I slujești lui Dumnezeu, cu celãlalt sudui, cu unul asculți de Dumnezeu, cu unul te îmbeți. Lasã-te îndatã, iubitul meu de aceastã groaznicã pieire!

Omul a înțeles nebunia în care trãia și la plecarea preotului îi zise lãcrimînd:

- Scrie protocol, pãrinte dragã, cã aici în casa asta locuiește un singur om cu un singur suflet, care își cautã mîntuirea!

597 Bunã creștere!...

Un tatã prinsese pe fiul sãu cu o minciunã și îl dãscãlea: Sã spui dragul tatii totdeauna numai adevãrul. Minciuna e un mare pãcat. Ferește-te de ea ca de foc...

În timpul acesta, cineva strigã din drum:

- Acasã ești mã Gheorghe?

Atunci îi zise fiului dãscãlit:

- Ieși afarã cã vine Nicolae sã-mi cearã carul... spune-i cã nu-s acasã!...

598 A ucis 300 de fete pentru ca sã se scalde în sîngele lor

O întîmplare din istorie.

În apropiere de vestitele bãi Pistian din Ungaria, se vãd și azi ruinele castelului contesei Bathori, o femeie vestitã de frumusețe și de lume.

Înainte cu 300 de ani a locuit în acest castel aceastã contesã, cãreia babele și vrãjitorii acelei vremi, i-au șoptit cã și-ar putea pãstra tinerețea și frumusețea, dacã s-ar scãlda mereu în sînge de fecioare curate.

Și contesa a ascultat acest sfat diavolesc. Din împrejurimile castelului a început și azi și mîine sã disparã cîte o fatã. Le furau argații contesei și îi fãceau baie cu sîngele lor. Timp de zece ani s-a scãldat contesa în sînge de fecioare, fiind furate și înjunghiate spre acest scop peste 300 de fete.

Pe urmã, Dumnezeu n-a lãsat nedescoperitã aceastã grozãvie. Sîngele celor 300 de fecioare striga la cer. S-a dat de urma pãgînãtãții. Contesa a fost arestatã și a murit în temnițã.

Aci în temnițã, un preot creștin din acele vremi i-a trimis o vestitã poezie în care spunea contesei cã dacã ar fi cunoscut Sîngele Mielului n-ar fi devenit ucigașã. Ar fi folosit Sîngele Lui și ar fi cãpãtat tinerețe și viațã veșnicã!

599 Aratã-mi te rog urmele cuielor!

O istorioarã din țãrile rãsãritului spune cã odatã necuratul voind sã-l ispiteascã pe un pustnic, luã o înfãțișare de om smerit și sfînt și bãtu la ușa pustnicului.

- Cine-i? - strigã pustnicul, deschizînd ușa.

- Pãi, fiule, nu mã cunoști?... Uitã-te bine la mine: eu sînt Domnul Isus Hristos!

Dar pustnicul nu se lãsã tulburat de aceastã recomandare ci îl întrebã liniștit:

- Se poate. Dar dacã ești cu adevãrat Fiul lui Dumnezeu, te rog sã-mi arați urmele cuielor...

Necuratul cînd auzi aceste vorbe, o rupse rușinat la fugã.

E ușor sã te recomanzi cuiva cã ești cineva. E ușor a te recomanda creștin, dar cu faptele a da dovadã cã ești pãgîn. E ușor a te recomanda un ostaș al Domnului. Trebuie sã te recomanzi și prin faptele tale.

Un creștin adevãrat trebuie neapãrat sã poarte și urmele cuielor, urmele rãstignirii lui împreunã cu Domnul Isus. Sã poarte urmele smereniei Lui, urmele bunãtãții și milei Lui.

Frații mei! Sã trãim astfel ca toți sã vadã în viața și faptele noastre urmele cuielor, urmele Evangheliei, urmele Scumpului nostru Mîntuitor și Izbãvitor Isus Hristos.

600 În siguranțã

Doi dușmani de veacuri: cîinele și pisica. Dușmãnia lor e veche; de cîndu-i lumea. Iar în aceastã dușmãnie, cîinele e mai tare, pisica mai slabã.

Are însã pisica în aceastã luptã un ajutor, o scãpare: se poate cãțãra pe sus. De cîte ori e urmãritã, pisica își cautã scãpare în sus: pe arbori, case și alte locuri înalte. Iar cîinele, sus n-o mai poate urmãri. Se uitã furios la ea, își aratã dinții, dar n-are ce-i face.

Iar pisica, scãpatã sus, stã liniștitã. E la adãpost. Parcã ar zice: am scãpat... acum nu-mi mai poți face nimic!

Ca și cîinele și pisica, așa sîntem și noi în lupta cu vrãjmașul diavol. Între noi e o dușmãnie de veacuri. De cînd s-a pomenit lumea și de cînd l-a mușcat pe Adam. De atunci, cîinele diavol aleargã neîncetat dupã noi. Cu zi cu noapte fuge dupã noi. De atunci sîntem în hãrțuialã și luptã neîncetatã cu el și el cu noi.

Și el e mai tare decît noi. Dar fațã de puterea lui, Dumnezeu ne-a dat și nouã o scãpare, un ajutor: darul de a ne putea ridica în sus, spre cer, spre Dumnezeu, spre Golgota.

Sus la Golgota! Acesta-i locul unde satan nu ne mai poate urmãri și nu ne mai poate prinde.

Precum pisica scapã de furia cîinelui, ridicîndu-se în sus, așa scãpãm și noi de furia cîinelui diavol: sus la Crucea Golgotei. Iar cînd am scãpat aici, sîntem în siguranțã. Ne uitãm liniștiți la zvîrcolirile cîinelui diavol. El nu ne mai poate face nimic.

Nemții au o poezie religioasã care spune:

Satan fuge, satan fuge satan fuge rușinat cînd pe mine el mã vede sus, la Cruce aplecat.

Ferice de cel care cunoaște acel loc binecuvîntat și scapã la El și rãmîne în siguranța Lui.

Dar vai de cel care nu cunoaște acest loc de scãpare și nu fuge la el. Pe unul ca acela, cîinele diavol îl are în ghearele lui și îl sfîșie cu înlesnire.

Dragã cititorule! Cunoști tu locul acesta de scãpare de furia diavolului? Cunoști tu singurul nostru loc de scãpare: Crucea și Jertfa Golgotei?

Table of Contents

1 Urechi mîntuite

2 Albinele și fumul

3 Mama tîmpitului

4 Ce veste se mai aude în lume?

5 Clopotele din New York

6 Cele trei priviri

7 Bunã dimineața soare!

8 Domnul meu, aduți aminte cã vei muri!...

9 Tatã, eu nu te cred!

10 Dumnezeu sã-ți ajute!...

11 Rugãciunea unui judecãtor

12 Coroana lui Diogene

13 Hoțule!

14 O minciunã cu tîlc

15 Era numai aur!...

16 Și-a vîndut locul din rai

17 Tu trebuie sã te întîlnești cîndva cu Dumnezeu

18 Tu ești mai bun decît mine!

19 Care ochi vãd mai bine?

20 Vaca în grãdinã

21 Pirul și pãcatul

22 Cînd cad frunzele

23 Vine regele...

24 Cînd Roma ardea

25 Vasul ce nu se umplea

26 Las toate averile mele...

27 Schimbã-ți stãpînul!

28 Bogatul și cãlãtorul

29 Undițã fãrã rîmã

30 O întrebare

31 Zero - 000.000

32 Cei trei pași

33 Spițele roții

34 Fã-ți o hainã nouã!

35 Stã în voia ta...

36 Apostolul Petru și cocoșul

37 Albul între negrii

38 Pãrinte Avraame!

39 Eu slujesc Domnului!

40 Aceasta am fãcut pentru tine...

41 Un rãspuns potrivit - 1

42 Dumneata vorbești cu pereții!

43 Jocul a tãiat capul sf. Ioan Botezãtorul

44 Un mãcelar ducea un porc la abator

45 Ce dorești?

46 Am închis calea cu spini...

47 O oalã cu miere

48 Nu dedați cîinele!

49 Diavolul cel mai rãu

50 M-a întors la Domnul... o muscã

51 Cele cinci degete ale pãcãtosului

52 Un pui de vultur trãia cu gãinile

53 Unde sã scape?

54 E numele meu...

55 Dacã Biblia ar avea grai

56 Vorbește mai mult cu Dumnezeu...

57 O fetițã a fãcut de rușine pe învãțați

58 Cele trei clase

59 Sînt pierdut...

60 Cine este Dumnezeu?

61 Dracul modei

62 Urma va alege

63 O cheie ruginitã

64 Un rãspuns potrivit și un sfîrșit fioros

65 Pentru rugãciune e prea mic...

66 Carul înghețat

67 Fierul și focul

68 Alexandru Macedon și piratul

69 Cei doi frați

70 Robul eliberat

71 Cele douã locuințe

72 Mîinile cele mai lungi

73 Lumînarea se topește luminînd...

74 Peștii cei vii și cei morți.

75 Aici este raiul meu!

76 De ce?

77 Testamentul lui Alexandru Macedon

78 Clopotele din Alpi

79 De cînd am intrat în Oaste...

80 Pentru o smochinã

81 Pãțania fierului și a pîrîului

82 Un rãspuns potrivit - 2

83 Pãțania unor necredincioși

84 Eu nu cred decît ceea ce vãd și înțeleg...

85 Aveți acasã porci?

86 Pilda rea

87 Un rãspuns potrivit - 3

88 Cum este fãcutã Crucea?

89 Caut un servitor!

90 Acul doctorului

91 Vine preotul!...

92 Am aprins! Am aprins!...

93 Vulpea și grãdina cu poame

94 Care aveți o țigarã?

95 Spãrgãtorii de piatrã

96 Lumina din Bremen

97 Ce cauți în ceas?

98 Douã grãunțe

99 Domnul meu mã vede

100 Cele patru icoane

101 Dacã hoții îți furã banii...

102 Icoana din Nurnberg

103 Tatã, oare a murit Dumnezeu?

104 Odiseu și sirenele

105 Argonauții și sirenele

106 Fericirea lui Rotschild

107 Departe-i iadul?

108 Leac contra moliilor

109 Pãstorul și oaia cea neascultãtoare

110 În piața de poame

111 Alexandru Macedon și calul sãu Ducipal

112 De cînd mãtur și pe sub pat...

113 Și-a mîntuit copilul

114 Diavolul în chip de arhanghel

115 Pericle și hulitorul

116 Osînditul și pîinea cu otravã

117 Nu-i pentru tine Biblia!...

118 Puterea credinței

119 Cel mai grozav vulcan

120 Piatrã, dobitoc și diavol

121 Scãpat de zgîrcenie

122 Semnul bolii și greața de mîncare

123 Stãpînul meu e totdeauna acasã!

124 Oglinda și urîțenia

125 Socrate și darurile

126 Am jurat credința...

127 Plîngea o servitoare

128 Tunul din Edinburg

129 Oile și mielul

130 Balul

131 Tîrgurile cele rele din Biblie

132 Reazemul credinței

133 Sfîntul Macarie și diavolul

134 Cheamã-l înapoi!

135 Orbul și oglinda

136 Pustnicul și morții din cimitir

137 Carul sfîntului Ilie

138 Douã mãrturisiri

139 Te rog nu sudui pe tata!

140 Barca ce stãtea pe loc

141 Un sfat bun

142 Alexandru Macedon în lupta cu broaștele

143 Lacrimile ne apãrã sãnãtatea ochilor

144 Izvorul ce nu îngheațã

145 Cînd copiii nu se pot înțelege

146 Cloșca și puișorii ei

147 La poarta raiului

148 Te rog, ãsta-i drumul?

149 Lumina aratã praful

150 Magnetul cel mare

151 Cel mai scump loc

152 Te împușc!

153 Aveți acasã cîine?

154 Zahãr de zece și sare de cinci!

155 Mã cunoști?

156 Mama revoltatã

157 Ateul bãtut cu proba vieții

158 Lîngã moartã s-au aflat patruzeci de chei

159 Doisprezece ani...

160 Oglinda fermecatã

161 Wesley și bețivul

162 Semnul unui copilaș

163 O pildã din istorie

164 În locul spinilor

165 Dacã n-ar fi noaptea...

166 Mișelule!

167 Mierea din Heraclea

168 Din viața albinelor

169 Un orb scrie o carte despre... luminã

170 Rãzbunarea calului

171 Tatã, în sus nu te-ai uitat!...

172 Grîul și pleava

173 De ce iubesc oamenii mai mult cele lumești

174 Spune-i sã aștepte!

175 Pușcãriașul iertat

176 Cetatea apãratã cu apã

177 Ce? Ai omorît pe cineva?

178 Pãstorul și ursul

179 Diavolul vînãtor

180 Sfredelele diavolului

181 Suduitorul și albina

182 Dușmanul nostru cel mai mare

183 Cîinele Domnului

184 Fãrã platã

185 Și Duhul S-a arãtat în chip de porumbel

186 Dã-mi mie ziua de azi!

187 Și-a furat grîul

188 Scrîșnirea dinților

189 Îngeri - diavoli

190 Un rãspuns potrivit - 4

191 Urme de lup

192 Bãtutul coasei

193 Adunarea orbilor

194 Corbul lui Ilie.

195 Întrebarea unui pãgîn

196 Legile lui Licurg

197 Rugãciune de ploaie

198 Sabia lui Damocles

199 Piatrã, burete, fagure

200 Cel ce voia sã împuște zeii din cer

201 Sarea nu suferã pãmînt în ea

202 Diavolul e de vinã

203 Îți face prohodul trãind...

204 Ce poate face rugãciunea

205 Greutatea baloanelor

206 Cum se face?

207 Creștini cu numele Un ofițer de la cazarmã istorisea:

208 Raiul lui Mohamed

209 Lumea sau eu?

210 Cea mai mare nenorocire

211 Dar ceilalți?

212 Fãclia lui Alexandru Macedon

213 Lampa bețivului

214 Cel ce nuși închide oile noaptea

215 Berbecul cel negru

216 Hoțul și binoclul

217 Libertatea pãcãtosului

218 Hainele de bisericã

219 Un oraș liber

220 Un testament mult grãitor

221 Gheizerele: o icoanã a rugãciunii

222 Bãtrînul și stelele

223 Eu nu vînd zile

224 Pomul cu roade - e bãtut...

225 Cele douã calendare

226 Praful și focul

227 Ce cauți aici?

228 Porumbeii din Veneția

229 Orbul și lumînarea

230 Gaura morții

231 Cînd vrei sã usuci o baltã

232 Lumina nu vorbește

233 Ceasurile trec...

234 Smochinele din Grecia

235 Casa cinstitã

236 O istorioarã din țãrile rãsãritului

237 Crucea suferințelor

238 Ce este aurul?

239 Voia sã aprindã florile din rai și sã stingã focul din iad

240 Idolul era plin de bani

241 Un rãspuns potrivit - 5

242 Scaieții din Australia

243 Într-o fabricã de oglinzi

244 Cu capul în sus

245 Argus cel ce avea o sutã de ochi

246 Bogatul și pãdurea

247 Punctul pe i

248 Nemulțumitul

249 Iarba seiticã

250 Cei doi prieteni

251 Marea e sãratã dar peștii nu

252 Pãmîntul și ploaia

253 Mã tot mir...

254 Strigați!

255 De cine se temea un necredincios

256 Am folosit genunchii

257 Spicul cel plin și cel gol

258 Greutatea pãcatului

259 Cerșetorul care furã al șaptelea leu

260 Alexandru Macedon și Arabia

261 Și boul tãu...

262 Lemnele și focul

263 Socrate și Alcibiade

264 Ascuțișul coasei

265 De ce s-a spînzurat un zgîrcit?

266 Cum se învațã omenia?

267 Scara lui Iacov

268 O gramaticã nouã

269 Ateul rușinat

270 Lenea-i dãscãlița diavolului

271 Toate uneltele ies din lovituri

272 Douãzeci de limbi

273 Întrebarea unui copil

274 Cartea vieții mele

275 Pe crucea unui mormînt

276 Predica unei oarbe

277 Cînd un orb se împiedicã de tine...

278 Albinele și hoiturile

279 Hai sã ne certãm!

280 S-au temut cã se vindecã

281 Banul ca slugã

282 Oare departe-i iadul?

283 Prețul bancnotei

284 Nu vã temeți, voi cãlãtoriți cu împãratul!

285 Dã-mi cartea!...

286 Zãpada și Judecata de Apoi

287 Mãgarule!

288 Scorpionul ca leac

289 Ține-te bine!

290 Pasãrea ce și-a pierdut aripile

291 Își ardeau ochii

292 Pe ușa unei biserici

293 Romanus sum - eu sînt roman

294 Sãrãcia și oaia

295 Nu-i de vinã soarele...

296 Pierde cineva un cal?...

297 Revãrsarea Nilului

298 Viespile și mierea

299 Albinele și cimbrul

300 Cele trei locuri

301 Dar pe Isus Îl cunoști?

302 Traista împãrțitã în douã

303 Struțul, gãina și vulturul

304 Rugãciunea buzelor

305 Trãiascã regele!

306 Primejdie de moarte

307 Elefantul furios și mielul

308 Cuvîntul cel mai lung

309 Nimicuri de-astea

310 Te plîngi cã ești sãrac?

311 Setea și sãnãtatea

312 Ai fost prizonier? - Da, la satana!...

313 Predica faptelor

314 Cele șapte fete ale diavolului

315 Ariciul și iepurele

316 Oglinda Evangheliei

317 Cum se roagã o ostașã a Domnului

318 Pe o cruce

319 Rãspunsul diavolului

320 Acum prãpãdeascã-se lumea!

321 Cînd omul își cautã o mireasã

322 Pãsãri într-un muzeu

323 Pilda cea rea

324 Cele douã cizme

325 Sfatul lupilor

326 Și-a uitat copilul în foc.

327 Caprele rãsuflã prin urechi?

328 Pilda unui surdo-mut.

329 Și ție îți cîntã un cocoș

330 Minunea cu sîmburii de migdale

331 Cine umblã sã șadã pe douã scaune...

332 Calea ce duce la oraș

333 Pata de cernealã

334 Predica unui mort

335 Eu nu pot sluji la zece stãpîni!

336 Crucea dinaintea numelui

337 Mãgarul lui Buridan

338 Ce bucurie nu vom avea în cer?

339 Duhul Sfînt și Biserica

340 Ascultarea în bisericã

341 De ce te duci la bisericã?

342 Metrul cel sufletesc

343 Cuiul lui Pepelea

344 Cei care au pierdut trenul vieții de veci

345 Scarã sau aripi

346 Cîștigul necurat

347 Între cãdere și cãdere

348 Pilda pãunului

349 Rothschild și medicul

350 Ați bãgat de seamã?

351 S-a mîntuit mîntuind pe altul

352 Cu cît vinzi copilul?

353 Dintr-o piatrã, a fãcut un tatã

354 Un concurs de fericire

355 Într-un teatru din Germania

356 Cumpãrați-vã Testamente!

357 Mie nu mi-e fricã de Dumnezeu!

358 Oglinda de la Iacov 1, 23

359 Un ogor lucrat duminica

360 Cum sã descuiem inimile?

361 Uscãturile pãdurii și uscãturile dintre oameni

362 Ce nu poți cumpãra cu bani!

363 Învãțat mare...

364 Un rãspuns fioros

365 Animalele ascultã chemarea omului

366 Bufnița vede numai noaptea

367 Umbra mãgarului

368 Puterea rugãciunii

369 Ce sãdește unul smulge celãlalt

370 Litera legii - 1

371 Creștinii cei de azi

372 Grãdina cu merele acre

373 Albinele și pãianjenii

374 O întîmplare din rãzboi

375 Numai cîrpaci...

376 Trei minuni

377 Ursul și mierea cea fierbinte

378 Asta nu mã privește pe mine...

379 Duhul Sfînt vistierul

380 Cînd cade un cal

381 M. Sa Regele la fabrica de hîrtie

382 Rãspunsul lui Dumnezeu

383 Scuturã pomul

384 Desculțul nemulțumit

385 L-a adus la mîntuire... o hulã

386 Ferecatul morii

387 Stãtea sã înjure soarele

388 Stãtea în cãruțã cu sacul în spate

389 Perna copilului

390 Cum a descoperit Columb America?

391 Cãmila își tulburã apa

392 Corabia lui Noe și mãgarul

393 Uitați-vã într-un furnicar

394 Tunul și focul

395 Trãiascã împãratul!

396 Apa și moara

397 Dorințele și rugãciunea

398 Fãrã bãț la drum...

399 Cînd te rogi

400 Cei ce locuiau pe un vulcan

401 Treizeci de mii de adrese greșite

402 Adã foarfecele!...

403 Aluatul fariseilor

404 Ospãțul lui Vlad Țepeș

405 Litera legii și la Sibiu

406 Paratrãsnetul Golgotei

407 Care a fost furtuna cea mai mare din lume?

408 Care este muntele cel mai înalt?

409 Cine L-a rãstignit pe Isus?

410 Ultima scãpare

411 Atlas

412 Mîinile mamei

413 Trãiește prin moartea altuia

414 Rãspunsul lui Diogene - 1

415 Zece mii de telegrame

416 Eu am mai fãcut drumul acesta!

417 Care-i lemnul cel mai roditor?

418 Fîntîna și vasul

419 Gura lumii și mîntuirea sufletului

420 Hercule și grajdul lui Augias

421 Cele douã cãruțe

422 În tîrgul de oale

423 Smochinul din Australia

424 Fie voia mea

425 Sfîrșitul groaznic al unui vînãtor

426 Cel mai bogat

427 Cele mai frumoase mîini

428 Hercule în fața unei rãspîntii

429 Bufnițele și liliecii

430 Preriile

431 De ce postești?

432 Ce poate face stãruința?

433 La convertit un cerșetor

434 Corbul cel alb

435 Sectarul și barca

436 Mîini nebotezate

437 Șarpele înghețat

438 Al 14-lea...

439 Inima - piatrã de moarã

440 Litera omoarã...

441 Curajul unui copil.

442 Prin servitoare

443 Mãrul și fariseul

444 Gata și pentru plug și pentru jertfã

445 Prin luptã și stãruințã

446 Cel care lucreazã duminica

447 Cu lapte în casã

448 Mãgarul și fîntîna

449 Credința face și azi minuni

450 Cîinele latrã degeaba la lunã, dar diavolul nu

451 Gratis! Gratis!

452 Doi necunoscuți

453 Pentru libertate

454 Praznice înãdușite

455 Cine l-a fãcut? - Nimeni!...

456 Un nume potrivit

457 Nebunule! De nu va putrezi grîul, nu rãsare...

458 Într-o fabricã

459 Stați liniștiți

460 Cererea copilului

461 Alergarea cea bunã... și cea nebunã

462 Leproșii de dupã rãzboi

463 Candelabrul din bisericã

464 Licitația diavolului

465 Mîncarea unei femei evlavioase

466 Stãruința unui pãianjen

467 Fumul lui Cain și în sat la noi

468 Muzica Golgotei

469 De moarte nu poți fugi

470 Napoleon și moartea

471 Una auzitã la Ierusalim

472 Barza hoațã

473 De ce plîngi maicã duminicã?

474 De n-ar fi vîntul am muri de foame

475 O temnițã dulce

476 Cele trei feluri de a muri

477 Negrul ce voia sã se facã alb

478 O descoperire

479 La Lacul Siloamului

480 Pelicanul își hrãnește puii cu sînge

481 A vrut sã înjure din cartea de rugãciuni

482 Steag ori batistã

483 Ai încercat și cu cãrbunii cei aprinși?

484 Copilul și regele

485 Iubire și faptã

486 Fãrã ațã

487 Un om și 100 de cai

488 Hotãrãște-te de vrei pace ori rãzboi?

489 Toate armatele din lume

490 Cum s-a rugat o fetițã pentru crucea ei

491 Cum a murit un rege?

492 Tribunalul din noi: conștiința

493 Sabia unui împãrat

494 Oare unde-s ochelarii?

495 Un Hristos a înviat!

496 Cum cîntã vioara?

497 Taina încercãrilor

498 Și-a testat averea diavolului

499 O pisicã în slujba Domnului

500 Exilul sf. Ioan Gurã de Aur

501 Cai cu coada de oaie

502 Apucãtura unui hoț

503 Un proverb german

504 Creștinismul de azi

505 Cãlugãrul, oul și diavolul

506 Cerb și melc

507 Între a face gãlãgie și a lumina

508 Cine învațã

509 Poate mai este o scînteie...

510 Bun rãspuns

511 Socrate și cele trei site

512 Anteu

513 Zgîrcitul și mãgarul

514 Rãspunsul lui Diogene - 2

515 Atenienii cunosc legea - spartanii o împlinesc

516 O bãtãlie la Viena

517 Cele douã chei

518 Peștii cei mari

519 Cerșetorul și pomana

520 Zgîrcitul la judecatã

521 Ursul îmblînzit

522 Imposibilul la egipteni

523 Ia! Dã! Grijește!

524 A murit dracul!

525 Vorbe mari - 1

526 Cele patru piersici

527 Iertarea lui Temistocles

528 Sfîntul Pahonie și ispita laudei

529 Sufletul nostru e un porumbel sau un corb

530 Fugea plîngînd

531 Predica izvorului

532 Trãiește precum vrei sã mori

533 Copilul și hainele

534 Litera legii - 3

535 Rețeta medicului

536 Legat cu cãtușele dragostei

537 Pasãrea Nibus

538 Cîinii și iepurele

539 Mamã dragã, aceasta-i mîna ta...

540 Pînã și animalele înțeleg...

541 Mã las, dacã te lași!...

542 Ein armel teufel - un diavol necãjit

543 În 45 de palate...

544 Familie fãrã copii

545 Mãslinii celor doi pustnici

546 Patru sute de oameni arși

547 Crucea vestitoare

548 Spartanii și bețivii

549 Ți-ai schimbat vaca ori pãșunea?

550 Unde mergi? - Nu știu!

551 Cînd eram copii...

552 Un vis mîntuitor

553 Compotul

554 O pedeapsã din vechime

555 De ce le merge bine celor rãi?

556 Între tutun, bãuturã și mîncare

557 Un calendar cu o singurã zi

558 Fetița din Japonia

559 Cum vede un copil pe tatãl sãu?

560 Unul care nu credea în ceea ce mînca

561 Un singur monstru

562 Ceasul cu cele douã greutãți

563 Grea slujbã

564 Cerneala satanei

565 Ce nu știe oricine

566 Noul Testament și tabachera

567 Una din snoavele cu Tîndalã și Pãcalã

568 Nu-mi lua ce nu-mi poți da!

569 Cînd se ascunde tatãl

570 Furtuna, sloboda și telefonul

571 Luntrea și lopețile

572 Crucea și brazii din Elveția

573 Un rege și un ceas de luminã

574 Vorbe mari - 2

575 Așa crește și minciuna

576 Punctul lui Arhimede

577 Poarta cea strîmtã care umple biserica

578 Pe cine îngropați?

579 Du-te adapã caii!

580 Întoarceți desagii!...

581 Pilat și cãmașa lui Isus

582 Numai cu cãlãuzã

583 Mîntuit prin jertfa fratelui sãu

584 O țigarã din Germania

585 Ce sã mã fac?

586 Cum se pot înțelege cãrțile din Ziua Judecãții?

587 Sacul cel plin stã drept

588 Timpul, viața și moartea

589 Porțile din Harar

590 Doi morți

591 Sticla strãvezie și vrabia

592 Rãmãșagul lui Xantos

593 Patruzeci de ani

594 O istorioarã din Abisinia

595 Alexandru Macedon și înțelepții din Persia

596 Cîte suflete locuiesc aici?

597 Bunã creștere!...

598 A ucis 300 de fete pentru ca sã se scalde în sîngele lor

599 Aratã-mi te rog urmele cuielor!

600 În siguranțã